mot · G102867 · 1978-01-23 00:00:00 — Det formella argument som kan anföras är naturligtvis en förbättrad bytesbalans - men denna kan ju rättas till genom andra åtgärder: genom en förändring av den inhemska konsumtionens inriktning, genom ökning av produktionen för hemmamarknaden som ersättning för import. Framför allt kan detta inte vara ett argument för att minska de arbetandes konsumtion och öka kapitalets profiter. Regeringen framhäver i sin finansplan den skenbara motsättningen mellan den offentliga sektorns utveckling och en industriell utveckling. Dessa kan betinga varandra och samspela på andra villkor än de där kapitalägarna ständigt gynnas. De tjänster som kommer medborgarna till godo genom den s. k. offentliga sektorn är ju ofta nödvändiga och till stor social nytta. Det finns inget som säger att dessa nödvändigheter skall stå tillbaka för den kapitalistiska industrin annat än strävan att förstora kapitalägarnas del av det ekonomiska livet. En ökad offentlig sektor kan dessutom ställa krav på ökade industriella insatser och ge marknad för industriell produktion. Exempel är här den kollektiva trafiken, samt idrotts- och fritidsanläggningar. Regeringen vill koncentrera sina insatser på att ge vad som kallas generella stimulanser. Detta innebär att den vill låta den kapitalistiska marknadens och profitjaktens djungellag avgöra hur den ekonomiska framtiden skall se ut. Där insatserna inte är av generell natur, vill regeringen underlätta den av kapitalisternas profitintressen styrda s. k. strukturomvandlingen. Regeringen vill nämligen enligt egen utsago krympa vissa branscher så att resurser kan friställas för expansiva branscher och företag. Eftersom kapitalismen utvecklas ryckigt och planlöst har detta inget med samhällsnytta, framsynthet eller en framtida bättre balanserad ekonomi att göra. Regeringen vill med denna inriktning underlätta för kapitalet att utvecklas inom sektorer som har bättre vinstutsikter och fly sektorer där vinstutsikterna är dåliga. Därför blir resultatet av regeringspolitiken här en förstärkning av profitsystemets obalanserade utveckling. På samma sätt förhåller det sig med regeringens sysselsättningspolitik. Den avser att dölja arbetslösheten men ändå hålla en arbetskraftsreserv åt kapitalet. Man för ingen politik som syftar till nya, bestående och meningsfulla arbetsplatser. Det gäller i stället att med olika arbetsmarknadspolitiska metoder hålla egentlig arbetslöshet dold för att kapitalet inte skall mötas av flaskhalsproblem om det skulle behaga efterfråga mera arbetskraft. Detta att dölja arbetslöshet med olika arbetsmarknadspolitiska medel kan i de enskilda fallen vara att föredra framför direkt arbetslöshet. Men denna arbetslöshetsgömmarpolitik får inte förväxlas med sysselsättningsskapande politik. Regeringens finansplan kännetecknas av att regeringen är kapitalets tjänare. Den ekonomiska politik regeringen där förordar saknar varje spår av framåtsyftande insatser till folkflertalets och folkhushållets bästa. Därför kan regeringens riktlinjer för den ekonomiska politiken inte godtas. Också regeringens budgetförslag vilar på samma vanföreställningar om orsakerna till det ekonomiska läget som finansplanen. Detta gäller, även om det i budgetförslaget görs ett par riktiga påpekanden om att teknologiska försprång i viktiga avseenden minskat eller försvunnit och att nyföretagandet inte varit vad det borde. Orsakerna till detta - koncentrationen av kapital, en oriktig investeringspolitik från kapitalägarnas sida och deras stora satsningar på utlandet - berörs dock inte. Regeringens utgiftsprogram avser att prioritera den näringspolitik och den ekonomiska politik som kritiserats i det föregående. Staten och kommunerna liksom konsumtionen skall stå tillbaka för privatkapitalet. Budgetförslaget påstås därför trots det stora underskottet om , vara restriktivt. Det är restriktivt framför allt i ett avseende. Framåtsyftande ekonomisk politik saknas helt. Ett stort budgetunderskott måste i nuvarande läge accepteras. Men det avgörande är hur medlen används och vilken inriktning den ekonomiska politiken får. Inte heller regeringens politik i vad gäller statens inkomster kan accepteras. Dess skattepolitik har kännetecknats av att ge lättnader för höginkomsttagare och kapitalägare. De uttalanden som görs om skattepolitiken antyder ingen som helst förändring av denna inriktning. Regeringens beskrivning av den skattepolitiska utvecklingen är oriktig. Den förtiger eller låtsas inte om viktiga delar. Regeringen framställer progressiviteten i beskattningen som en av de faktorer som haft en destabiliserande verkan på den svenska ekonomin; detta för att motivera det höginkomsttagarvänliga beslutet om ett s. k. automatiskt verkande inflationsskydd. Genom detta beslut avhänder sig staten stora skatteinkomster, ca . Regeringen gör gällande att detta skall minska inflationen. Men den diskuterar inte de stigande indirekta skatterna eller de ständigt stigande kommunalskatterna utifrån denna utgångspunkt. S. k. inflationsskydd, vilket innebär minskad progressivitet med att kommunalskatter och indirekta skatter ökar, skärper skatteorättvisorna och kommer inte alls att ha någon inflationsdämpande effekt. Det mekaniska samband mellan skatter och löner samt löner och priser som denna tanke bygger på existerar inte. Kamp mot inflationen måste bedrivas med helt andra medel. Resultaten från de tre skatteutredningar som framlagt sina förslag kommer inte heller att leda till någon större förändring av skattepolitiken. skatteutredning fortsätter linjen att de högre inkomsttagarna skall gynnas och att förändringarna i den direkta beskattningen skall finansieras med höjda indirekta skatter. Kommunalekononomiska utredningen angriper inte orsakerna till de stigande kommunalskatterna och taxoma utan anvisar en åtstramning för kommunerna som en utväg. Företagsskatteberedningen föreslår inte åtgärder som kommer att ändra det förhållandet att skatteinkomsterna från företagen relativt sett minskar. Detta är illavarslande för den framtida skattepolitiken under den borgerliga regeringen. Alla arbetande, kvinnor, män och ungdomar, alla pensionärer, alla som drabbas av storkapitalets och regeringens politik måste ta upp kampen för att säkra arbete och försvara levnadsstandarden. Det är inte oundvikligt att det finns arbetslöshet. Det är inte ofrånkomligt att levnadsstandarden sänks. Återhållsamhet från de arbetande, stöd till storfinansen och ökade profiter skapar inga nya jobb. I stället rationaliseras fler bort, och kapitalexporten ökar. Det blir ännu svårare att hitta köpare till de varor som produceras. Regeringens politik förvärrar krisen. Dess politik kan bara göras om intet genom en aktiv mobilisering och gemensam kamp av alla lönarbetare. Detta kräver både en mer aktiv facklig kamp och förstärkta politiska insatser. Kampen måste föras för att avslöja kapitalismen och den borgerliga regeringspolitiken. Den måste föras i medvetenhet om att arbetslöshet, inflation, miljöförstöring och resursslöseri slutgiltigt endast kan stoppas genom övergång till en planerad socialistisk hushållning. Allt fler når denna insikt. Det gäller inte bara att byta regering. Det gäller att få en ny inriktning Kapitalismen kan inte existera utan orättvisor och kriser. De hör till systemets natur. Kampen mot den kapitalistiska krisen kan därför inte bara begränsas till aktuella dagskrav. Skall denna kamp bli effektiv måste den syfta till att beröva storkapitalet dess makt till fördel för de arbetande. Men kampen är alltid konkret och sker alltid i en konkret situation. Därför gäller nu som en omedelbar målsättning att storkapitalets och regeringens angrepp på jobben och levnadsstandarden slås tillbaka. För att angripa den kapitalistiska krisen och slå tillbaka attackerna mot folkflertalets levnadsstandard krävs en ekonomisk politik som utöver nämnda principiella grunder bl. a. baseras på följande punkter: En plan för utbyggnad av industrin. Kapitalets profitintressen kan inte längre få avgöra industriella utveckling. Det är ett hot mot som industrination. Därför måste en plan utarbetas för industriella satsningar på produktion som ställer den samhälleliga nyttan och den regionala rättvisan i centrum. Denna plan bör ha som en huvudmålsättning: Satsning på ökadförädlingsgrad inom landet. Det stora beroendet av export av energi- och resursslukande råvaror och halvfabrikat måste brytas. En ökad förädlingsgrad ger såväl bättre sysselsättning som bättre möjligheter till en klok resurs- och energihushållning. Den ökade förädlingen inom landet kan också förhindra ett alltför stort export- och utrikeshandelsberoende. Industriplanen förverkligas främst genom en utbyggnad av: Dessa skall bilda en bas för ekonomisk utveckling av de regioner till vilka de lokaliseras. De behöver inte nödvändigtvis alltid vara stora enheter. Deras produktion bör inriktas på avancerade maskiner och redskap för t. ex. utrustning av en effektiv kolektivtrafik, för miljöskydd, system för att minimera monotont och hälsofarligt tungt arbete, material för energisnåla men komfortabla bostäder. För att kunna genomföras kräver industriplanen: Samhällsfönder under lönarbetarkontroll. Dessa fonder bör byggas upp dels genom en skärpt beskattning av bolagsvinster och stora förmögenheter m. m., dels genom ett årligt överförande av en viss del av aktiekapitalet i de kapitalistiska bolagen. Fonderna skall kunna användas för insatser i de existerande företagen men också utgöra en grund för genomförandet av industri planen. Detta kräver också: Nationalisering av privata affärsbanker och försäkringsbolag så att kreditströmmarna inom landet kan komma under verklig kontroll. Stopp för kapitalflykt och industriutflyttning. Detta krav skall bl. a. ses mot bakgrunden av att svenska kapitalister bad om tillstånd för direktinvesteringar i utlandet för mer än som industriinvesteringarna inom landet minskade . Utöver de krav som här är direkt knutna till industriplanen måste följande satsningar och åtgärder vidtas: Utbyggnad och utveckling av den kollektiva trafiken. Detta krav som ges en utförlig motivering i vpk:s trafikpolitiska motion till innevarande är en trafikpolitisk nödvändighet men också av stor sysselsättningspolitisk betydelse. Ett program för bekämpande av sociala och miljömässiga bristområden, såsom närmare utvecklas i motionen 317 om kamp mot kris och arbetslöshet. Bostadsbyggandet har minskat. Regeringen räknar nu med att igångsättningen skall öka till 60000 lägenheter . Denna målsättning är för låg och för vag. Bostadsbyggandet bör öka till en nyproduktion av minst 75 000 lägenheter. måste renovering och sanering av gamla bostäder ges ökat stöd. Detta är en politik som är nödvändig dels med tanke på att bostadsbristen åter börjar att bli ett skriande problem, dels därför att byggnadsverksamheten spelaren central sysselsättningspolitisk roll eftersom den har stora ekonomiska spridningseffekter. Kamp mot inflationen. Skärpt lagstiftning och ingrepp mot monopolistisk prissättning. Begränsning av kommersiell reklam. Övergång till lågräntepolitik, varvid ett första steg bör vara en sänkning av diskontot . En ny skattepolitik. En genomgripande skattereform är nödvändig. Dess grundlinje skall vara minskade skattebördor på lönarbetarna, barnfamiljer och pensionärer inom deras led - ökade skatter på stora förmögenheter, bolagsvinster, spekulationsvinster. Detta innebär att indexregleringen av statsskatten måste slopas. Led i en sådan politik är: progressiv statskommunal enhetsskatt, beskattning av produktionen, slopad moms, i första hand på mat. Sänkning av militärutgifterna. I en annan motion till detta visas hur militärutgifterna kan sänkas med under /79. Ett program måste utarbetas för hur produktion av krigsmateriel kan omvandlas till produktion av nyttigheter. 7-timmarsdag, som steg mot 6-timmarsdag från , full lönekompensation. Ny inriktning av energipolitiken som skall minska efterfrågan på oljeprodukter inom landet och stoppa fortsatt utbyggnad av kärnreaktorer. Planmässig avveckling av nu aktiva reaktorer i en takt som blir försörjningsmäs Kraftig utbyggnad av och forskning för inhemska förnyelsebara energikällor. Alla delar av en nödvändig politik ryms inte inom dessa 15 punkter, av vilka de flesta närmare preciseras i särskilda motioner till detta . Ett program mot ungdomsarbetslösheten, åtgärder för att förbättra villkoren för invandrarna, förslag som skall stödja kampen mot kvinnoförtrycket, krav riktade mot den sociala utslagningen osv., vilket är nödvändiga komplement i kampen mot krisen, behandlar vpk i andra motioner. Vissa delar av den ekonomiska politiken ligger inte heller inom parlamentets ram. Det gäller så centrala fält som avtalsrörelsen. Tvärtemot regeringens standardsänkningspolitik anser vi att avtalsrörelsen måste bedrivas så att reallöneförlusterna kan återvinnas och full kompensation ges för väntade prisstegringar och ökad arbetsintensitet . kommunisterna motsätter sig bestämt en nedskärning /79 av levnadsstandard och konsumtion för lönarbetarna, för pensionärerna och för barnfamiljerna. Visserligen har den kapitalistiska krisen och vanstyret av den svenska ekonomin skapat ett bekymmersamt läge, men det finns ingen anledning att acceptera arbetslöshet och sänkt konsumtion för de arbetande. De sliter hårt för sina löner, och det är inte deras fel att ekonomi sköts illa. Den nedskärning av konsumtionen för de breda folklagren som är regeringspolitikens målsättning innebär dessutom ingen lösning på krisen. Den minskar endast ytterligare efterfrågan i ekonomin och förvärrar därigenom krisen och arbetslösheten. Vpk hävdar nödvändigheten av en offensiv politik för att bekämpa den ekonomiska krisen. Man måste satsa på att hälla uppe lönarbetarnas, barnfamiljernas och pensionärernas konsumtion. Medlen är en offensiv lönepolitik, höjda barnbidrag och förbättring av andra åtgärder för barnfamiljerna, förbättring av pensionärernas ställning. Men det avsedda resultatet kan ej nås om inte inflationen och prisstegringarna hejdas. Vpk kräver därför energisk kamp mot inflationen - prisstopp, hyresstopp, kamp mot prishöjande skatter, i första hand slopande av momsen på mat. Man måste satsa på ett stort samhälleligt styrt investeringsprogram för att lägga en fast grund för en progressiv samhällsutveckling och förverkligande av rätten till ett meningsfullt arbete för alla. Det gäller att kraftigt höja förädlingsgraden i den svenska produktionen, att ta fram nya, alternativa produkter och teknik, att bygga ut det kollektiva trafikväsendet, att genomföra ett brett program för att bekämpa de sociala och miljömässiga bristerna; utbyggnad av barnomsorgen, utbyggnad av kroppssjukvården och långtidsvården, genomgripande reform av den psykiatriska vården, kamp mot bristerna i arbetsmiljön, sanering av undermåliga bostadsområden och trafikmiljöer, satsning på ökad forskning och utbildning på alla nivåer. insatser för ett rikare kulturliv. Det lönar sig aldrig från social synpunkt att låta människor gå arbetslösa eller i verksamhet vars syfte är att dölja arbetslöshet. Det enda som lönar sig är att bereda människor tillfälle till skapande, produktiva insatser. En medveten industripolitik och en social satsning kräver stora resurser för sin finansiering. Kapitalet måste kunna styras i en riktning som motsvarar de samhälleliga målen. Vpk kräver därför nationalisering av de privata storbankerna och försäkringsbolagen, insatser av AP-fonderna för det statliga industriprogrammet, upprättande av samhällsfonder under lönarbetarnas förvaltning och omfattande en växande del av företagssparandet, skärpt beskattning av kapital och kapitalvinster, minskade militära rustningar. Ett betydande underskott i statsbudgeten är nödvändigt under nuvarande förhållanden. Det avgörande är hur detta underskott brukas. Vpk motsätter sig gåvo- och subventionspolitiken till de privata företagen. Den har visat sig både dyrbar och ineffektiv. Dess målsättning - att uppmuntra till ökad produktion genom ökade profiter, utan avseende på vad som produceras - är djupt felaktig. De förslag till förändring av utgifter och inkomster som vpk i olika motioner föreslår i budgetplanen /79 innebär sammanräknade ett något mindre budgetunderskott än i regeringens finansplan. Det väsentliga är dock icke detta utan den helt annorlunda effekten för de arbetandes konsumtionsmöjligheter och för framtidsbyggandet av vpk:s förslag. Vi är djupt medvetna om att de förslag vi ställer endast kan genomföras genom en aktiv masskamp med lönarbetarna som främsta kraft. Denna kamp måste steg för steg föras vidare till att slutligen gälla övergången till en socialistisk planekonomi. Endast en sådan hushållning kan varaktigt avskaffa ekonomiska kriser, arbetslöshet och inflation. Med hänvisning till det anförda föreslås* 1. att godkänna de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen och avslå regeringens förslag i denna del, 2. att godkänna de allmänna riktlinjer för budgetpolitiken som förordas i motionen och avslå regeringens förslag i denna (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) * Se även motionerna 1977/78:868 och 869.