mot · G102867 · 1978-01-23 00:00:00 — av m. fl. om den ekonomiska politiken och budgetpolitiken Krisen i den kapitalistiska världesekonomin är den djupaste sedan 1930talet. Den saknar därför inte motsägelsefyllda drag. En hög arbetslöshet går hand i hand med en kraftig inflation. 1 många länder kan trots arbetslösheten en viss tillväxt hävdas. Trots allt större regeringsingripanden kvarstår tendensen att krisens slut - även om kortsiktiga konjunkturella variationer inträffar - ännu inte kan skönjas. Det sker en omgruppering av olika kapitalistiska staters ekonomiska styrka. är gentemot de flesta andra kapitalistiska länder på tillbakagång. Internationella jämförelser är visserligen alltid svåra att göra, men ett studium av vissa - i och för sig statistiskt osäkra data ger denna för del oroväckande bild. Det hävdades med viss frenesi - inte minst av den socialdemokratiska regeringen-att skulle lyckas kringgå kapitalismens kris. Den svenska ekonomin uppförde sig, som man sade, kontracykliskt, dvs. växlingarna i den ekonomiska utvecklingen här gick litet tvärtemot utvecklingen i de övriga kapitalistiska staterna i genomsnitt. Framför allt drogs växlar på denna kontracykliska utveckling och i viss mån 1975. hade dessa år ett bättre konjunkturläge, låg arbetslöshet och positiv tillväxt, medan sammanlagda BNP minskade. skulle klara krisen, tänkte man, och skulle sedan dras med i ett tänkt kapitalistiskt uppsving. Därav blev nu inte mycket. hade en något ökad NBP-tillväxt gentemot året före, men låg klart under genomsnittet för , dvs. 1977 dämpades tillväxttakten i OECDländerna något, men i fick vi inte uppleva någon tillväxt alls. Tvärtom minskade BNP med . kalkylerar med en 4-procentig tillväxt i genomsnitt för dess medlemsländer. Den förväntar sig oförändrad BNP i . Tillväxttakten har över huvud taget varit avsevärt lägre i än i övriga . Det gäller också i förhållande till övriga västeuropeiska länder. Följande tabell visar de årliga förändringarna av BNP i totalt, i och i t. o. m. prognoserna : -0,3 -2,5 I genomsnitt har BNP i samtliga ökat med . I de västeuropeiska länderna är ökningen , i knappt 2,0 96. Det innebär att haft en tillväxt som bara är något mer än hälften av genomsnittet för OECDländerna totalt eller de västeuropeiska länderna. Under forsta hälften av tioårsperioden (1969-1973) var tillväxttakten i i genomsnitt omkring en tredjedel lägre än i övriga ; är BNP-tillväxt bara en tredjedel av tillväxten i hela . På samma sätt förhåller det sig med industriproduktionen. Enligt statistik hade denna i totalt ökat , medan den svenska industriproduktionen undersamma tid ökat med endast 10 96. hade, i volym räknat, en lägre industriproduktion 1977 än 1973. Dessa data strider mot den uppfattning som ofta framförts att kapitalismens kris skulle vara mindre i än annorstädes. Huvudargumentet för denna uppfattning har varit att den öppna arbetslösheten i varit lägre än utomlands. Man har också kunnat visa på att arbetslösheten, trots den senaste tidens absoluta tillbakagång för den svenska ekonomin, hållit sig på en låg nivå. Förklaringen härtill ligger emellertid i att arbetslöshetens verkliga utveckling döljs genom olika former av statliga insatser. Staten betalar utbildning för folk som annars skulle få gå arbetslösa. Antalet personer i arbetsmarknadens s. k. B-lag växer. Dessutom sväller kraftigt antalet personer som tvångspensioneras av arbetsmarknadspolitiska skäl. Självfallet är det för den enskilde oftast bättre att vara engagerad i någon form av AMS-verksamhet än att gå sysslolös. Men AMS-verksamheten, dvs. utbildning, reservarbeten etc., utgör extraordinära insatser som icke skulle behövas om den ordinarie arbetsmarknaden kunde ge full sysselsättning. En sammanräkning av antalet öppet arbetslösa och antalet personer i olika slag av AMS-verksamhet ger följande utveckling : Källor: och (tabellen ger årsmedeltal). Det framgår med all tydlighet av dessa siffror att det sker en mycket kraftig trendmässig ökning av antalet personer som inte kan få arbete på den ordinarie arbetsmarknaden. Antalet stiger kraftigt konjunkturcykel efter konjunkturcykel. Siffrorna visar att den industriella reservarmén växer. Och bakom dem döljs en brutal verklighet av social utslagning. Denna utveckling av arbetslösheten motsvaras av en minskning av antalet heltidssysselsatta på den svenska arbetsmarknaden. Speciellt har detta gjort sig märkbart . fanns det 3 313 000 heltidssysselsatta, 1977 3 202 000. Antalet deltidsarbetande har ökat, men omvandlas deltidsarbetena till heltidsarbeten blir resultatet likväl en minskning av antalet heltidsarbetsplatser med omkring 37 000 . Om vi sedan reducerar detta med ökningen av de AMS-anställda, som räknas in i sysselsättningsstatstiken, blir minskningen av antalet heltidsplatser på den ordinarie arbetsmarknaden mer än 50 000. Detta försämrade arbetsmarknadsläge skall ses mot bakgrund av de minskade investeringarna i den svenska ekonomin. Den totala investeringsverksamheten minskade i volym 1975, 1976 och 1977, med 0,5, 2,0 resp. . Denna volymminskning innebär att totalinvesteringarna nu inte ens är nivå. Den kraftiga nedgången i industriinvesteringarna 1977 för ner dessa års nivå. har emellertid en klar volymmässig ökning ägt rum av direktinvesteringarna utomlands. Dessa var i volym räknat större 1977 än 1973. (Någon definitiv slutsiffra över förverkligade direktinvesteringar utomlands finns inte då detta skrivs. Skattningar finns på mellan 2,5 och 2,8 miljarder. blir resultatet på grundval av det lägsta av dessa tal.) Också 1978 väntas investeringarna minska såväl totalt som för industrin. Detta är illavarslande, inte minst när vi ser hur tillväxttakten i den svenska ekonomin nu klart legat under genomsnittet för OECD-ländema. har således inte alls kunnat kringgå den ekonomiska stagnationen i den kapitalistiska värden. Att så skulle kunna ske var en falsk förhoppning som, redan när den närdes, byggde på en felaktig verklighetsbild. Stagnationen gjorde sig redan då gällande, tappade redan då mark till andra länder. har denna relativa tillbakagång, även om den ännu inte fått till följd en drastisk ökning av den öppna arbetslösheten, slagit om i faktisk nedgång. Också vad beträffar inflationen skröt man länge med att ändå hade lägre inflationstakt än andra kapitalistiska stater. Det var naturligtvis föga tröst för de arbetande i , men det gav ett drag av duktighet åt de styrande. Också det har förbytts i sin motsats. Såväl 1976 som 1977 har konsumentpriserna stigit snabbare i än genomsnittligt inom . Inga tecken tyder på att någon ändring härvidlag skall inträffa . Den ökade inflationen är uttryck för en långsiktig trend. hade vi årliga prisökningar på . steg priserna med i årsgenomsnitt. 9,9 96, 1976 10,3 96, 1977 13,5 96. Priserna på dagligvaror steg 1977 med omkring 17 96, vilket torde vara en av de högsta noteringarna i . Den accelererande inflationen, som äger rum med en vikande tillväxt och sysselsättning, har helt rubbat cirklarna för många av de borgerliga ekonomiska teorierna. Det framgår sålunda att den svenska ekonomin kännetecknats av kris- och stagnationstendenser som successivt fördjupats. Tillväxten har legat under genomsnittet i den kapitalistiska världen. Industriproduktionen har stagnerat och börjat minska. Den egentliga arbetslösheten växer. Inflationen har blivit allt häftigare. Som ett utslag av dessa allmänna tendenser har också vissa branscher drabbats särskilt hårt. Det gäller gruvorna, järn- och stålindustrin, delar av verkstadsindustrin, tekobranschen, delar av den skogsbaserade produktionen. har haft regeringar som bundit sig vid kapitalismen. De har inte förmått se grunderna för krisen eller ens den oroväckande trend som den svenska ekonomin är inne i. De har försökt olika förklaringar, t. ex. att kristendenserna kommer utifrån, eller också har de olika regerande partierna när de befunnit sig i oppositionsställning velat lägga huvudbördan på det eller de för tillfället regerande partiet/partierna. Båda regeringarna har, om än med olika kraft, velat lägga skuldbördan på de arbetande. Medan den förra regeringen rent allmänt talade om "priset som vi får betala för en fri avtalsrörelse, går emellertid den nuvarande regeringen till ett öppet generalangrepp mot de lönarbetande - såväl i sin föreställningsvärld om krisens orsaker som i sin praktiska politik. Regeringspartierna uppträder som de kapitalets intressepartier de är. De talar om landets intressen när de menar storkapitalets intressen, de talar om "vår" exportindustri när de vet att den kontrolleras av det fåtal som är deras egentliga uppdragsgivare. Borgarregeringen återkommer gång på gång i sina ekonomiska dokument till årets riksdag till att "den snabba kostnadsutvecklingen i landet skulle vara huvudorsaken till krisläget för ekonomi. Denna "förklaring har det svenska folket itutats genom SAF:s s. k. antiinflationskampanj, genom regeringens propaganda, genom borgerlighetens s. k. experter och genom de borgerligt dominerade massmedia. Kapilismens kris beror på de arbetande. Det är folket som levt över "våra tillgångar. Så folket måste dra åt svångremmen för att vi skall få det bättre! Det måste skapas utrymme åt kapitalägarna. Från har man dock gjort klart vad det hela handlar om: kapitalägarna har inte brist på kapital. De vill ha mera profit. En lögn blir inte en sanning därför att den upprepas ofta, och en felaktig föreställning blir inte mindre felaktig därför att hela det borgerliga etablissemanget ältar den. Hela den kapitalistiska världen kännetecknas av ekonomiska kristendenser. De återverkar också på den svenska kapitalismen. Dessa tendenser kan inte förklaras med lönekostnadsutvecklingen i och 1976. Det vore det nationellt storhetsvansinne att påstå. har, som vi visat i det föregående, uppvisat en minskande tillväxt och relativ ekonomisk tillbakagång gentemot övriga kapitalistiska stater . Utvecklingen , 1972 och 1973 kan inte förklaras med påstådda lönekostnadsökningar 1975 och 1976. Men dessutom är påståendena om dessa kostnadsökningar betydligt överdrivna och deras ekonomiska roll falskt utbasunerad. företog TCO en undersökning av den statistiska verkligheten. Det är på sin plats att återge TCO-ekonomernas huvudresultat. TCO-ekonomerna har jämfört 13 konkurrentländer, förutom : , , , , , , , , , , , och . De kom fram till att den svenska arbetskraftskostnadsutvecklingen per producerad enhet hade utvecklats snabbare än arbetskraftskostnadsutvecklingen per producerad enhet för de 13 konkurrentländerna. De visade också att svenska kapitalister ökade sin lönsamhet jämfört med den sammanvägda lönsamheten hos de 13 konkurrentländerna. De kom till slutsatsen att statistiken ger stöd för påståendet att de svenska företagen tillämpat en högprispolitik utomlands . T. o. m. 1975 var således de svenska exportpriserna jämfört med andra länder högre än kostnadsutvecklingen jämfört med andra länder. Först blev kostnadsökningen per producerad enhet större än prisökningarna på exporten. Denna förskjutning av det s. k. kostnadsläget kan inte förklara tappade marknadsandelar. Men statistiken visar att de svenska kapitalisterna spekulerat i högprispolitik , och detta kan ha inverkat menligt på den svenska exporten. Men eftersom vad man kallar kostnadsutvecklingen under dessa år utföll gynnsamt till förmån, och 1975 gav en helt obetydlig nackdel (0,) är orsakerna till ett försämrat konkurrensläge för svensktillverkade varor inte arbetskra/tskostnadsutvecklingen utan att de svenska kapitalisterna i kortsiktigt vinstintresse trissat upp sina priser mer än konkurrentländerna och mer än vad kostnadsutvecklingen skulle motivera. spelar inte heller prisförskjutningar en så stor roll som man vanligen föreställer sig. Också andra faktorer, som teknologisk utveckling och standard, kredit- och leveransvillkor, produktionens utveckling i mottagarländerna, omgrupperingar och fusioneringar av företag, spelar in vid förändringar i den internationella handeln. Den stora svenska kapitalexporten har sannolikt haft negativa verkningar på exporten från . Borgerlighetens kostnadsförklaring vill ge arbetarna skulden för krisen. Men deras bräckliga statistiska bevis för detta blir än svagare genom följande. De egentliga lönernas andel av BNP har genomgått en trendmässig minskning. Vad som ökat är de sociala avgifter som arbetsgi Dessa ökade av den utbetalade lönesumman. Det hör dock till bilden att de fackliga organisationerna förband sig att ta hänsyn till detta i avtalsuppgörelserna dessa år. ökade också statens subventioner och gåvor till kapitalägarna, med bara . Trots de påstått stora lönekostnadsökningarna 1976 klagar regeringen i finansplanen på att den svenska efterfrågetillväxten avmattades detta år. Borgerlighetens kostnadsförklaring svarar inte mot fakta. Den strider också mot de samband som föreligger i den kapitalistiska verkligheten och bygger på samband som inte föreligger. Vad som inte föreligger är ett automatiskt samband mellan löner och priser. Vad som föreligger är kamp om fördelningen av produktionsresultatet, som de arbetande åtstadkommer, mellan arbete och kapital. Vad som inte föreligger är ett automatiskt samband mellan höga profiter och ökad sysselsättning. Vad som föreligger är att höga profiter ökar kapitalägarnas förmögenheter och makt. Vad som inte föreligger är att en sänkning av folkets levnadsstandard skulle vara bra för landets utrikeshandel. Vad som föreligger är att en hög levnadsstandard möjliggör och är en förutsättning för den teknologiska utveckling som en god exportutveckling kräver. 1 varje industrialiserat samhälle är hemmamarknaden en förutsättning för utrikeshandeln. Och syftet med utrikeshandeln skall vara att öka folkets väl och inte bara ge ägarna till exportföretag profiter. Borgerlighetens kostnadsförklaring vill rikta uppmärksamheten bort från krisens verkliga orsaker. Den är ett lumpet trick för att rentvå dem som bär det verkliga ansvaret för krisen, dvs. det kapitalistiska systemets överhet och försvarare: storfinansen och de politiska partier som iklätt sig det direkta medansvaret för den kapitalistiska utvecklingen. Krisens verkliga orsaker finns i själva det kapitalistiska systemet och inte vare sig i dåliga regeringar, även om sådana inte gör saken bättre, eller i tillfälliga förskjutningar i kapitalägarnas kostnader för den arbetskraft de lever på. Under kapitalismen sker en arbetsdelning och specialisering mellan olika företag som gör att ekonomins olika delar blir alltmer inbördes beroende. Produktionen får en alltmer samhällelig karaktär. Men ägandet till produktionsmedlen är inte samhälleligt, produktionsmedlens användning styrs inte av samhällshänsyn, utan varje företag drivs för sin egen vinst. Produktionen sker utan samhällelig överblick och planering. Häri ligger kapitalismens grundläggande motsättning. Den totala arbetsprocessen borde hänga ihop men uppspaltas , främst genom att ägarna till produktionsmedlen vill sko sig på de arbetandes arbete men också genom att företagen drivs i kamp mot varandra - med den egna profiten som rättesnöre. Detta ger kapitalismen dess oplanerade och anarkistiska karaktär. Det skapar motsättningar mellan arbete och kapital, mellan olika kapital, mellan olika näringsgrenar och branscher, mellan konsumtion och produktion, i det att kapitalisternas strävan att öka sina rikedomar, sina profiter och kapital sker via försök att öka produktion och försäljning, med en samtidig strävan att hålla nere de arbetandes löner. Alla dessa motsättningar tillspetsas och får sitt uttryck i de kapitalistiska kriserna. Och dessa motsättningar är ett med det kapitalistiska systemet. De kan inte upphävas så länge ett system baserat på privat äganderätt till produktionsmedlen består. De kan bara upphävas genom att produktionen styrs planerat efter samhälleliga mål och inte efter enskilda företags lönsamhet. Den nuvarande krisen har en internationell spridning. Genom att kapitalismen genomgått en allt djupare internationell ekonomisk integration, bl. a. genom de multinationella imperialistiska koncernerna, finns en stark internationell påverkan. Kampen mellan olika kapital, mellan olika storkoncerner har intensifierats också på det internationella planet. Alla kapitalistiska stater understödjer sina egna kapitalisters företag och deras jakt efter marknader och profiter. Därför tenderar den internationella handeln att få en alltför stor omfattning, och motsättningarna i den skärps. Att området för de imperialistiska företagens och staternas oinskränkta ekonomiska dominans har krympt och att vissa råvaruproducerande länder förmått organisera sig har ytterligare komplicerat bilden förde ledande imperialiststaterna och deras företag. De stora företag som behärskar de olika kapitalistiska staternas ekonomi behöver i denna skärpta kamp stora mängder kapital. Genom sin marknadsdominans i olika länder kan storföretagen kompensera försäljningsbortfall med prishöjningar. Monopolens kamp och makt är den internationellt verkande inflationens huvudorsak. Denna får en särskild dimension genom de stora s. k. multinationella koncernernas ställning. som monopolen behöver stora kapital, på grund av att insatserna i produktionsmedel och i nya investeringar måste vara stora till följd av den tekniska utvecklingen och den allmänna koncentrationen av kapital, har storföretagen f. n. också svårt att finna profitabel användning för delar av det kapital de tillväller sig. Däri har de ökade satsningarna på reklam och statusprylar, men framför allt den senaste tidens ökning av kapitalexporten i den kapitalistiska världen, en grundförklaring. Efter sådana linjer tillspetsas motsättningarna internationellt i det kapitalistiska systemet. Men dessa faktorer verkar med olika kraft och tonvikt i de olika kapitalistiska staterna. Den svenska ekonomin kännetecknas av en höggradig koncentration av kapital, ett starkt utlandsberoende och ett välutvecklat statsunderstöd till kapitalet. Dessa tre faktorer hänger ihop och har också gett vissa särdrag för krisens utveckling i . Kapitalkoncentrationen har skapat såväl näringsmässig som regional obalans i den svenska ekonomin. Storföretagsdominansen har hämmat nyföretagande, men också en utveckling av produktionen inom landet. Storbolagen har bundit vid det stora utrikeshandelsberoendet. De har avgjort såväl dess storlek som inriktning, understödda av både den förra och den nuvarande regeringen. Exportindustrin, som den mest expansiva delen av den svenska kapitalismen, har varit regeringarnas ögonsten. Man har inte fäst sig vid vilka långsiktiga konse kvenser dess uVeckling skulle få för landets ekonomi som helhet. har vi fått ett starkt beroende av ett fåtal exportvaror, främst råvaror och halvfabrikat som malm,järn, stålämnen, massa. Vi har fått se hurén så viktig svensk industri som varvsindustrin fått spela med i en internationell spekulationsvåg, som sedan skulle slå fel och drabba de svenska varven med särskild kraft. Vi har fått uppleva hur stålindustrin tappat mark. Vi får se hur glesbygden utarmas som kapitalexporten sväller. Det var under de många åren av socialdemokratiskt regeringsinnehav som den svenska kapitalismen utvecklades till en statsunderstödd kapitalism. Målet för den socialdemokratiska politiken var att kunna fösa kapitalismens motsättningar. Staten skulle garantera såväl full sysselsättning och social trygghet som höga profiter åt kapitalägarna. Folkets behov och monopolkapitalets profitkrav skulle försonas. I verkligheten underordnades statsingripandena kapitalismens utvecklingslagar. Koncentrationen av kapital, produktion och makt underlättades. Den kapitalistiska strukturomvandlingen påskyndades. Man uppnådde också en snabb tillväxt och kunde sprida myterna om som ett full-sysselsättningssamhälle. Men trots de stora statliga ingripandena kunde kapitalismens motsättningar inte överbryggas. Kristendenserna började slå igenom i den svenska ekonomin. Svaret från den socialdemokratiska regeringen blev ökat stöd till kapitalet. Storbolagen gynnades med avskrivningsregler, skattesubventioner och riskvilligt kapital ur statliga fonder och kreditinstitut. Systemet med direkta gåvor till kapitalägarna utvecklades. Men bestämmandet över produktionens inriktning lämnades till kapitalägarna. De enskilda profiterna fick fortsätta att avgöra utvecklingen. Med denna ekonomiska politik kunde inte kristendensema hävas. Man kunde hjälpligt skyla vissa av krisens sociala verkningar, men under ytan förvärrades den kapitalistiska krisen. Krisens orsaker lämnades inte bara orörda. Politiken stärkte vissa kapitalägargrupper och deras makt över ekonomin. Inget gjordes åt den växande exporten av kapital. Inget gjordes för att styra investeringarna efter samhälleliga mål. Man förlitade sig på sina gåvor och sina subventioner till kapitalägarna och att ett internationellt uppsving skulle komma för kapitalismen. Det uppsvinget väntar man ännu på. Kapitalismen kan inte befrias från sina motsättningar och sina kriser. Högkonjunkturer är alltid tillfälliga och slår om i sin motsats. Satsningar på kapitalet, på profithushållningens fortbestånd är fruktlösa. Skall kriserna avskaffas måste kapitalismen bort. Socialdemokratins ledning tappade helt detta perspektiv, intog en upphöjd förvaltarroll, band sig vid kapitalismen och tappade regeringsmakten. Den har inte heller i oppositionsställning förmått se detta perspektiv. Valet 1976 medförde en borgerlig regering. Förändringen var inte omvälvande. är lika kapitalistiskt efter detta val som det var innan. Men det politiska och ekonomiska stödet till storfinansen har förstärkts. Den borgerliga regeringen bedriver en obeslöjad klasspolitik mot de lönarbetande. I varje kris har kapitalägarna utnyttjat arbetslösheten för att pressa ner de arbetandes reallöner och öka utsugningen. Den nuvarande krisen utgör här inget undantag. Den borgerliga propagandan om krisens orsaker går ut på just att öka utsugningen av de arbetande. Kapitalet vill tvinga på de arbetande avtal, som innebär sänkt levnadsstandard men ökar profiterna. Kapitalägarna har i denna strävan den borgerliga regeringens fulla stöd. Genom devalveringar, momshöjningar och andra pålagor, som drabbar de arbetande, och ökade gåvor och subventioner till kapitalägarna har regeringen fullgjort denna uppgift. Regeringen har fört en politik som är ett komplement till kapitalägarnas attacker på de lönarbetande. Vad kapitalet icke kan åstadkomma, det åstadkomer regeringen och vice versa. Regeringens obeslöjade klasspolitik kommer tydligast till uttryck i dess ekonomiska politik. Regeringens generallinje har där varit att beskära de arbetandes konsumtion för att ge bolagen ökade profiter och som den hoppas ökad investeringslusta. har man bara lyckats med det ena ledet. Regeringens politik har bidragit till att sänka de arbetandes konsumtion och hålla uppe profiterna. Investeringarna, grunden för ekonomins framtida utveckling, överlåter man helt till kapitalägarnas gottfinnande. De borgerliga partierna förmår lika litet nu som förr se den ekonomiska krisens orsaker. Kapitalägarna är bara offer som måste ha stöd. Antingen är de offer för internationella konjunkturer eller - och främst - offer för de arbetandes lönekamp. I årets budgetproposition upprepar regeringen sömngångaraktigt propagandan att krisen beror på lönekostnaderna. Politiken som förordas är följdriktig utifrån fördomarna. Regeringen vill begränsa konsumtionen. Den vill begränsa de kommunala utgifterna. Men den anser: Det är nödvändigt att öka företagens driftsöverskott om rådande obalans i ekonomin skall kunna elimineras. Regeringen vill stimulera ett ökat kapacitetsutnyttjande i industrin, ökade investeringar och en ökad produktion. Men vartill skall denna produktion syfta, eftersom konsumtionen skall hållas nere? Den skall syfta till export. Den skall ske för exportkapitalets profiter.