mot · G102990 · 1978-01-25 00:00:00 — När företaget står inför sitt fall, förs tillgångarna och namnet över till ett annat aktiebolag, och det första aktiebolaget sätts i konkurs. Kvar blir skatteskulderna och skulderna till övriga fordringsägare. Också anställda kan bli lidande genom att de blir utan sysselsättning när företaget läggs ner. upprepas samma manövrer med det nya aktiebolaget. En variant är uppköp av gamla välkända och solida företag som töms på sitt innehåll. Den svarta eller grå arbetsmarknaden bygger i regel på önskan att slippa betala skatter och sociala avgifter för de anställda. Det finns företagare, som kallar sig entreprenörer, men som inte sysslar med något annat än att hyra ut arbetare. Ofta utnyttjas dessa också av stora, välrenommerade företag. Varken källskatt eller sociala avgifter betalas för de anställda. är dessa invandrare som arbetar utan uppehålls- och arbetstillstånd. De anställda får ut låga löner men utan skatteavdrag. De får varken social trygghet eller anställningstrygghet. När myndigheterna ingriper har verksamheten ofta flyttats över till ett nytt företag. Den svarta och grå arbetsmarknaden har hastigt ökat och trängt in i en hel rad branscher. Det är väl känt att det i storstäderna förekommer snabba affärer med hyresfastigheter, där en fastighet kan passera flera olika ägare med ständigt upptrissade priser. Köparna saknar i regel intresse för fastigheternas förvaltning, och därför drabbas hyresgästerna av att husen vansköts. används lägenheter i husen för brottslig verksamhet, t. ex. bordeller eller spelklubbar. försöker fastighetsägarna bli av med hyresgästerna för att lyxsanera husen och sälja lägenheterna med andelsrätt. I detta sammanhang vill vi också påminna om den svarta handel med hyreslägenheter som är utbredd särskilt i . Den har satts i system av en del mäklare och fastighetsägare. Resultatet av den svarta handeln blir att de som har pengar att lämna under bordet köper de mest attraktiva lägenheterna. Andra exempel på ekonomisk brottslighet finns inom den svarta och grå kreditmarknaden. Här förekommer ocker som ofta sker med användning av pengar som i sig är svarta, hoptjänade genom olagliga affärer eller undanhållna från beskattning. Många människor blir lidande på de brott som begås mot arbetsmiljölagstiftning och miljöskyddslagstiftning. På båda områdena har vi sett exempel på försummelser eller medvetet risktagande som lett till sjukdom och lidande för anställda eller kringboende. Ekonomisk brottslighet är ofta förenad med skattebrott. Skattebrotten kan vara den direkta orsaken till en verksamhet som inte är direkt olaglig fast den inte kan godtas av andra skäl, t. ex. den grå arbetsmarknaden. Skattebrott kan också komma in i efterhand, genom att de inkomster som gjorts på olaglig eller samhällsskadlig verksamhet, t. ex. spekulation med hyresfastigheter eller svart handel med hyreslägenheter, inte deklareras. Skattebrott förekommer också i stor utsträckning i samband med ekonomisk verksamhet som i övrigt är seriös. Ingen vet hur mycket det allmänna förlorar i inkomster på skattebrott, men experterna är ense om att det måste vara fråga om åtskilliga miljarder kronor som inte deklareras. På samma sätt som med skattebrotten förhåller det sig med valutabrotten. Ofta är det olagliga vinster som smugglas ut ur landet. Vinsterna har inte heller deklarerats. Men ibland ligger det brottsliga enbart i valutasmugglingen som sådan. På detta sätt förs kapital ut ur landet som behöver investeras här för samhällsuppbyggnad och sysselsättning. På olika sätt finns band mellan organiserad brottslighet och ekonomisk brottslighet. Som nämnts är det inte ovanligt att bordellverksamhet och spelklubbar drivs i hyresfastigheter som är föremål för spekulation. Man kan räkna med att fastighetsägaren i så fall ofta är inblandad i verksamheten. Pengar som förvärvats genom organiserad brottslighet, t. ex. narkotikahandel och häleri verksamhet, tvättas vita genom att investeras i fastigheter eller företag. Naturligtvis deklareras inte inkomster av organiserad brottslighet och ofta torde de föras ut ur landet. Denna typ av brottslighet drar alltså med sig både skatte- och valutabrott. Följande allmänna riktlinjer bör gälla för åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. Åtgärder måste sättas in på alla områden där ekonomisk brottslighet utövas. Det kan behövas straffskärpningar för olika former av ekonomisk brottslighet. Detta är motiverat framför allt av rättviseskäl. Den ekonomiska brottsligheten framför allt i form av skattebrott medför ekonomiska förluster som vida överstiger de förluster den traditionella brottsligheten tillfogar människorna. Det kan också vara nödvändigt att kriminalisera efterföljande delaktighet i egendomsbrott i vidare omfattning än f. n. När det gäller att bekämpa sådana handlingar inom ramen för ekonomisk brottslighet som belagts med stränga straff gäller detsamma som förut sagts om organiserad brottslighet. Genom sambandet mellan den organiserade brottsligheten och den ekonomiska brottsligheten kommer åtgärder som riktar sig mot den förra typen att verka hämmande också på den . Men utom utbildning och organisatoriska förändringar i fråga om polisen och åklagarväsendet krävs på detta område i hög grad också medverkan av andra sakkunniga, främst revisorer, samt nära samarbete med andra myndigheter som skattemyndigheterna, tullen, och bankinspektionen. Det är emellertid inte genom straffbestämmelser som det i första hand är möjligt att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Vi får inte se denna isolerad som en uppgift för de rättsvårdande myndigheterna. Det mest effektiva sättet att bekämpa ekonomisk brottslighet är att så organisera och kontrollera ekonomisk verksamhet, att förutsättningarna för och möjligheterna att bereda sig genom ohederliga och skadliga metoder försvåras. Ett exempel är det tillståndskrav för förvärv av hyresfastigheter som införts i de tre storstadsområdena. Krav på tillstånd eller auktorisation för att få driva viss verksamhet kan komma till användning också i andra fall när det krävs för att förebygga missförhållanden i verksamheten. Som exempel på verksamheter där detta kan bli aktuellt kan nämnas skrothandel och fastighetsförmedling. Samhället bör också bidra till att ytterligare utveckla de etiska yrkesreglerna för auktoriserad verksamhet och se till att de upprätthålls. Skulle det visa sig att enskilda organisationer som meddelar auktorisation inte förmår upprätthålla den yrkesetiska standarden bland sina medlemmar, får uppgiften att meddela auktorisation överföras till samhället. Företagskonkurser måste utredas grundligt och andra åtgärder vidtas, så att inte personer som kört företag i botten för egen får tillfälle att upprepa sina manövrer. Viktigt är att den fackliga rörelsen engagerar sig i kampen mot ekonomisk brottslighet i företagen och med användande av sina insynsmöjligheter slår larm när det är risk för att företag ska köras i botten. Det förtjänar också övervägas att låta revisorer, som utses av företagen själva, väljas av opartiska organ och ålägga dem att i sina revisionsberättelser lämna mer utförliga synpunkter än på hur företaget förvaltas. Den svarta eller grå arbetsmarknaden kan också bekämpas genom den fackliga rörelsen, som enligt medbestämmandelagen har möjlighet att lägga in veto mot att företagen anlitar entreprenörer, när fara föreligger för missbruk. Vinsterna för de seriösa företagen av att anlita svart arbetskraft bör undanröjas genom att det yttersta ansvaret för skatter och sociala avgifter för entreprenörens anställda överförs på det företag som anlitar dem. En nyckelställning när det gäller att bekämpa den ekonomiska brottsligheten intar kontrollen över kreditströmmarna. De som sysslar med svarta affärer har ofta själva varken eget kapital eller godtagbara banksäkerheter eller vill i varje fall inte använda dem förden typ av affärer det här är fråga om. Likväl kan de förfoga över kapital som behövs för affärerna. Åtskilliga uppgifter talar för att även bankväsendet har medverkat till finansiering av osunda affärer med fastigheter. Genom en bättre kontroll från samhällets sida över kreditväsendet kan svarta affärer motverkas. För det ändamålet krävs bland annat en effektivisering av bankinspektionens verksamhet. En fortsatt förstärkning krävs av skattemyndigheternas kontroll- och revisionsmöjligheter. Därvid bör verksamheten i första hand inriktas mot områden, där stora skatteflyktsmöjligheter finns. Vi förordar också en utbyggnad av möjligheter att upptäcka och utreda valutabrott. Vi bör också eftersträva överenskommelser med andra länder om åtgärder för att stävja olagliga valutatransaktioner. Okontrollerade penningströmmar är inte i något lands intresse. Vi vill i detta sammanhang också beröra frågan om utvidgad tillämpning av automatisk databehandling. En ökad användning av ADB-lagrad information ger otvivelaktigt stora möjligheter att effektivisera kontrollen inom olika områden. Hänsynen till den personliga integriteten sätter emellertid här bestämda gränser för användningsområdet. Vi vill emellertid framhålla att under talet om personlig integritet döljs ibland ett intresse att försvaga samhällets möjigheter att hindra att vissa personer undandrar sig sina skyldigheter mot samhället. Vi vill också understryka att det nödvändiga samarbetet och informationsutbytet mellan olika myndigheter inte får hindras gbenom sekretess myndigheterna emellan. En av kriminalpolitikens huvuduppgifter har sagts vara att genom behandling inom kriminalvårdens ram återföra lagöverträdare till ett normalt samhällsliv. har denna s. k. behandlingsideologi angripits av forskare som gjort gällande att varken anstaltsvården eller frivården har lyckats minska återfallsfrekvensen. trode alla vara ense om att ingen blir bättre av att sitta i fängelse. Tvärtom kan fängelsevistelse bara ytterligare försvåra de dömdas ofta redan tidigare mycket svåra situation och drabba också deras anhäriga. Den leder därför också till ytterligare misslyckanden och ytterligare brott. Vidare medför frihetsstraff ekonomiska förluster för samhället på grund av de stora kostnader som varje intagen medför för kriminalvården och det produktionsbortfall som uppstår när en sysselsatt person avtjänar fängelsestraff. Främst från humanitär synpunkt men också från rent samhällsekonomiska synpunkter måste därför tillämpningen av fängelsestraff begränsas så mycket som möjligt. Grovt schematiskt är det i dagens läge tre kategorier av människor som döms till fängelse. Det är för det första de som begått mycket grova brott, framför allt med inslag av organiserad eller systematiskt genomförd brottslighet, t. ex. narkotikabrott eller bankrån. Gjorda undersökningar visar att ett litet antal återfallsbrottslingar står för en stor del av de grova egendomsbrot För att samhället och människorna ska skyddas måste denna kategori av brottslingar också kunna dömas till långvariga frihetsstraff och de måste effektivt hindras från att begå nya brott. I den mån så krävs för att nå detta mål måste hänsyn till samhällsskyddet sättas framför humanitära hänsyn, t. ex. på så sätt att permissioner inte medges, om risken för missbruk i form av nya brott är avsevärd. I övrigt skall däremot självfallet verkställigheten för dessa liksom för andra intagna utformas så att den medför så litet lidande som möjligt. En andra kategori av människor som döms till fängelse är de som begått brott, vilka av hänsyn till den allmänna laglydnaden anses kräva en så sträng reaktion, att böter eller frivård inte kan komma i fråga. Som exempel kan nämnas skattebrott och trafikbrott, främst rattfylleri,samt misshandel. Också måste det finnas möjlighet att döma till fängelse när det gäller att inskärpa att vissa handlingar, som från samhällets synpunkt är mycket skadliga men som av en del människor inte anses vara så allvarliga - såsom f. n. exempelvis gäller i fråga om skattebrott - är kriminella. Det är dock av vikt att användningen av frihetsstraff för ett visst brott inte fastnar i slentrian. När fängelse använts som normalstraff , är det möjligt att de nya värderingarna accepterats av människorna och att brottet i fråga betraktas med samma allvar som de traditionella brotten. Det kan då finnas förutsättningar att begränsa användningen av fängelsestraff och i stället tillämpa andra påföljder, om inte brottet i och för sig är så grovt att påföljden måste bli fängelse. Slutligen tillämpas fängelse för brott som normalt brukar medföra kriminalvård i frihet men där den skyldige så begått brott av samma art att han slutligen döms till fängelse. Självfallet måste fängelse kunna ådömas i denna situation. Det är emellertid önskvärt att finna påföljder som mer än de nuvarande,frivårdspåföljderna ter sig påtagliga men som inte medför frihetsberövande med alla de nackdelar ett sådant straff är förbundet med. Därigenom bör tillämpningen av fängelse för denna kategori av människor kunna minskas. Vi återkommer i det följande till frågan om alternativ till fängelsestraff. För att de skadliga verkningarna av fängelsestraff skall bli så små som möjligt bör strafftiderna förkortas. Verkligt farliga brottslingar bör självfallet kunna hållas avskilda från samhället . För det stora flertalet brott är däremot korta strafftider tillräckliga för att inskärpa vikten av att lagarna efterlevs. Korta fängelsestraff medför också mindre nackdelar för de dömda. Enligt vår uppfattning kan för åtskilliga brott strafftiderna avkortas utan att man motverkar fängelsestraffets allmänpreventiva effekt. En översyn bör därför göras av minimitider och maximitider i ofta tillämpade straffbestämmelser, särskilt när det gäller egendomsbrott, för att leda rättstillämpningen i riktning mot en avkortning av strafftiderna. Kortaste tid för fängelsestraff är f. n. en månad. Det kan övervägas att förkorta . Man bör emellertid beakta att det krävs en viss längd av rent administrativa skäl. Härtill kommer att man måste se till att en eventuell sänkning av minimitiden inte leder till ökad användning av fängelsestraffet. bör hos regeirngen begära en översyn av lagstiftningen om fängelsestraff enligt vad som anförts. De tidsobestämda straffen, ungdomsfängelse och internering, bör avskaffas. Även om de numera i tillämpningen har fått ett drag av tidsbestämdhet är utgångspunkten, att strafftiden är obestämd, pressande för de intagna och påföljderna även i övrigt förenade med olägenheter. Internering som påföljd för verkligt farliga brottslingar kan ersättas av långvariga tidsbestämda fängelsestraff. Regeringen bör skyndsamt lägga fram förslag om avskaffande av ungdomsfängelse och utreda frågan om avskaffande av internering. Vid verkställigheten av fängelsestraff bör i sina huvuddrag de principer tillämpas som slagits fast genom kriminalvårdsreformen av /74. Utbyggnaden av lokalanstalter bör sålunda fortsätta, så att de intagna ska kunna avtjäna sina straff i närheten av hemorten och sålunda kunna upprätthålla kontakten med anhöriga och få den serivce för tiden efter frigivningen som hemkommunens myndigheter kan erbjuda. Härigenom förbättras också successivt situationen för de kvinnor som avtjänar fängelsestraff, vilket framstår som angeläget. Fängelsepåföljden bör göras så litet skadlig som möjligt. All tänkbar hjälp - i form av utbildning, medicinsk vård, ekonomisk sanering och stimulans av sociala kontakter - bör erbjudas den intagne för att göra det möjligt för honom eller henne att efter frigivningen anpassa sig till livet i samhället. Åtgärder med sikte på frigivningen skall börja med fängelsestraffet. Frigång och vistelse utom anstalt bör utnyttjas i den omfattning som behövs för att förbereda frigivningen. Narkotikamissbruket på anstalterna måste bekämpas med all kraft. Drogmissbrukare som önskar göra sig fria från missbruket bör beredas möjlighet till medicinsk vård på anstalter som hålls helt fria från narkotika. Intagna som fruktar att utsättas för påverkan från missbrukare bör också få avtjäna straffet på sådana anstalter. Vid längre frihetsstraff sker f. n. villkorlig frigivning när minst hälften men som regel två tredjedelar av straffet avtjänats. Begår den frigivne nytt brott under en prövotid kan återstoden av det tidigare straffet förklaras förverkad och får då avtjänas tillsammans med nytt straff för det nya brottet. Reglerna om villkorlig frigivning medför att strafftiden blir obestämd inom ramen hälften - två tredjedelar. Detta är - på samma sätt som de tidsobestämda straffen - pressande för den dömde. När villkorligt medgiven frihet förverkas kan det leda till oproportionerligt sträng påföljd för ett nytt brott av enklare slag. Å andra sidan kan den flexibilitet i fråga om strafftidens längd som den villkorliga frigivningen möjliggör underlätta frigivningsarbetet. Enligt vår mening bör verkningarna av den villkorliga frigivningen utvärderas genom en särskild utredning. När någon är misstänkt för brott av allvarligare slag kan han eller hon anhållas och häktas för att under utredningen eller rättegången hindras från att rymma, försvåra utredningen eller begå nya brott. Särskilt den sista grunden, risk för fortsatt brottslig verksamhet, används enligt vår uppfattning i alltför stor omfattning. Den tillämpas ofta även vid misstanke om mindre allvarliga brott gentemot personer som knappast är utpräglat farliga för andra. Även om den misstänkte döms till fängelse blir han eller hon förr eller senare frigiven, och risken för nya brott är i allmänhet knappast större under utredningen än efter frigivningen. Även kortvariga frihetsberövanden är allvarliga intrång i den personliga integriteten. Användningen av frihetsberövande tvångsåtgärder bör därför begränsas i största möjliga utsträckning. bör hos regeringen begära skyndsamt förslag i detta syfte. I sammanhanget bör också uppmärksammas det förhållandet att det i regel är samma domare som handlägger häktningen och sedermera brottmålet. Det fins en risk för att den summariska prövningen i häktningsärendet i viss mån binder domaren vid en förutfattad mening i skuldfrågan. Från rättssäkerhetssynpunkt finns det skäl att pröva om det är möjligt att låta olika domare handlägga häktningen och huvudförhandlingen. En sådan ordning i förening med lekmannamedverkan vid häktningsförhandlingar - skulle också stärka tilltron till domstolarna hos den åtalade och allmänheten. 7.2 Kriminalvård i frihet När det gäller kriminalvård i frihet har behandlingsforskningen gett resultat som tyder på att institutet skyddstillsyn inte nämnvärt bidragit till att minska återfallen hos de dömda. Det måste dock betonas att resultaten är osäkra. Klart är också att frihetsstraff medför skadliga verkningar för de dömda som inte följer av frivård. måste brott av skäl som anförts tidigare leda till påföljd. Det finns därför ingen anledning att på grund av de ibland nedslående resultaten överge frivårdspåföljderna. Från andra utgångspunkter finns det emellertid anledning att se över dem närmare. Även skyddstillsyn, som är förbunden med övervakning och möjlighet att ge föreskrifter av olika slag, framstår i jämförelse med vad som närmast är alternativet, nämligen fängelse, som ett mycket litet ingripande. Det är naturligt att människor reagerar, när en person upprepade gånger döms till skyddstillsyn för återfall i brott, t. ex. stöld, och det förefaller som om påföljden inte utgör någon realitet för den dömde. När straffet blir fängelse, framstår denna påföljd som så mycket strängare i förhållande till de tidigare frivårdspåföljderna. Villkorlig dom innebär som regel i praktiken inte någon påföljd alls. Visserligen medför villkorlig dom till skillnad från bötesstraff registrering i kriminalregistret, och om den dömde begår nytt brott kan han eller hon dömas till straff också för det tidigare brottet, men det förra medför inga reella konsekvenser, och det senare inträffar i regel inte. För många framstår därför villkorlig dom som en lindrigare påföljd än böter. Ändå används den som alternativ till fängelsestraff och alltså i princip för brott som inte anses kunna bestraffas enbart med böter. För att ge eftertryck åt påföljden måste därför domstolarna ofta förena villkorlig dom med böter. För att förebygga att frivården diskrediteras i människornas och domstolarnas ögon, så att en återgång sker till flitigare användning av fängelsestraff, är det nödvändigt att frivårdspåföljderna utformas som trovärdiga alternativ till fängelse. För vanliga fall av egendomsbrott, när den skyldige inte har för mycket på sig tidigare, bör visserligen skyddstillsyn i sin nuvarande utformning fortfarande komma till användning. Men vid allvarligare brott eller vid upprepade återfall bör frivårdspåföljderna kunna skärpas. Detta bör ske med medel som i och för sig fyller ändamålet att förebygga nya brott. Lämpligast synes vara att skyddstillsynen i sådana fall förstärks genom ett mått av kontroll, som gör det lättare att upptäcka om den dömdes förhållanden är sådana att han riskerar att återfalla i brott. Denna kontroll kan utövas genom att den dömde åläggs skyldighet att regelbundet anmäla sig hos polisen eller hos frivårdsmyndigheterna. Om den dömde undandrar sig kontrollen, bör han i stället kunna dömas till fängelse. bör hos regeringen begära en översyn av frivårdspåföljderna i syfte att åstadkomma bättre alternativ till frihetsstraff än vad som finns f. n. I övrigt bör för tillämpningen av frivårdspåföljder och andra rättsverkningar av brott gälla följande allmänna riktlinjer. När det gäller villkorlig dom synes det rimligt att reservera denna påföljd för enklare fall av förstagångsbrott. Eftersom höga böter för många framstår som allvarligare påföljd än villkorlig dom, och det ligger något konstlat i att tvingas förena villkorlig dom med böter för att ge påföljden eftertryck, bör höga bötesstraff kunna tjäna som alternativ till fängelsestraff i fall när villkorlig dom nu kommer till användning. Detta för med sig behov av en översyn av gällande straffskalor, som vi förordar i andra smmanhang i denna motion. Kritiken mot den s. k. behandlingsideologin är så till vida berättigad att det måste erkännas att man inte kan mot någons vilja vårda honom eller henne till samhällsanpassning. Men genom att upptäcktsrisken är liten, träffar åtgärder med anledning av egendomsbrott och liknande oftast dem som redan i socialt hänseende tillhör de värst utsatta och därmed också begår de flesta brotten eller av andra skäl har polisens uppmärksamhet riktad på sig. Dessa måste i särskilt hög grad erbjudas samhällets hjälp och stöd. Visserligen bör detta ske med tillämpning av de sociala rättigheter som tillkommer alla människor och med utnyttjande av samhällets socialtjänst, arbetsförmedling, utbildningsväsen osv. Men när de straffade själva vänder sig till dessa myndigheter, hamnar de till följd av de många och svåra problem de kommer med ofta sist i kön. Det är därför nödvändigt att deras intressen tillvaratas av frivården. Denna måste aktivt verka för att den dömde utnyttjar sina rättigheter och inte får stå tillbaka för andra. I första hand måste ansvaret härför ligga på tjänstemännen Dessa skall för de dömdas del representera helhetssynen inom socialvården. Men även frivilliga krafter bör kunna göra stora insatser som övervakare eller kontaktmän. För den som frigivits från fängelse är möjigheten att erhålla arbete av avgörande betydelse för anpassningen till ett normalt liv. Inte minst arbetsgivare inom den offentliga sektorn måste ta sitt ansvar för att skaffa anställningar till straffade. Det stöd arbetskamraterna kan ge den frigivne på arbetsplatsen kan i hög grad underlätta hans eller hennes anpassning till arbetslivet. Denna synpunkt har närmare utvecklats i de riktlinjer för kriminalpolitiken som godkänts av . Vi vill också peka på andra konsekvenser än straff som kan drabba den dömde på grund av brottet, t. ex. förlust av anställning eller av egendom eller tillstånd av olika slag.