mot · G1021726 · 1978-02-02 00:00:00 — med anledning av propositionen 1977/78:85 om nytt statsbidrag till m. m. Den skolhälsovårdsutredning som tillsattes lade fram sitt betänkande 1976 (SOU 1976:46). Utredningens uppgift var att göra en allmän översyn av skolhälsovårdens innehåll, organisation och huvudmannaskap samt att granska samordningen mellan skolhälsovården och den förebyggande landstingskommunala barn- och ungdomsvården. Förslagen i utredningen är sådana, att de kunnat utgöra en bra plattform för att förändra och förbättra skolhälsovården på en hel del punkter. När man närmare studerar propositionen i de viktigaste punkterna, som gäller elevantal, huvudmannaskap och tillsynsmyndighet, finns det anledning att belysa vissa saker. Men först några allmänna synpunkter. Skolhälsovården är den form av elevvård som har funnits längst i skolan. Skolsköterskorna är alltså den grupp som jämsides med lärare och skolledare har den längsta erfarenheten av elevvårdande insatser i skolan. Skolhälsovårdens målsättning är att följa elevernas utveckling, bevara och förbättra elevernas själsliga och kroppsliga hälsa och att verka för sunda levnadsvanor hos barn och ungdomar. Den innehåller uppsökande, förebyggande och behandlande verksamhet med särskilt tonvikt på de förebyggande insatserna. I fråga om mål och innehåll i skolhälsovården har utredningen, remissorganen och propositionen inga delade meningar. Den ser skolhälsovården som en del av den samlade elevvården och att den har till uppgift att följa elevens totala utveckling. Satsningen på en ökad omsorg till kontrolleleverna, eller som man föredrar att kalla dem elever med särskilda brister i hälsotillståndet och klassade för intensifierad medicinsk studie- och yrkesvägledning, är utmärkt men medför ingen minskning av arbetsvolymen för skolsköterskorna utan tvärtom. Man skär visserligen ner läkarundersökningarna i högstadiet till en läkarundersökning i årskurs 8 i stället för undersökning av skolläkare i 7:an och 9:an. Detta medför en ökad arbetsbelastning för skolsköterskan, eftersom hon får mera arbete med kontrollelever vid stadieövergången i årskurs 7, då eleverna ofta kommer från en annan skola och skall inlemmas i högstadiet. Likaså vid avgången från högstadiet till gymnasiet. Att arbetsboken försvinner är enbart av godo. Den har dåligt fyllt det ändamål den var tänkt för. Den har i bästa fall visats upp för arbetsgivaren men sällan fyllts i på arbetsplatsen. Den innebar dessutom en avsevärd arbetsuppgift för skolsköterskan. Den intensifierade muntliga medicinska studie- och yrkesvägledningen till elev och föräldrar kan på ett mycket bättre sätt fylla sin uppgift, så att ingen hamnar i ett olämpligt och olyckligt yrkesval och yrkesutbildning. När det gäller skolhälsovårdens lokalisering finns det inga delade meningar om att skolhälsovården skall ha sina lokaler i skolan även om den i enstaka fall kan integreras med utanför skolan liggande hälsocentral. Jag anser att det vore olyckligt såvida man ej slår vakt om den grundläggande principen för att en effektiv och god skolhälsovård skall kunna erbjudas, nämligen att det är mycket viktigt att skolhälsovårdslokalerna är centralt belägna inom skolbyggnaden. Med målinriktningen om en samlad elevvård, varav skolhälsovården är en viktig del, bör denna fungera i skolan, inte utanför densamma. Antalet elever per skolsköterska har utredningen och många remissinstanser ansett vara viktigt att fastställa till 800 per heltidsanställd skolsköterska. Ända har det i skolförordningen fastställts att det på en heltidsanställd skolsköterska ej skall ankomma mer än 1500 elever i och 1 200 elever i gymnasieskolan. skall inga föreskrifter eller anvisningar i detta avseende utfärdas vare sig i skolförordningen eller i de föreskrifter och anvisningar som de centrala myndigheterna utfärdar. I propositionen påpekas svårigheten med att centralt reglera personaltätheten för skolsköterskorna. Där betonas med rätta en rad andra förutsättningar t. ex. antalet skolenheter, stadier, antalet elever med handikapp, geografiska avstånd mellan skolorna, sociala strukturer i ett rektorsområde m. m. Det hade dock varit en styrka om man i propositionen hade kunnat fastna för en rekommendation om högsta elevantal per heltidsanställd skolsköterska till max. 800 elever, om man nu anser sig förhindrad att ålägga kommunerna ett tvång i detta fall. Genomsnittet för landet per heltidsanställd skolsköterska är 1 244 elever. För att kunna meddela en skolhälsovård enligt det mål och de riktlinjer som propositionen står för, är detta ett orimigt högt antal. Med de problem som finns i dagens skola borde det vara en förnuftig och ekonomiskt god investering att sänka elevantalet per skolsköterska. Det förtroendekapital som skolhälsovården åtnjuter borde bättre förvaltas än som sker. I propositionen är huvudmannaskapet en het potatis. För skolsköterskornas del är ett fortsatt primärkommunalt huvudmannaskap att förorda. Propositionen har inte tagit ställning till huvudmannaskapet utan vill att det skall anstå med ställningstagandet tills hälso- och sjukvårdsutredningen lagt fram sitt förslag. Landstingen har redan så stora uppgifter inom hälso- och sjukvården, att de har mycket små förutsättningar att klara av ännu ett arbetsområde, och därför anser jag att det varit till fördel för eleverna, skolan och skolhälsovårdspersonalen om huvudmannaskapet lagts på primärkommunen. Att SÖ framgent skall vara central tillsynsmyndighet över skolhälsovården är positivt. Med hänvisning till det ovan anförda hemställes, att beslutar anhålla om att regeringen utfärdar en rekommendation angående ett maximalt antal elever per heltidsanställd skolsköterska till 800, samt att huvudmannaskap i vad avser Skolsköterskorna får åvila primärkommunerna.