mot · G102829 · 1978-01-23 00:00:00 — av m. fl. om översyn av lagen om svenskundervisning för invandrare har invandrarna utgjort en väsentlig del av den arbetskraftsreserv som tillgososett kapitalets ökade behov av arbetskraft under högkonjunkturerna. Invandrarna har varit av stor betydelse för de svenska storbolagens konkurrenskraft och expansion. kan konstateras att invandrarna varit och alltjämt är diskriminerade både på arbetsmarknaden och i samhället i övrigt. Arbetsköparnas intresse för invandrarna har som regel stannat vid att göra så stora profiter som möjligt på deras arbete. Dessa grupper är oftast hänvisade till de tyngsta, smutsigaste och sämst betalda jobben. Det är dessutom vanligt att invandrarna är de som först får gå från sina jobb när det blir aktuellt med nedskärningar av produktionen och personalinskränkningar. Det sociala ansvaret har man från arbetsköparhåll helt avsagt sig. Invandrarnas likaberättigande i socialt och kulturellt hänseende har nära nog helt negligerats. Tillämpningen av lagen om rätt till ledighet och lön för svenskundervisning för invandrare bekräftar detta. Många arbetsköpare nonchalerar helt lagens tvingande bestämmelser. De informerar inte invandrarna om deras lagliga rättigheter. Många storföretag vägrar anställa invandrare som inte tidigare genomgått svenskundervisning. På så sätt drabbas invandrarna hårdare än någon annan av det kärva klimatet på arbetsmarknaden. Det förekommer också att arbetsköpare, för att anställa invandrare, kräver att de skall underteckna en personlig överenskommelse att de självmant avstår från svenskundervisning. Ett sådant förfaringssätt är ett klart lagbrott. Dessvärre beivras inte dessa flagranta brott mot lagen. I en rapport som Lo sammanställt på grundval av den uppsökande verksamheten framgår bl. a. att endast en fåtal arbetsplatser ordnat undervisningen på sätt som anges i lagen. Vid arbetsplatser där man bedrivit någon form av undervisning har denna ofta varit oacceptabelt bristfällig. Det är således inte bara omfattningen av undervisningen som är dålig, utan också undervisningens kvalitet. Inte sällan förläggs svenskundervisningen till tider utanför den ordinarie arbetstiden. Det är en brist i lagstiftningen att bestämmelserna om förläggningen av undervisningen gjorts förhandlingsbar. Det finns fackförbund som träffat centrala överenskommelser om att svenskundervisningen för invandrare skall förläggas utanför den ordinarie arbetstiden. Det borde enligt vår mening företas ändring i lagen, så att det klart stadgas att undervisningen skall ske på ordinarie dagarbetstid med full betalning. 1* 1977/78. Vidare borde lagens bestämmelser beträffande informationsskyldigheten till invandrarna om deras lagliga rättigheter skärpas väsentligt. kommunisterna har i tidigare motioner krävt en skärpning på den punkten, nämligen att invandrarna vid anställningen informeras om sina rättigheter enligt lagen. Den nuvarande lydelsen i lagen att arbetsköparen kan vänta med information gör det möjligt att visstidsanställa invandrare på så att arbetsköparen helt kommer undan svenskundervisningen. kommunisterna anser också att svenskundervisningen skall ha påbörjats från anställningsdagen räknat. Undervisningen bör dessutom bedrivas kontinuerligt för att inte minska i värde. Undervisning med långa uppehåll mellan lektionerna blir ineffektiv och bristfällig och kan inte accepteras. I en uppmärksammad artikel i tidningen nr 5,1977 granskas lagens efterlevnad. I denna artikel påvisas alla de brister som finns. Dessutom konstateras att lagen långtifrån följs av arbetsköparna. Genom ständiga och upprepade lagbrott frånhänds invandrarna nära nog helt sina lagliga rättigheter. a. påtalas arbetsköparnas nonchalans både när det gäller informationsskyldigheten, igångsättandet av undervisningen och undervisningens kvalitet. Där sägs bl. a. att: 1 skuggan av lagen pågår ett gigantiskt lagbryteri. Det blir inte mer aptitligt av att ingen arbetsgivare blivit anmäld. Detta förhållande aktualiserar på nytt ett tidigare motionskrav kommunisterna om skärpta påföljdsbestämmelser för brott mot lagen. När lagen ändrades 1976 yrkade vpk att en straffbestämmelse i form av obligatoriska böter förde arbetsköpare som inte inom lagstadgad tid beredde anställda ledighet skulle införas i lagen. Vid första lagbrottet skulle böter utdömas med räknat på var och en som varit berättigad till undervisning men inte fått sådan. Om de anställda efter det att förflutit ännu inte lått påbörja undervisningen skulle bötesbeloppet höjas till etc. Efter ett sådant system stegras bötesbeloppet kontinuerligt så länge arbetsköparen inte fullgör sina förpliktelser gentemot de anställda. Principen innebär dessutom att skyldigheten enligt lagen inte upphävs efter visst datum, utan kvarstår så länge den inte är uppfylld. Vpk yrkar att en sådan skärpning av påföljdsbestämmelserna görs i lagen. Bestämmelsen om minskning av de till 160 för invandrare som har vissa kunskaper i svenska språket bör utgå ur lagen. 1 den praktiska tillämpningen av denna bestämmelse är det oerhört svårt att avgöra om förkunskaperna hos en invandrare verkligen motiverar en minskning av undervisningstiden. Dessutom är tidsmåttet för undervisningen så knappt tilltaget att en utvärdering av effekterna med det snaraste borde göras. Det är säkerligen nödvändigt att öka de nu lagstadgade till kanske 300 eller 350. Det bör i sammanhanget påtalas att de 240 timmarnas undervisning i det nya språket ger invandrarna ett ordförråd på maximalt 1 200-1 300 ord, dvs. ett ordförråd som motsvarar ett treårigt barns. Enbart för att kunna läsa en dagstidning med någon behållning krävs ett ordförråd på 6 000 - 7 000 ord. En annan brist i lagstiftningen är att alla hemarbetande invandrare och invandrarungdom som inte litt något arbete ställs utanför även de begränsade rättigheter som denna lag trots allt ger. För att komma ifrån diskrimineringen av invandrare på den svenska arbetsmarknaden, som oftast företas av ekonomiska skäl, borde kostnaderna för svenskundervisningen bäras kollektivt av arbetsköparna. Detta kan ske genom inrättandet av en kollektiv avgift som f. ö. vpk tidigare krävt. Då skulle man komma ifrån motsträvigheten att anställa invandrare som inte genomgått svenskundervisning. Många arbetsköpare kunde då avstå från att tubba invandrare att underteckna olagliga handlingar, där man frivilligt avstår från svenskundervisning bara för att få ett jobb. Det skulle vara till stor nytta i första hand för invandrarna men också för företagen och samhället i sin helhet. Vi föreslår således att ett kollektivt avgiftssystem införes för företagens kostnader för svenskundervisning. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att hos regeringen hemställer att förslag till ändring av lagen (1972:650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare, innebärande a) att ett kollektivt avgiftssystem införes för företagens utgifter för svenskundervisning, b) att invandrama vid första anställningsdagen informeras om sina rättigheter, c) att företag, som anställer invandrare som enligt lagen har rätt till undervisning, senast skall ha påbörjat densamma, d) att påföljdsbestämmelserna skärps i enlighet med vad som anförts i motionen, e) att bestämmelsen om möjligheten att minska antalet undervisningstimmar till 160 utgår ur lagen, 0 att undervisningen förläggs till ordinarie dagarbetstid. 2. att uttalar sig för en snabbutredning för att utvärdera effekten av det knappt tilltagna timantalet för svenskundervisning vilket lagen stadgar. 3. att hos regeringen hemställer om förslag som innebär att även vuxna invandrare utan anställning får rätt till svenskundervisning med timersättning, finansierat genom det under punkt 1 a) nämnda avgiftssystemet. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)