mot · G102527 · 1978-01-18 00:00:00 — av m. fl. om fastställelse av faderskap i vissa fall Enligt de flesta rättsordningar anses alltid maken som fader till de barn hustrun föder under äktenskapet. Detta antagande kan hävas endast av offentlig myndighet, oftast en domstol. Enligt svensk rätt kan barnet föra talan mot mannen vid domstol för att få presumtionen om dennes faderskap upphävd. Motsvarande gäller inte enligt t. ex. fransk rätt. Enligt den franska lagstiftningen kan talan om hävande av presumtionen nämligen inte föras av barnet. Eftersom en svensk domstol i vissa fall har att avgöra frågan om äktenskaplig börd med tillämpning av lagen i det land där den antagne fadern är medborgare, måste svensk domstol avvisa ett barns talan i mål om hävande av presumtionen om äktenskaplig börd, om sådan talan inte är tillåten enligt det främmande landets lag. I svensk rättspraxis finns åtskilliga exempel på detta. Ett mycket talande fall är det som är refererat i Nytt Juridiskt Arkiv 1973 s. 151. Det förhållandet att svensk domstol i vissa fall måste pröva frågor om äktenskaplig börd enligt främmande lands lag får mycket olyckliga konsekvenser i de fall då fadern är ointresserad av att få frågan om faderskapet utredd eller har försuttit eventuella tidsfrister enligt sitt lands lag för att påkalla prövning av faderskapet. Låt oss belysa detta med ett exempel. En fransk kvinna ingår äktenskap med en fransk man. Familjen lämnar och bosätter sig i . Mannen återvänder till medan kvinnan stannar kvar i . efter det att mannen lämnade föder hustrun ett barn. Fadern till detta barn är en svensk man. Kvinnan vinner äktenskapsskillnad i från sin franske man och bildar sedan familj med barnets far, dock utan att gifta sig med denne. Föräldrarna vill nu få faderskapet fastställt. Först måste dock den franske mannens antagna faderskap hävas. Detta kan inte ske på talan av barnet utan enbart på talan av den franske f. d. maken. Han å sin sida är ointresserad av en sådan rättegång, eftersom han bor i och inga anspråk på underhållsbidrag riktas mot honom. Det kan också förhålla sig så att han över huvud taget inte känner till att han anses som fader till ett i fött barn. För det i födda barnet gäller inte reglerna för svenska barn, och detta trots att kanske både modern och barnet numera har svenskt medborgarskap. Barnet får inte arvsrätt efter sin biologiske fader, eftersom faderskapspresumtionen för den franske f. d. maken alltjämt gäller. Om svenska sociala myndigheter betalar bidragsförskott till modern, kan dessa belopp inte avkrävas den biologiske fadern, eftersom hans faderskap inte är fastställt. Det väsentliga är emellertid enligt vår mening att barnet saknar möjlighet att efter de grunder som i allmänhet gäller för barn i det svenska samhället vinna klarhet om vem som är dess far. Exemplet visar på en orimlig situation. Allt detta beror på att svenska domstolar enligt principen i det angivna utslaget från högsta domstolen, åtminstone om såväl barnet och modern som den presumerade fadern är utländska medborgare, anser sig böra tillämpa den s. k. nationalitetsprincipen, dvs. faderns hemlands lag, vid avgörande av frågan om dennes faderskap. En ändring av denna praxis genom lagstiftning är väl motiverad. Ett tänkbart tillvägagångssätt är att överlämna frågan till utredningen om barnens rätt. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen hemställer om utredning av de internationellt privat- och processrättsliga reglerna för talan om hävande av den legala faderskapspresumtionen. () ()