mot · G1021441 · 1978-01-25 00:00:00 — 1977/78 1441-1446 av m. fl. om beskattning av konst m. m. I betänkandet 1975/76:63 förutsatte skatteutskottet att frågan om beskattning av konst, antikviteter m. m. skulle tas upp på nytt av skatteutredning eller i samband med ställningstagande till utredningens förslag. Utredningen har kommit med sitt slutbetänkande. I sina överväganden berör utredningen inte med ett ord denna fråga. Inte heller ger den knapphändiga beskrivningen av skattereglerna på detta område något underlag för synpunkter från remissinstanserna. Med tanke på den allt större spekulationen i konst, antikviteter och liknande är det nu nödvändigt att begär utredning om beskattning av stora privata innehav av sådana tillgångar. De främsta uppgifterna för en sådan utredning är att pröva möjligheterna 1. att i den personliga förmögenhetsbeskattningen få med de allra största privata samlingarna av konst o. d., 2. att samordna förmögenhetsbeskattningen av smycken och konst, 3. att skärpa realisationsvinstbeskattningen vid försäljning av konst m. m., 4. att registrera stora köp av konst o. d., 5. att komma till rätta med sådan kapitalflykt till utlandet som sker via handel med konst. Intresset för konst som investeringsobjekt har blivit intensivt. Rekordpriser har nåtts på den internationella konstmarknaden. Men även i har handeln med konst upplevt en penningspekulation utan tidigare motsvarighet. med prisexplosionen för internationellt kända konstnärers verk brottas seriösa svenska konstnärer med svårigheter att få avsättning för sin konst. De kommersiella krafterna förrycker intresset för konsten som sådan, och penningspekulationen är förnedrande både för konstnären och hans konst. Svenskarna är definitivt mer roade av att investera än av själva konsten, säger en konsthandlare i i ett tidningsuttalande. Man kan säga att svenskarna blivit konstroade på grund av att det finns investeringsmöjlig 1 1977/78. heter i konsten. I affarstidningar ges allt oftare råd för konstinköp. Enligt dessa bör man exempelvis inte satsa på tidiga stjärnskott med ännu förhållandevis billiga priser, utan på sådana som redan kostar . Har en konstnär kommit upp i den prisklassen, finns det rimlig anledning förmoda att det inte är fråga om en dagslända utan om en redan erkänd person med avsevärd tillväxtpotential kvar. Även konstgallerier hemfaller alltmer åt att presentera konstverken som renodlade kapitalplaceringar. Man talar om de säkraste papprena och framtidsnamn. Man erbjuder värdestegringsgaranti osv. Att konstprisema stiger så kraftigt beror bland annat på den internationella inflationen. Men det är också en följd av de gynnsamma skattereglerna. Om någon i vårt land under ett långt liv lyckas samla ihop och hardem på banken, i ett eget hem, i obligationer eller liknande, så kallas det förmögenhet och beskattas. Men om någon annan har miljoner i konstsamlingar kallas det inte förmögenhet och blir inte förmögenhetsbeskattat. Säljer man ett eget hem med värdestegring får man betala skatt, men vinster på tavlor som man ägt beskattas inte. Att man kan undgå skatt genom att placera sin förmögenhet i konst har bidragit till den osunda utvecklingen av handeln med konst. Därför aktualiseras följande frågor: Är det rimligt att den som av rent ekonomiska skäl placerar sin förmögenhet i konst skall undgå förmögenhetsskatt, medan den som har förmögenheten i produktiva tillgångar fullt ut skattar för dessa? Är det rimligt att en person med smycken till ett samanlagt värde överstigande . skall vara skyldig att redovisa hela värdet som skattepliktig tillgång, medan en annan person med miljonbelopp investerade i tavlor och antikviteter helt kommer undan förmögenhetsskatt? Är det rimligt att realisationsvinstbeskattningen upphör innehav, när det gäller konstföremål, medan den i princip är obegränsad i tiden för aktier och fastigheter? Hur skall man kunna få en effektiv realisationsvinstbeskattning av konst, om man inte har en fungerande förmögenhetsbeskattning på detta område och inte ens har en viss registrering av de allra största köpen? Hur skall valutalagstiftningen kunna hindra kapitalflykt, om man utan svårighet kan köpa säkra värden i form av grafik, oljemålningar osv. och fritt utföra dessa för försäljning i utlandet? Förmögenhetsbeskattning av privata konstsamlingar m. m. Det förefaller finnas en utbredd uppfattning att det i princip vore önskvärt med beskattning av stora privata förmögenheter som är placerade i konstföremål. Kapitalskatteberedningen var över partigränserna helt enig på denna punkt. Den karakteriserade som stötande att kapitalspekulation i konst Ordföranden i skatteutskott har också i klara ordalag deklarerat samma principiella syn: Det är orimligt att förmögenheter skall kunna placeras i antikviteter, i konstsamlingar, i frimärkssamlingar eller vad det är fråga om och därmed undgå förmögenhetsbeskattning. Även om det är ett dött kapital - det har varit motiveringen för att inte beskatta det - tycker jag att det är orimligt. Det tycker också utskottet som sådant. De skäl som brukar anföras för att denna rättviseprincip inte kan omsättas i praktiken är framför allt följande: Man måste se till så att man inte kränker hemmets helgd. Kontrollproblemen är stora. Värderingsproblemen är svåra. En beskattning skulle ge statskassan mycket små belopp. Det finns anledning att ta allvarligt på samtliga dessa invändningar. Det är självklart att hemmets helgd inte på något sätt får kränkas, och speciella hembesök är givetvis uteslutna. Därför är kontroll/rågan onekligen framträdande. Å andra sidan är kontrollproblemen knappast större för konst än för vissa andra tillgångar som träffas av beskattning, t. ex. kontanter och premieobligationer. Därtill kommer att försäljning av större konstföremål kan ge myndigheterna material som kan användas vid kontrollen av förmögenhetsbeskattningen. Om man genomför en samlad registrering av försäljningen av de värdefullaste konstföremålen förbättras kontrollförutsättningama ytterligare. Uppgifter från försäkringsbolag kan också användas som hjälp i kontrollarbetet. Därtill kommer att en uppgiftsskyldighet i samband med förmögenhetsdeklarationen i sin tur bör förbättra kontrollen av såväl realisationsvinstbeskattningen som gåvobeskattningen.1 1 Det kan erinras om att gåvoskatt inte utgår vid gåva av inre lösören som är avsedda för gåvotagarens personliga bruk. Bestämmelsen syftar enbart till att lämna utrymme för vanliga presenter. De arvsskattesakkunniga (SOU 1957:48) framhöll att skattefriheten på denna punkt öppnade ej oväsentliga möjligheter till kringgående av dödsbobeskattningen. Genom de otillräckliga kontrollmöjligheter som förelåg för beskattningsmyndigheterna kunde en direkt skatteflyktsåtgärd lätt erhålla formen av en skattefri gåva av inre lösöre. Särskilt genom gåvor av dyrbara konstverk kunde stora förmögenhetsvärden skattefritt överföras. Detta var något annat än de sedvanliga skänker som i första hand avsetts med den ifrågavarande bestämmelsen. De sakkunniga föreslog därför att regeln om skattefrihet för gåvor av denna typ borde begränsas och inte lämnas för gåvor som uppenbarligen inte hade karaktär av sedvanliga skänker. Utredningens förslag godtogs inte av departementschefen och . Men skälet till detta är intressant. Departementschefen framhöll att en gåva som syftade till ren kapitalöverflyttning är skattepliktig enligt gällande bestämmelser, och att något särskilt förtydligande av detta inte var erforderligt. Vidare skulle en ändring kunna missförstås därhän, att man åsyftade en skattemässig kontroll av gåvor som är av mera privat och personlig än ekonomisk natur. Värderingsproblemen är naturligtvis utomordentligt svåra vid denna typ av tillgångar. Man kan dock inte bortse ifrån att myndigheterna tvingas till ställningstagande i fråga om värderingen av konstföremål i samband med såväl arvsbeskattningen som gåvobeskattningen. Olika förslag angående värderingsmetoder för inre lösören har framförts, bl. a. att helt förlita sig på den skatteskyldiges egen värdering eller att använda sig av försäkringsvärdena eller att göra periodvisa (t. ex. ) uppskattningar av förmögenheten. Kapitalskatteberedningen säger i sitt betänkande SOU 1971:46 att man övervägt att låta försäkringsvärdena ligga till grund för en beskattning av förmögenhet i konst, antikviteter o. d., men genom att försäkringsgivarna ändrat grunderna för hemförsäkringar har förutsättningarna för ett sådant system på ett avgörande sätt rubbats. Premierna grundas numera i allmänhet inte längre på de försäkrade föremålens värde utan anpassas schablonmässigt till bostadens storlek. Om premierna under sådana förhållanden skulle läggas till grund för en förmögenhetsbeskattning av inre lösören, skulle den rikta sig mot bostaden och inte mot värden i konst och dylikt som samlats av ekonomiska motiv. I en reservation till kapitalskatteberedningens betänkande säger bl. a. att praktiska svårigheter inte får lägga hinder i vägen för angelägna reformer. Det framstår som väsentligt att man fångar in de fall där det inte är fråga om sedvanligt konstsamlande, utan där innehavet klart pekar på konstinvesteringar. Meningen är således inte att lägga förmögenhetsskatt på vanliga hem, inte ens de välutrustade. En förmögenhetsbeskattning måste därför kompletteras med frikostigt tilltagna grundavdrag, förslagsvis . Vidare bör det finnas möjligheter för Kungl. Maj:t eller att frita kulturhistoriskt värdefulla samlingar eller andra fall där synnerliga skäl för skattefrihet kan föreligga. Man bör enligt Alemyr inte förbise det principiellt riktiga och värdefulla i en uttrycklig regel om skatteplikt. Den som ej uppger exempelvis ett betydande konstinnehav kan då komma att straffas enligt reglerna i skattebrottslagen. En någorlunda tillfredsställande kontroll kan även ske via försäkringsbolagen, vilka i lämplig omfattning kan åläggas uppgiftsplikt beträffande särskilda försäkringar för värdefullt lösöre. En tänkbar åtgärd är likaså att i begränsad omfattning föreskriva uppgiftsskyldighet vid försäljning av mycket värdefulla objekt. I förekommer en förmögenhetsbeskattning av inre lösöre. Enligt 37 § landskattelovenf = byskatteloven) skall vid förmögenhetsbeskattningen det samlade värdet av den skattskyldiges inre lösöre och annat lösöre som inte ger någon avkastning medräknas vid förmögenhetsbeskattningen till den del det sammanlagda värdet överstiger en viss gräns (bilar och lyxbåtar undantagna). Värdet skall avse saluvärdet per taxeringsåret, men vid värderingen utgår skattemyndigheterna i regel från brandförsäkringsvärdet. Enligt riksskattestyrets anvisningar för taxeringsåret 19711 skall 1 Ändringar kan ha förekommit i senare anvisningar. de skattskyldiga uppge brandförsäkringssumma!! i deklarationen, och värdet på det inre lösöret skall normalt sättas i följande förhållande till försäkringssumman. Om brandförsäkringssumman är 200 000 nkr skall således 10 000 nkr tas med vid förmögenhetsbeskattningen (av 100 000 + av 100 000 minus 40 000). Gränsen för skattepliktig förmögenhet vid den statliga beskattningen går vid 75 000 för ensamstående och 100 000 för gifta. Det norska har gett till känna att det kan vara obilligt eller orättvist hårt att ta ut förmögenhetsskatt på inre lösöre som består av konstsamlingar av kulturhistoriskt värde liksom samlingar som enligt testamente skall tillfalla museum och liknande, varför det i dessa fall kan vara aktuellt att efterge skatten helt eller delvis. Sammanfattningsvis kan man beträffande värderingsfrågan konstatera att om man arbetar med mycket generöst tilltagna skattefria bottenbelopp, borde det vara möjligt att använda vissa schabloner vid värderingen. Det är i och för sig riktigt att försäkringspremierna numera i allmänhet inte grundas på de försäkrade föremålens värde utan anpassas till bostadens storlek. Å andra sidan tillämpas särskilda försäkringsvärden i fråga om de värdefullaste föremålen, och det är ju dessa som beskattningen skall ta sikte på. Möjligheterna att lösa värderingsproblemen borde därför underkastas en mer ingående utredning än vad kapitalskatteberedningen hade tillfälle att göra. Några försök att beräkna den staisfinansiella betydelsen av en utvidgad förmögenhetsskatt har inte gjorts. Om man tillåter mycket höga skattefria bottenbelopp, är det möjligt att tillskottet till statskassan inte blir så stort genom själva förmögenhetsskatten. De största inkomsterna torde man få genom att en förmögenhetsbeskattning av konst möjliggör en mycket effektivare realisationsvinstbeskattning. Även gåvoskatten skulle kunna inbringa mera pengar till statskassan. Det är därför inte alls omöjligt att en skattereform skulle kunna ge ett gott resultat från statsfinansiell synpunkt. Kapitalskatteberedningen föreslog att den nuvarande skatteplikten för smycken skulle upphävas, med motiveringen att det knappast finns tillräckliga skäl att behandla smycken på annat sätt än andra alster av konsthantverk. I sin nuvarande utformning får bestämmelsen den egendomliga effekten att en skattskyldig som exempelvis har en personbil skall redovisa värdet även av smycken hur enkla de än är. I stort sett har bestämmelsen om skatteplikt för Brandförsäkringsvärde 0 - 100 000 nkr 100 000 - 200 000 nkr 200 000 och över smycken blivit en död bokstav, menade utredningen. Utredningens förslag på denna punkt följdes inte upp i propositionen, och det innebär alltså att vi har en inkonsekvent beskattning för smycken i jämförelse med andra konsthantverk. Ett sätt att rätta till denna skevhet i beskattningen är naturligtvis att helt enkelt slopa skattskyldigheten för smycken. Ett annat mera principiellt tilltalande sätt vore att kraftigt höja det skattefria beloppet för smycken och försöka nå en samordnad beskattning med andra konstföremål. Utsträckt tid för realisationsvinstbeskattning I kapitalskatteberedningens uppdrag ingick inte att behandla realisationsvinstbeskattningen, men utredningen rekommenderade ändå att man skulle undersöka möjligheterna att i ökad utsträckning beskatta vinster som görs vid försäljning av konstverk: Vi anser det emellertid angeläget att minska de skattemässiga vinster som kan göras genom att placera större förmögenhetstillgångar i konst och dylikt. En utväg kan vara att utsträcka femårsperioden för realisationsvinstbeskattning av dylika föremål. Förmögenhetsbeskattning och effektivare realisationsvinstbeskattning Erfarenheterna från aktievinstbeskattningen och realisationsvinstbeskattningen av andra förmögenhetspliktiga tillgångar visar att just skyldigheten att redovisa de olika förmögenhetstillgångarna ger en helt annan stadga åt värdestegringsbeskattningen, än när man inte har deklarationsskyldighet. På samma sätt skulle en central registrering av de stora konstköpen ytterligare kunna höja effektiviteten hos realisationsvinstbeskattningen av dyrbara konstverk. Utförsel från till utlandet av konstverk, föremål för samlingar samt antikviteter har ökat kraftigt. Tyvärr torde en del av denna utförsel ha tillkommit för att undgå bestämmelserna om valutautförsel. Enligt gällande lagstiftning föreligger inte några hinder mot utförsel ur landet av konst eller andra samlarobjekt av typen antikviteter, frimärken, mynt m. m. Restriktioner finns endast för vissa antikviteter, som är tillverkade . Det är alltså möjligt att i stället för att utföra pengar eller värdepapper investera motsvarande belopp i samlarobjekt av nämnt slag och utföra dessa för försäljning i utlandet. Förfarandet kan gå till så att ett konstverk, inköpt av en privatperson i en konsthandel i , sänds till en filial i ett annat land och försäljs till filialen, kanske till ett förutbestämt pris. Likviden kan då t. ex. sättas in på konto i utlandet tillhörande privatpersonen, som genom denna transaktion fått sin valuta utförd utan hinder av Tavlan kan sedan återköpas av den svenska konsthandlaren, varvid likviden sker i form av en löpande betalning. Med hänsyn till att konstmarknaden är ett attraktivt område förs. k. svarta pengar, skulle en registreringsplikt för större konstköp kunna medverka i arbetet på att uppdaga vissa ekonomiska brott. Kapitalskatteberedningen fick i sina direktiv mycket svåra och omfattande uppgifter. Det var mot denna bakgrund naturligt att den inte kunde ägna särskilt mycket tid eller resurser åt de frågor som aktualiserats i denna motion. I slutbetänkandet på över 200 sidor redovisar man på två sidor gällande regler för förmögenhetsbeskattningen av inre lösöre, och så kommer det en sida med utredningens överväganden. Något försök att utvärdera erfarenheterna från gjordes inte, och man lyckades inte utarbeta något förslag som man ansåg vara tekniskt godtagbart. De flesta remissinstanser gick också förbi denna fråga eller kommenterade den kortfattat. a. stödde Alemyrs reservation. kom till den bestämda uppfattningen att kontrollproblemen borde kunna . föreslog realisationsvinstkommittén att man skulle införa en i tiden obegränsad vinstbeskattning för sådan lös egendom som konst, antikviteter m. m. följde inte förslaget med hänvisning till kontrollsvårigheterna men godtog skatteutskottets skrivning att frågan borde tas upp på nytt inom 1972 års skatteutredning eller i samband med ställningstagande till utredningengs förslag. Eftersom skatteutredning inte tagit upp frågan om beskattning av konst m. m. är det lämpligt att nu begär en särskild utredning om denna fråga. Med stöd av vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen begär utredning och förslag om beskattning av stora privata innehav av konst, antikviteter o. d. () () () () MAJ ()