mot · G102753 · 1978-01-24 00:00:00 — av m. fl. om anmälningsskyldigheten till vissa högskolestudier I propositionen 1975:9 anförs som huvudsakligt skäl för införandet av en totaldimensionerad högskola en ökad möjlighet till större fasthet i planeringen. De fastställda dimensioneringstalen skulle omöjliggöra olägenheter av det slag som svängningar i studerandetillströmningen medför. Ett ytterligare motiv var av fördelningsteknisk natur, dvs. förslaget skulle skapa bättre förutsättningar för statsmakterna att göra avvägningar, såväl mellan högskoleutbildning och andra ändamål som mellan olika slag av högskolekutbildning. Propositionen 1976/77:59 innebar ett avsteg från den totalspärrade högskolan. 1 propositionen aviseras det s. k. fria området, dvs. de kurser och utbildningslinjer vartill inga antagningsbegränsningar skall gälla. Vidare garanterades kurserna och linjerna inom det fria området resurser som skulle svara mot antalet studerande inom resp. kurs/linje. Däremot föreslogs inga ändringar av den av tidigare beslutade generella anmälningsskyldigheten till högskolestudier. Denna sades fortfarande utgöra " en av grundförutsättningarna för planeringssystemet och bör avse samtliga studerande (s. 237). kunde man i pressen se larmrapporter om chockartade ökningar i studerandeantalet på flera utbildningslinjer. Många institutioner tvingades ändra sin undervisningsplanering inför den väntade anstormningen av studenter. Dessutom diskuterades att inför nästa termin införa spärrar på de mest populära ospärrade utbildningarna. Systemet fick emellertid andra konsekvenser. Institutioner som tidigare haft ospärrade kurser utan antagning, t. ex. på några institutioner vid , erhöll (mer eller mindre kompletta) listor över anmälda studenter. De faktiska registreringarna har dock varierat, från , och därmed har det inte heller varit någon nytta med dessa anmälningar. Tvärtom har institutionernas planeringsarbete försvårats. terminers registreringar har i många fall utgjort ett betydligt bättre prognosunderlag. Man kan nu konstatera att ökningen av antalet studerande blev måttlig, och ökningen var ungefär vad man från institutionshåll hade räknat med och ursprungligen planerat för. är det rimligt att, särskilt för den ospärrade delen av högskolan, räkna med ett så stort och svåruppskattat bortfall bland de förhandsanmälda att förhandsanmälan inte kan utnyttjas som ett underlag vid planeringen av undervisningen. Vad som då återstår av antagningssystemet är en för studerande, institutioner och administration utomordentligt besvärande papperscirkus. Ett angränsande problem utgör frågan om när studenten är att anse som resursgrundande''. Den för höstterminen hastigt uppkomna "kompromissen att studenter som ej anmält sig kunnat antas av institutionerna i efterhand inom given resursram, är orimlig. Dessa studenter har alltså inte betraktats som resursgrundande, och studievägledaren (i regel) har tvingats till avvägningar mellan hänsyn till institutionen och hänsyn till den enskilde studenten. För den enskilde studenten har det gällt studier eller ingenting alls, det senare ofta innebärande arbetslöshet. Det enda rimliga hade varit följande: finns platser kvar accepteras studenten, och denne är resursgrundande. Den nya byråkratin har också fört med sig att studievägledarna vid institutionerna fått helt andra uppgifter än dem som de primärt är anställda att utföra. Den administrativa belastningen blir under höstterminerna omfattande och får dessutom en mycket olycklig placering i tiden. månad åtgår till registreringar och oktober till information om ansökningar. På motsvarande sätt kommer under vårterminerna januari och halva februari samt maj och halva juni att domineras av administrativa rutiner. Nya studerandegrupper, som fått tillträde till högskoleutbildning i och med reformens genomförande, har stort behov av studievägledning. Det är framför allt denna grupp som drabbas i den nu rådande situationen. Det tycks med andra ord varken finnas fördelningstekniska eller planeringsmässiga skäl för en anmälningsskyldighet av nuvarande slag till det fria området. Anmälningsskyldigheten fyller inte någon meningsfull funktion. Däremot skapar den ett onödigt byråkratiskt krångel, som i sista hand drabbar den enskilda sökande till högskoleutbildning. Även om denne formellt är garanterad en utbildningsplats, såvitt anmälan är gjord före , tycks många sökande naturligt nog avvakta det antagningsbesked som sänts ut först omkring som bekräftelse på att man verkligen erhållit en utbildningsplats. Först därefter vidtar man de sociala åtgärder som är nödvändiga för att genomföra studierna, begär tjänstledighet, söker studiemedel, söker bostad, ordnar barnpassning etc. Få kommer att klara dessa problem på de som då återstår till terminsstarten. Genom att upphäva den nuvarande anmälningsskyldigheten till det fria området kan resurser frigöras för en snabbare och effektivare handläggning av anmälningarna till spärrad utbildning. Även där leder naturligtvis sena antagningsbesked till icke önskvärda konsekvenser för den enskilde. Den nuvarande anmälningsskyldigheten till det fria området bör ersättas av en anmälningsskyldighet, som ungefärligen svarar mot den tidigare inskrivnings- och registreringsskyldigheten. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att upphäva bestämmelsen om anmälningsskyldighet för högskolestudier inom det fria området. () ()