mot · G1021976 · 1978-05-11 00:00:00 — De som emellertid kan ta mindre lätt på situationen är patienterna och deras anhöriga och den vårdpersonal på , som och stundligen får ta emot deras bekymmer utan att kunna ge ett trösterikt svar. På släktets färd krävs offer. Vi blev valda. Framtidens vagn går över söndermalda. Vad betyder förhandlingsöverenskommelsen för undervisningen? disponerade en medicinsk och en kirurgisk klinik på . Småningom delades den medicinska kliniken i två självständiga enheter, medan en andra kirurgisk undervisningsklinik inrättades på . togs det nybyggda sjukhuset i bruk, och den ena medicinkliniken vid samt den till tillfälligt förlagda kirurgkliniken överflyttades dit. Med 1960-talets ökade medicinarintagning anordnades ytterligare, provisoriska undervisningsmöjligheter på , och slutligen tillkom , när läkarutbildningskapaciteten i fördubblats, nya kliniker på . Situationen är den att disponerar tre institutioner för vardera medicin och kirurgi, vid vilka forskning och undervisning bedrivs, nämligen , sjukhuset och samt en undervisning men utan forskning, nämligen . När beslutet om den provisoriska undervisningen på togs, innebar detta att man åsidosatte samtliga de principer lärarkollegium bekänt sig till i fråga om sambandet mellan forskning och undervisning. Självfallet reserverade jag mig redan då i lärarkollegiet mot ett sådant beslut. Erfarenheten har sedan visat att de som ansvarat för undervisningen vid enständigt klagat över förhållandena och begärt att få likaberättigande med de övriga undervisningsklinikerna. Det är alltså ett system, som redan visat sin olämplighet, som man nu avser att införa på ytterligare ett ställe () med prisgivande av ett hundrafemtioårigt, väl fungerande system vid . Så sent som uttalade medicinska fakultet i anledning av U 68-betänkandet bl. a. följande: "Undervisningen behöver såväl lokal- som verksamhetsmässigt nära kontakt med forskningen för att dess kvalitet skall kunna behållas på hög nivå. - Fakulteten tillmäter ett nära samband mellan läkarutbildning och forskning stor betydelse då detta bidrar till att lärama bibehåller sin kompetens. - Medicinska fakulteten avstyrker bestämt att undervisningen lednings- och anslagsmässigt avdelas från forskningen." Härtill fogade konsistoriet: Det är konsistoriets bestämda mening att forskning och högre utbildning hör oupplösligt samman. För egen del summerade jag mina erfarenheter på följande sätt i min reservation Till försvar (s. 13): För mig är det av ett långt livs erfarenhet (nära vid undervisningsklinik, därav sexton som klinikchef) klart att undervisning och forskning måste äga rum sida vid sida; att /orsAwflg.smöjligheter är det enda säkra sättet att rekrytera särskilt begåvade läkare/lärare och att dagliga kontakter med studenter dels vitaliserar lärarna, dels också möjliggör ett positivt urval av nästa generations forskare-lärare-läkare. Innan jag började mitt arbete på undervisningsklinik arbetade jag på en klinik med forskning, men utan undervisning. Den kliniken gick under bl. a. därför att det inte fanns en organisk kontakt med studenter: nyrekryteringen misslyckades. (Jag har fått det intrycket att något motsvarande blivit följden av att institutets studenter i de teoretiska ämnena numera förvisats till ett särskilt undervisningshus.) För forskningens egen del måste den leva i en miljö av unga människor. Det är brottsligt att vilja förvägra hälften av studenter kontakt med forskning i de två kliniska huvudämnena medicin och kirurgi." Som tidigare anförts (s. 8) har 2/3 av medicinska klinikens doktorander rekryterats ur de vid kliniken tjänstgörande studenternas led. Läkarna vid har också insett nödvändigheten av att hålla samman undervisning och forskning; i de överläggningar som pågått där i samband med förslaget om nedläggningen av har man med kraft hävdat att man ville acceptera undervisningen endast om även forskningen överflyttades till . Man har där vid det här laget haft nog av den s. k. Södersjukhusmodellen, som däremot med en iver som endast överträffats av bristen på insikt företrätts från håll. Det är betänkligt att statens förhandlingsnämnd här befinner sig i så tvivelaktigt sällskap. Vid de upprepade hänvändelser till både huvudmannen och statsmakterna som gjorts av studenternas representanter, såväl från i som av , för att bevara den serafiska undervisningstradition, som betraktas som på samma gång mest krävande och mest lärorik bland de fyra stockholmska undervisningsklinikerna och som mestadels fört kurser till tätplacering bland Stockholmsklinikerna vid de s. k. svenska mästerskapen i medicin, har naturligtvis, i denna den bästa av världar, intet avseende fästs. Vad betyder förhandlingsöverenskommelsen för forskningen? Denna fråga har en principiell aspekt och en praktisk. Den principiella aspekten har delvis berörts under avsnitt 3 i denna motion. Man måste då först och främst fråga sig vad klinisk forskning i de stora huvudämnena medicin och kirurgi gäller och bör gälla. Det är min bestämda uppfattning att klinisk forskning, i varje fall i dessa ämnen, först och främst måste känna ansvaret gentemot patienter med vanliga och allvarliga sjukdomar. Den måste därför äga rum i en miljö där många sådana patienter förekommer och erbjuder en rik provkarta på problem. Många av dessa problem måste naturligtvis tas till laboratoriet för fortsatt analys. kan problemen hanteras i form av blodprover; dessa kan transporteras till närbelägna eller längre bort (t. o. m. i andra världsdelar) belägna laboratorier. I andra fall, bl. a. inom hjärt- och kärlsjukdomarnas område, måste hela patienter flyttas till laboratoriet eller också - vilket blivit allt vanligare laboratoriet eller apparaturen flyttas till det rum där patienten vårdas. behöver man för klinisk forskning en mycket sofistikerad apparatur, men detta är trots allt mera undantag än regel. gäller att forskningens väsentliga processer äger rum inom forskarens egen hjärna och beror på hans (eller hennes) observationsförmåga, fantasi, associationsförmåga, logiska tänkande, förmåga att dra riktiga slutsatser samt - inte minst - ordningssinne och uthållighet. a. dessa skäl är jag övertygad om att klinisk forskning i medicinens huvudämnen bör försiggå vid stora undervisningskliniker, med mångsidighet och mångfald företrädda både bland patienterna och bland läkarna och med öppenhet för nya infallsvinklar och befruktande kontakter mellan olika intresseinriktningar och kunskapsområden. Laboratorieverksamhetens roll förefaller mig alltför ensidigt överbetonad i det allmänna medvetandet och i resonemangen kring den serafiska forskningens överflyttning till . Ett är säkert - nedläggningen av den nuvarande forskningen på kommer att innebära att en på samhälleligt betydelsefulla medicinska problem inriktad klinisk forskning kommer att förlora fotfästet. Vad sedan den praktiska aspekten på den föreslagna överflyttningen av forskningen till beträffar måste följande klargöras. Forskningsresurserna, som omtalas i propositionen, tycks bestå av professorerna vid de kliniska institutionerna på . Utan att visa någon sidvördnad mot mina förträffliga kolleger måste jag i vart fall för egen del tillstå att forskningsresurserna vid medicinska kliniken till en försvinnande liten del består av professorn och hans sekreterare utan till alldeles övervägande del av tillgången på begåvade doktorander ur den yngsta läkarstaben samt intresserade och osjälviska handledare ur den något äldre läkargenerationen. Detta är de verkliga forskningsresurserna - i manskap och materiel (den senare mestadels förvärvad genom forskningsanslag från forskningsråd och forskningsfonder) - patienterna dock icke att förglömma! Allt detta skall nu slås i spillror och skingras för vinden. Ett tjugotal unga forskare vid medicinska kliniken är genom anmälan som forskarstuderande tillförsäkrade arbetsplats och handledning, och motsvarande torde gälla ett femtontal vid lasarettets övriga institutioner. Genom viss forcering - som måhända måste köpas på bekostnad av forskningens kvalitet och genom åsidosättande av andra arbetsuppgifter - kan i bästa fall sex av tjugo forskare vid medicinska kliniken hinna disputera innan portar slås igen. Motsvarande tal för övriga kliniska institutioner torde vara fem. Hur skall det ordnas för alla de övriga, vilkas arbetsplats, patientmaterial och medhjälpare försvinner genom en fallucka? Självfallet kan man inte förvänta sig att en förhandlingsnämnd skall tänka på sådant. Inte ett ord står heller att läsa härom - åter ett av de många intressanta exemplen på vad som icke står. Som nämnts under avsnitt 2 står däremot att de fem tjänsterna som professor skall flyttas till - alltså även de tre, i fråga om vilka prövning enligt högskoleförordningen 19 kap. 22 och 23 §§ ännu icke verkställts och där till syvende och sidst icke blott utan hela landets behov av professurer skall vägas in och där det faktiskt inte är säkert att det mest angelägna är att - som det är tänkt men försiktigtvis inte utskrivet - tillsätta en tredje (eller fjärde, om man så vill) njurprofessor, utan lika väl kan tänkas vara att bevara en enda (återstående) hjärtprofessor, i så fall rimligen placerad som överläkare där ett speciellt underlag härför finns, nämligen på sjukhuset. (Det bör i detta sammanhang påpekas att professorerna är anställda vid och icke vid vissa sjukhus. Det är i sin egenskap av överläkare de är placerade vid det ena eller det andra sjukhuset. I detta hänseende räder en - avsiktlig? - språklig och begreppsmässig oreda i propositionen.) Några synpunkter på medinflytande och demokrati I det föregående har skildrats, hur man skickligt undvikit att fasta något avseende vid personalorganisationernas och studentföreningarnas uttalanden såväl i fråga om nedläggning som i fråga om den halvhjärtade satsningen på . Redan i initialskedet inträffade händelser, som föranlett en motion till årets (motion 1977/ 78:609), där en företrädare för läkarna på på vägnar gav uttryck för åsikter tvärt emot dem som egna läkare hyste. Denna incident har emellertid sedermera korrigerats. Men när i stort sett all personal, som kunnat frigöras från arbetet, i ett stort demonstrationståg till begärde att skulle få bestå, möttes detta med kalla handen av majoritetens företrädare. har vid inget tillfälle tagit kontakt med de av verksamheten berörda före fattandet av beslut. När, slutligen, kallade till förhandlingarom propositionen 1977/78:177 ledde rubriceringens oskyldiga "m. m. till att vederbörliga företrädare för vilseleddes i fråga om förhandlingsobjektet. Icke heller synes någon hänsyn ha tagits till de från uttryckta önskemålen om att en eventuell överflyttning dit av undervisningen även skulle omfatta forskningen eller till de från framförda önskemålen att förstärka den där bedrivna undervisningen genom att dit överföra forskningsresurser. I upprepade hänvändelser till berörda myndigheter har studenternas representanter genom och vädjat om bevarande av och uttalat sig mot splittring av undervisning och forskning, men vädjandena har förklingat ohörda. Det har sålunda varit märkvärdigt svårt för de av de föreslagna förändringarna berörda att vinna gehör för sina synpunkter. Den med nödvändighet ganska summariska redogörelsen för vad som förevarit i samband med ansträngningarna att förinta ger tvivelsutan anledning til! Vissa av dem har samband med den utveckling som inneburit att förvaltningsorganen, särskilt sådana med planeringsresurser, i mångt och mycket kommit att i förväg låsa - och därmed diktera - de politiska organens beslutsmöjligheter, något som bl. a. framhållits av i motionen 1976/77:1004 och mera utförligt diskuteras i Hans Espings arbete om Förvaltning - förändring - framtid, utgivet av Sekretariatet för framtidsstudier. Uppenbart är att en landstingskommunal sjukvårdsförvaltning genom sitt starka utredningsmonopol visat sig kunna diktera villkoren inte bara för sina egna politiska beslutsfattare utan också - genom personligt underhandssamarbete med underordnade statliga myndigheter - för den överordnade statliga förhandlingsmotparten. Studier över denna problematik pågår. Uppenbart är att förvaltningsdjungelns oreglerade tillväxt utgör ett hot mot den politiska demokratin. Möjligheten för administratörer att operera efter egna intentioner, men likväl göra anspråk på att ansvariga politiker utåt skall framträda och försvara vederbörandes tilltag, utgör en diskutabel praxis inom det nutida svenska förvaltnings-politiska komplexet. Den preliminära förhandlingsöverenskommelse som statsrådet - med vad som måste ha inneburit en betydande självövervinnelse - nu på regeringens vägnar berett tillfälle att yttra sig över innebär en så fullständig kapitulation för motpartens krav och ett så uppenbart åsidosättande av de ståndpunkter som för mindre än biträtt, att det borde vara otänkbart för samma riksdag att lämna den utan allvarliga erinringar. Den faktiskt föreliggande situationen, nämligen att sjukvårdshuvudmannen ensidigt beslutat undanskaffa det materiella underlaget för en del av den avtalsbundna läkarutbildningen och forskningen i - ett sjukhus vars drift den för undervisningen och forskningen ansvariga statsmakten i god tro överlämnat till en huvudman - borde för statens del konstituera ett krav på att, som socialutskottet formulerade saken, en förutsättning för lasarettets nedläggning måste vara att likvärdiga resurser för sammanhållen utbildning och forskning skall beredas på annat håll inom sjukvårdsområdet. Från detta krav hade förhandlingsnämnden icke behövt och icke skolat vika. Ej heller hade förhandlingsnämnden behövt acceptera att utbetala någon investeringsersättning för de åtgärder som infriandet av ett sådant krav kunde medföra, eftersom beslutet om nedläggning av icke föregåtts av något samråd med staten utan har karaktären av ett ensidigt fait agcompli. skulle därför ha påfordrat att kliniska institutioner sammanhållna skulle ha överflyttats till något av de tre sjukhus som kunnat ifrågakomma, nämligen (enligt det tidigare avtalet), eller - på grund av framställning från ledningen av detta sjukhus - . borde också ha förordat att någon nedläggning av icke finge ske, förrän erforderliga resurser stod till förfogande på något av dessa sjukhus. Beträffande de professurer som f. n. är föremål för prövning enligt högskoleförordningen skulle förhandlingsnämnden endast ha hänvisat till de överväganden som och eventuellt har att göra. Då den preliminära förhandlingsöverenskommelsen således står i strid med tidigare uttalanden, delvis är sakligt oriktig och i sin helhet till ytterlighet oförmånlig för statens vidkommande, bör regeringen icke godkänna densamma utan återförvisa ärendet till statens förhandlingar i enlighet med vad som här anförts. Under åberopande av det anförda hemställs 1. att med anledning av propositionen 1977/78:177 ger regeringen till känna att förhandlingsöverenskommelsen med rörande åtgärder i händelse av nedläggning icke bör godtagas i föreliggande skick utan återförvisas till statens förhandlingsnämnd under iakttagande av vad i motionen anförs dels om villkoren för en överflyttning av undervisningen och forskningen vid till annat sjukhus inom landstingsområdet, dels beträffande professorstjänster, som är under prövning enligt högskoleförordningens 19:e kapitel, 2. att uttalar att de förslag vartill förnyade förhandlingar kan leda underställs . GOTAB 58200 Slockholm 1978