mot · G102500 · 1978-01-19 00:00:00 — 1977/78 500-505 av förste vice talmannen om tvåkalenderårsperiod för statsbudgeten, m. m. Med erfarenhet från riksdagsarbete i nuvarande form kan man konstatera att arbetet fungerat tillfredsställande. Under vissa tider förekommer dock en toppbelastning som dels icke är gynnsam för arbetet, dels inger oro för framtiden därför att stora svårigheter skulle uppstå om ytterligare ärenden tillkommer. De nya arbetstidslagarna, som i och för sig är av godo, har medfört vissa begränsningar av plenitiden då t. ex. plenum inte utan särskild dispens får utsträckas till efter . arbetar sålunda med en toppbelastning som icke är önskvärd. De många och långa debatter, ibland under sena kvällstimmar, som måste förekomma är från många synpunkter icke önskvärda. I första hand är det utskottsarbetet som lider av den nuvarande ordningen. Arbetet måste i många fall forceras och förläggas till tider som rätteligen borde användas till förberedelsearbeten. Långa debatter är tröttande för riksdagsledamöterna. De förläggs ibland till tidpunkter som är olämpliga, och de medför alltför stor frånvarofrekvens hos ledamöterna. De är dessutom mycket olämpliga för personalen som måste förlägga slutarbetet till sena nattimmar. Trots att en rad mindre åtgärder redan vidtagits för att rationalisera riksdagsarbetet har måst förlängas utöver det för vårsessionen normala slutdatumet . Svenska folket har givetvis intresse av hur dess valda ombud arbetar i och av vilka beslut som fattas. Blir plena alltför långa och hopas alltför många beslut till vissa plena, får inte massmedia tillfälle att på bästa sätt förmedla nyheterna, och därmed minskar intresset. I debatterna om ett rationellare riksdagsarbete har framförts många förslag, vilka dock enligt min uppfattning lider av samma fel i det att de endast förutsätter justeringar i det nuvarande systemet, vilket är en väg som synes mycket svårframkomlig och kanske t. o. m. omöjlig. En betydligt radikalare ordning måste skapas för att få ett riksdagsarbete som inte lider av de nuvarande bristerna. /var anförandenas medellängd . Antalet anföranden hade års riksdag till 1976/ökat från 4 451 till 5 791. Antalet interpellationer hade ökat från 129 till 147 och antalet frågor från 282 till 492. Antalet plenitimmar har ökat från 430 till 540. Sedan enkammarriksdagens tillkomst har begränsningar av anförandenas 1 1977/78. längd genomförts såväl i de vanliga debatterna som i fråge- och interpellationsdebatterna. Detta har visat sig ha god effekt för planeringen av debatterna. Likaså har den numera tillämpade förhandsanmälan med angivande av talets längd verkat i positiv riktning för arbetsplaneringen. Beslut har fattats att tillämpa en s. k. normalvecka för arbetet i kammaren. Detta innebär i huvudsak att plena under kvällstid inte bör förekomma. Det är f. n. inte möjligt att bedöma om denna planering går att genomföra. Trots vidtagna åtgärder arbetar dock ofta under toppbelastning. En av de viktigaste orsakerna till ojämnheten i riksdagsarbetet är givetvis det alltför stora antalet sent avlämnade propositioner, som i många fall kan bero på en i förhållande till personella resurser alltför stor arbetsbörda i regeringens kansli. Utskottsarbetet skulle visserligen kunna ytterligare rationaliseras genom tillsättandet av flera utskott, men i så fall uppstår olägenheten att allt färre ledamöter får tillfälle att deltaga i arbetet på varje fråga eller med andra ord att det blir en långt driven specialisering av arbetet. En fördel har vunnits i det att utskotten numera kan sammanträda också under icke sessionstid. Denna fördel kan dock endast utnyttjas i vissa fall då motioner eller propositioner föreligger redo för behandling. Hur man än diskuterar riksdagsarbetet förefaller det icke framkomligt att med endast justeringar av den nuvarande ordningen få till stånd en arbetsordning som kan bli tillfredsställande. En radikal omläggning av riksdagsarbetet till tvåkalenderårsbudget och -riksdag skulle på ett genomgripande sätt skapa de bästa förutsättningarna för ett rationellt riksdagsarbete. Kalenderåren är nödvändiga för tideräkningen, men de är ingalunda fastlåsta perioder för t. ex. budget- och riksdagsarbete. På många områden har man gått ifrån den strikta kalenderårsprincipen. Sålunda har t. ex. avtalsmarknaden vid vissa tillfallen gått ifrån kalenderårsanknytningen. Avtal har träffats på två eller , ja, i ett fall ända upp till sex kalenderår. Frågan om budgetperiodens längd har berörts av två utredningar, grundlagberedningen,som behandlat problemet i sitt betänkande om ny regeringsform och ny riksdagsordning (SOU 1972:15), och budgetutredningen, som redovisat sina överväganden och preliminära förslag i rapporten budgetsystem. Grundlagberedningen föreslår att det i regeringsformens kapitel om finansmakten (8 kap. 3 §) slås fast att fastställer statsbudget för det närmast följande budgetåret. När särskilda skäl föranleder det, får dock enligt förslaget fastställa statsbudget för annan tid. konstaterar i sin rapport (s. 17) att budgetbesluten är kortsiktiga i den bemärkelsen att de i princip avser ett budgetår i sänder. Utredningen föreslår ingen ändring härvidlag. Båda utredningarna understryker det angelägna i att erhåller insyn i den fleråriga planering som i alltmer ökad omfattning tjänar som underlag för de årliga budgetförslagen. Det finns enligt min uppfattning ingen som helst anledning att binda riksbudgetåret vid kalenderårslängd. Det skulle vara betydligt bättre om riksbudgetåret fick en längd av två kalenderår. Större stabilitet skulle uppnås i landets ekonomiska liv, och en stor arbetsbesparing skulle uppstå hos ämbetsverk, i departementen och i . Ämbetsverken skulle endast behöva avlämna petita , departementen endast framlägga budget och riksdagsarbetet delas upp över . Riksdagsarbetet omfattar i princip två stora ämnesområden, nämligen budgetarbete och lagstiftning. Om en tvåkalenderårsbudget och -riksdag tillämpades skulle första vårriksdagen helt kunna ägna sig åt budgetarbetet med uppföljning av vissa propositioner och motioner under höstriksdagen. Nästa års riksdag skulle på så sätt endast behöva arbeta med lagstiftningsarbete, beslut om utredningar och andra frågor icke berörande budgetarbetet. Begäran om anslag på tilläggsstat skulle givetvis behandlas ytterst restriktivt. Det kan kanske invändas att om man tillämpade tre, fyra eller ännu flera kalenderårs budget och riksdagsår skulle man spara ännu mera arbete. Detta är emellertid av flera skäl inte tillämpligt. Det har redan anförts att arbetar med två stora huvudområden, nämligen budgetarbete och lagstiftningsarbete, och att det därför är naturligt att tillämpa tvåkalenderårsbudget och -riksdagsarbete. Budgetårets längd har inget direkt samband med mandatperioden, men av lämplighetsskäl torde en mandatperiod vara bättre anpassad till ett system med tvåårsbudget. Med mandatperiod får varje ledamot även om han endast blir vald för en period tillfälle att delta i arbetet under två hela budgetår, vilket inte blir fallet om den nuvarande treårsperioden bibehålls. Åtskilliga andra skäl talar också för en mandatperiod . Erfarenheterna av det nuvarande systemet, som började tillämpas fr. o. m. riksdag, är knappast goda. I det parlamentariska system vi använder på riksplanet och även till största delen på landstings- och primärkommunalt plan är en alltför för att de ansvariga skall kunna sätta sig in i arbetet och fullfölja en del av de intentioner de avsett att genomföra. Även för den enskilde ledamoten i resp. institutioner är alltför för att komma in i och dessutom utföra ett effektivt arbete. Vid jämförelse med andra länder finner man att treårsmandattiden knappast förekommer men väl sådana som sträcker sig betydligt längre. Det torde således från många synpunkter vara lämpligt att förlänga mandattiderna till och att förlänga budgetåret till en tvåårsperiod. En reform av här skisserat slag fordrar ett omfattande utredningsarbete innan den kan genomföras. En parlamentarisk utredning med biträde av expertgrupper bör därför tillsättas för att närmare förbereda frågan. Med anledning av vad som anförts föreslår jag att hos regeringen anhåller om utredning om införande av tvåkalenderårsperiod för statsbudgeten och fyraårsmandatperioder i enlighet med vad i motionen anförts.