mot · G102872 · 1978-01-24 00:00:00 — av m. fl. om inventering och upprustning av skyddsvärda bebyggelser och miljöer Trots att det oftast blir en stark folklig opposition mot rivning av äldre bebyggelse, fortsätter raserandet av värdefulla hus och miljöer. Uppmärksammade rivningar har skett eller är att frukta, t. ex.: det Geislerska huset i , med stilbildande konstruktion och bergsmanshistoria,det s. k. Jugendhuset i , vid gågatan , där modernt likriktade hus hotar, huset i , en patriciervilla , samt i . Överallt i landet ser vi äldre, trivsam bebyggelse förfalla och ersättas med platta, tråkiga hus. Nuvarande byggnadsorganisation, höga markpriser och ägarnas önskemål att göra högsta möjliga vinst gör våra stadskärnor intill förblandning lika över hela landet. Värden som är omistliga, men svåra att uttrycka i pengar, går förlorade. Närén miljö består av hus från en och samma epok, känns den fattigare än när olika generationers byggnadsstilar blandas. Särskilt svårt känns det att vårt nuvarande sätt att bygga för snabb förräntning upplevs som fulare och mindre trivsamt än föregående generationers, då man byggde för ett längre bestående. Antikvarie , , uttrycker det på följande sätt: Vad skall vi med gamla hus till? Nybebyggelse som i och i har fungerat bra, särskilt som symboler för misslyckade satsningar på nya bostadsmiljöer. Jo, för att i miljöer där allt är nytt förmedlas en upplevelse av att tiden står stilla och omgivningen känns främmande. Gammal bebyggelse däremot fungerar som en markering av tidsflödet, ger orten särprägel och skapar ett självklart sammanhang med gångna tiders sätt att leva, tänka och tycka. Den gamla bebyggelsen erbjuder också bostäder som ger intressanta alternativ till nybebyggelse och bidrar till större variation i miljön. Gamla hus i en varierad miljö ger oss hållpunkter i tillvaron, förmedlar trygghet och hemkänsla skapar tradition och hembygd. Konkret och påtagligt berättar husen vår historia. Andra länder har genom lagstiftning och generösa statliga anslag motverkat utarmningen av bebyggelsemiljöerna. I t. ex. upprättas en förteckning för varje kommun över skyddsvärda objekt. Det kan förutom stads- och by miljöer också röra sig om gator, broar, träd etc. Registrerade föremål får inte rivas, flyttas eller ändras utan godkännande från regeringen. Det innebär alltså krångel och tar att få förstöra kulturhistoriskt värdefulla miljöer. Detta anser jag är rikigt. Ekonomi och minsta motståndets lag borde medföra, inte som att man arbetar för att få riva, utan att man inriktar sig på att bygga någon annanstans. Kan man i , borde vi i ha tillräckligt gott om utrymme så att vi har råd att spara det våra förfärder åstadkommit. Härigenom skulle förväntansvärdet på redan bebyggd, centralt belägen mark sjunka och göra spekulation mindre frestande. Kommunerna bör genom lag vara skyldiga att i samråd med antikvarisk expertis registrera skyddsvärd bebyggelse och miljö samt prioritera skyddsvärdet i olika bevarandeklasser. En god idé vore att förse varje skyddat objekt med en kort beskrivning av dess historia etc. för att öka allmänhetens intresse. Nuvarande lagstiftning ger inte tillräckligt skydd. Länsstyrelserna har visserligen möjlighet att enligt byggnadsminneslagen förklara en byggnad för byggnadsminne. Men enligt 8 § måste man först försäkra sig om att medel finns, om ägaren kan ha rätt till ersättning. Enligt min mening bör ersättningsanspråken behandlas restriktivt. Lika litet som man har rätt att förstöra naturen även om man äger en bit av den, lika litet skall man ha rätt att förstöra värdefulla byggnader, som äldre generationer byggt. Det är alltså inte rimligt att en ägare skall ha rätt till ersättning för en byggnad han vill riva, om byggnaden med rimlig insats kan fortbestå och fungera. Förväntansvärdet på en centralt belägen tomt med värdefulla äldre hus skall inte kunna innebära det man skulle fö ut vid nybyggnation. Däremot behövs rikligt stöd för att hålla skyddsvärda hus och miljöer i stånd. AMS-bidrag, , borde i större utsträckning användas. Äldre byggnadsarbetare med hantverksskicklighet har ofta de kunskaper som behövs för att rusta upp äldre bebyggelse. Antikvarisk expertis måste i många fall handleda. För framtiden är det väsentligt att inte hantverkskunskapen går förlorad. Industribyggandet har inneburit en utarmning av yrkesskickligheten till många byggnadsarbetares sorg. Det är sannolikt att morgondagens byggande, där resurshushållning kommer att bli viktig igen, innebär att hantverkskunskap återigen kommer till heders. Nya hus kommer därigenom också att lättare kunna integreras i de äldre miljöerna. Utbildningen av arkitekter och byggnadstekniker bör ses över. Med anledning av det anförda hemställs* att beslutar att hos regeringen begära initiativ i samråd med i syfte att i samråd med antikvarisk expertis inventera skyddsvärd bebyggelse och miljö samt prioritera skyddsvärdet i bevarandeklasser. () () * Se även motionerna 1977/78:873 och 874.