mot · G2021871 · 1978-09-07 00:00:00 — Man kan i detta sammanhang erinra sig det herostratiskt ryktbara förslag som i mötte propositionen om en ny upphovsrättslag enligt vilket man skulle avskaffa upphovsrätten i utbyte mot ett helt skönsmässigt beräknat anslag med vilket man skulle ge stöd åt upphovsmännen. Det var första gången den kulturella allemansrätten nämndes, men det var som bekant inte den sista. I själva verket innebar samtliga de förändringar som i gjordes i regeringsförslaget direkta försvagningar just av upphovsmännens rätt till ersättning när deras verk utnyttjades. Det finns också en utbredd brist på insikt i kulturarbetarnas speciella förhållanden och verksamhetsbetingelser. Detta har som kulturministrar dock sökt bygga upp en förbättrad trygghet lett till att andra samhällsåtgärder hindrar att denna trygghet nås eller rent av krossar det som redan byggts upp. Skatte- och avgiftspolitiken har inte tagit hänsyn till effekterna för dem som inte har anställning1. Skillnaden mellan kulturarbetarna och de flesta andra löntagare såväl som företagare ligger däri att kulturarbetaren ofta ej kan planera ens sina inkomster. Framgången på dessa områden kommer plötsligt och oväntat och nås ofta tillsammans med en partner förläggare, lokalhållare, arrangör som har intresse av att framgången fullföljs. Genom att topphugga framgångsåren skapar i själva verket samhället stora sociala problem för människor som dels är arbetsamma, dels med en vettig beskattning skulle kunna klara sig själva även de magra åren. När vi yrkar att få ett system med inkomstutjämningskonto för att på det sättet bli självförsörjande under alla år kallar man det från vissa håll en oberättigad förmån! Om en fri kulturarbetare råkar i konflikt som gäller hans verksamhet eller verk (alltså även andras intrång i hans upphovsrätt) får han inte rättshjälp av samhället med motivering att han är näringsidkare och att rättegångskostnader i dylika fall är en normal omkostnad i rörelsen. Det skulle naturligtvis vara intressant att få utrett, huruvida taxeringsmyndigheterna för en författare eller målare skulle godkänna rättegångskostnader som rörelseavdrag på samma sätt som för de stora bolagen, hos vilka de för övrigt drunknar i bokföringen och aldrig behöver diskuteras. Det är uppenbart att dessa frågor vilka utförligt behandlats i KLYS brev till fem departement 1975 och KLYS utredning om skatter och avgifter 1977 måste anses ligga under kulturpolitiken2. KLYS strävan har varit att skapa långtidstrygghet för kulturarbetarna och därav följer att både de statliga ersättningarna och de långsiktiga bidragen skall vara beskattade. Men den angivna utvecklingen gör snart denna politik inte bara meningslös utan direkt negativ. En återgång till KLYS krav att alla stipendier, det vill säga även de långsiktiga, skall vara obeskattade ter sig emellertid som en atavism. Det måste naturligtvis också noteras, att statsmakterna satsat avsevärda belopp på institutioner, på tillskapandet av nya distributionsorgan och inrättandet av en helt ny administration. Detta har varit väl använda pengar som i många fall indirekt kommer kulturarbetare tillgodo. Vi vill inte heller på något sätt underblåsa vulgäruppfattningen att en administrativ byråkrati i sig är något av ondo; en sådan behövs för planering, förvaltning och utvärdering samt i bästa fall som ett aktivt instrument för utveckling av området. De medel som ställs till 1 Se vidare KLYS utredning samt remissvaret på Företagsskatteberedningens betänkande. Se även KLYS remissvar på och Företagsskatteberedningens betänkande. förfogande är snarare för små, eftersom de inte givit SKUR möjlighet till det utrednings- och utvecklingsarbete som rådet vid tillkomsten fick i uppdrag att utföra. Men kostnaderna för institutionerna och administrationen kan inte tas till intäkt för att kulturarbetarna skulle ha blivit tillgodosedda i rimlig omfattning. Nya satsningar har också gjorts på amatörverksamhet och föreningslivets kulturprogram. Inte heller på detta område finns det anledning till invändningar. Tvärtom menar KLYS att det är riktigt att ge alla medborgare möjlighet att utveckla sina konstnärliga anlag och behov och att komma i kontakt med kulturens produkter i andra former än de traditionella. Men denna strävan mot en folklig kultur kan inte få ställas mot behovet av professionella kulturarbetare. Dessas roll i samhället har noggrant analyserats i internationella utredningar (se nedan) och det torde vara näst intill en truism att en kultur utan professionella konstutövare förtvinar eller faller offer för de internationella kommersiella krafter, som för övrigt redan i Edenmans Eskilstunatal nämndes som ett hot och vilkas bekämpande upptas som ett av delmålen i den statliga kulturpolitik som fastlagts efter förslag av utredningen . KLYS har därför anledning att allt fortfarande koncentrera sig på de statliga anslagen till de professionella kulturarbetarna. Vi är därvid naturligtvis medvetna om att landet befinner sig i en ekonomisk kris och att tillgängliga resurser skall fördelas på många väldokumenterade behov. Men den som gör sig besväret att bläddra tillbaka finner att denna motivering alltid har funnits mot höjning av nu berörda anslag. Det har ständigt föranlett försiktighet från kulturministrarna när de skall möta sin regering eller riksdag med nya förslag eller motiverade höjningar. Till och med när dåvarande ministern 1958 ville höja bildkonstnärernas stipendier . noterar han att han inte bör gå längre och det var ändå den enda höjningen inom hela anslagsgruppen . Det anses tydligen alltid finnas ett i nuvarande läge som får motivera att man inte har råd med kulturarbetare. Kontinuiteten i denna attityd kommer argumentet att förlora i trovärdighet. Vi har i den ovan upptagna översikten kunnat klarlägga att försummelserna på kulturområdet inte bara är att hänföra till seklets första hälft. Man försummade från ansvarigt håll också att utnyttja de uppenbart goda åren till den radikala förändring av kulturarbetarnas villkor som var dokumenterat nödvändig. Det är därför inte acceptabelt om man nu ånyo slår ut oss med statsfinansiella argument, som värdet av tidigare åtaganden har urholkats genom inflation, skatte- och avgiftshöjningar och en progression i skatteuttaget, som till statskassan återför huvudparten av det resultat som de statliga insatserna skulle bilda underlag för att åstadkomma. Vi vet att det inte är ett godtagbart argument, men det bör ändå sägas, att de medel som kulturarbetarna via skatter och avgifter på inkomster och produkter tillför statskassan mångfaldigt överstiger vad som anslås till ersättning och stöd åt dessa yrkesgrupper. Skattekonstruktionen gör också att varje inkomsttagare med ojämna inkomster lever i ständig ovisshet om vad han vågar förbruka för egen del; först när kalenderåret är slut kan han överblicka sin ekonomiska situation och då är det ofta , kvarskattesituationen är redan ett faktum. Vi har alltså påvisat hur anslagen till de fria kulturarbetarna vid två tillfällen kan betraktas som verkliga lyft, 1970 och åren 197576. Det behövs ytterligare insatser av samma karaktär. Hur stort behovet är totalt för den sektor som här behandlas är inte möjligt att helt precisera. Men det kan mot bakgrund av baskraven om betalda sociala avgifter, kompensation för penningvärdesförsämring och realhöjningar som för oss upp till löntagarnas nivå konstateras att det omedelbara behovet inte understiger . Den statliga kulturpolitiken i internationell belysning Svenskarna beskylls ofta både i den nationella debatten och utifrån för att oberättigat uppfatta sig själva som föregångare i fråga om social utveckling, välfärd och omsorg om medborgarnas rättigheter. rör det sig om vulgärpropaganda, men förvisso har vi ofta anledning att kritiskt granska vår situation i ett internationellt sammanhang. Det gäller i hög grad också samhällets behandling av kulturarbetarna. På upphovsrättens område har visserligen anslutits till alla relevanta konventioner och därmed förpliktat sig att tillerkänna upphovsmännen åtminstone det minimum konventionerna föreskriver. En analys av vår upphovsrätt mot bakgrund av konventionerna ger emellertid vid handen att detta minimum också fått vara rättesnöre och att alla tillåtna inskränkningar i upphovsmännens ensamrätt också upptagits i vår lag. Någon aktiv vilja att ge upphovsmännen mer än den minsta gemensamma nämnaren i det internationella kollektivet kunnat gå med på har ej förelegat annat än i uttalanden och direktiv. skymtar uppfattningen att i varje fall varit först med åtgärder till upphovsmännens och kulturens fromma utanför lagstiftningen. Detta är riktigt bara i ett fall: avtalet om ersättning för fotokopiering i skolorna som förhandlingar gav upphovsrättsinnehavama ungefär 1 milj. kr. i kompensation för ett i och för sig lagskyddat utnyttjande! På andra områden har vi tagit initiativ först sedan andra länder gått före. Biblioteksersättningen infördes till exempel först i . Det är visserligen sant att vi därefter till följd av skillnader i systemen kom att passera i fråga om totalersättningen, men genom omkonstruktion och värdesäkring av multiplama har nu återtagit ledningen. Den danska multipeln är nu 40 gånger större än då systemet infördes , medan vår multipel under endast har knappt tiofaldigats. System med biblioteksersättning har införts i flera andra länder och där även förankrats i upphovsrätten, vilket ger upphovsmännen en legal förhandlingsrätt som förmenats oss. har i sin rekommendation nr 1977 anbefallt införande av biblioteksersättning i rådets medlemsländer såsom en upphovsmännen tillkommande rätt. Beträffande musikområdet kan exempelvis nämnas att lönesättningen för fast anställda musiker i vida överstiger den som gäller för motsvarande musiker i . Då dessa svenska musiker, detta oaktat, måste betraktas som löneledande, framstår behoven inom övriga områden med desto större tydlighet. På andra områden såsom droit de suite åt bildkonstnärer, erkännande av fotografer som upphovsmän, tillerkännande av fullständigt skydd och generell rätt till ersättning åt utövande konstnärer för inspelade prestationer, främjande av dans, teater och musikliv har andra länder vidtagit åtgärder, medan vårt land antingen tagit initiativ eller ännu inte alls löst frågan. deltar i arbete med att kartlägga kulturarbetarnas villkor och att fastlägga samhällets ansvar på detta område. övervägs det att tillskapa ett internationellt instrument angående kulturarbetarnas sociala status och i förarbetena härtill görs ett antal konstateranden av stort intresse för bedömning av läget även i vårt land (dokument 104 EX/20 med annex). Dokumentet har föregåtts av ett antal möten , vid vilka konkreta rekommendationer gjorts. Gemensamt för dem har varit en rekommendation (se 104 EX/ 20 ) att medlemsstaterna skall vidtaga åtgärder ägnade att stärka kulturarbetarnas roll i samhället, förbättra deras sociala trygghet och tillerkänna dem sådana arbetsvillkor som underlättar deras skapande verksamhet. På grundval härav har gjorts en enkät i vilken även deltagit. I utvärderingen av denna konstateras det först allmänt att dessa (statliga) åtgärder vidtas mera ad hoc än som led i någon systematisk plan och senare sägs det att frågan om social trygghet återstår att lösa i de flesta länder och påkallar en snabb (urgent) lösning. I fråga om redan vidtagna åtgärder nämns visserligen biblioteksersättningen och anslag till utsmyckning av byggnader som redan finns hos oss, men av de åtgärder som kan konstateras vidtagna i något eller några av medlemsländerna anges åtminstone ett tiotal som inte förekommer i . Bland de stora problemen anges särskilt skattefrågorna varvid det påpekas att kulturarbetarnas yrke är annorlunda än medborgarnas i gemen och därför påkallar speciella åtgärder. Såvitt vi kan se är det enda land bland de 31 vilka deltog i enkäten som varit förskonat från krig ända sedan . Det finns emellertid inte någonstans en antydan om att skulle kunna generellt betraktas som ett föregångsland i behandling av sina kulturarbetare (varemot i ett sammanhang nämns för en god lösning av skatteproblemet). Det kan alltså konstateras att vår egen utvärdering av vidtagna statliga åtgärder vinner stöd av den internationella undersökningen. Det återstår ännu åtskilligt innan har nått den nivå som internationellt, och under medverkan av ekonomiskt betydligt svagare stater, fastlagts som rimlig för uppfyllande av samhällets ansvar för kulturarbetarna. I föregående års prioriteringsskrivelse underströk KLYS att statens insatser främst skall bestå i ersättning till de upphovsmän, vilkas verk utnyttjas av det allmänna eller allmänheten. Vår ståndpunkt, som grundar sig på krav under och har internationellt stöd, är givetvis oförändrad. Av ersättningsprincipen följer som självfallet att de områden som av statsmakterna godtagits som fallande under principen behandlas på samma sätt som löneområdet. Detta innebär primärt att upphovsmännen skall tillerkännas samma förhandlingsrätt som löntagarna, ett krav som KLYS upprepade gånger framställt, . Sistnämnda yrkande har av regeringen överlämnats till upphovsrättsutredningen för övervägande. Mot den bakgrunden vill vi nu inte yrka att departemen tet föregriper utredningens förslag i varje fall inte så länge vi har förhoppning om att utredningen enligt sina prioriteringar relativt snart framlägger ett sådant. Oavsett den formaliserade förhandlingsrätten måste emellertid statsmakterna redan nu behandla ersättningarna som om de vore löner. En automatisk indexreglering vore i och för sig inte orimlig den danska biblioteksersättningen är som redan påpekats värdesäkrad på angivet sätt och har under 40-faldigats. Men ett minimum måste vara att ersättningarna regleras efter något mått på lönemarknaden, som kan anses tillämpligt på kulturarbetarna, samt att dessa kommer i åtnjutande av samma sociala förmåner som arbetstagarna. Vi yrkar alltså att de etablerade ersättningarna primärt återställs till det inkomstvärde de hade 197576. Vi yrkar därtill att statsmakterna erlägger de sociala avgifterna på dessa kulturarbetarnas inkomster. Vid beräkning av värdesäkringen skall hänsyn även tas till att arbetstagarna fått , vilken skall komma kulturarbetarna tillgodo i form av motsvarande höjning av ersättningarna. Vad här sagts om värdesäkring av ersättningar och betalning för nyttjande av upphovsrättsliga verk samt sociala avgifter eller kompensation för sociala förmåner gäller även de långtidsstipendier vilka utgår från Författarfonden eller . Dessa stipendier är i skattehänseende jämställda med ersättningar och måste för mottagarna ses som ett substitut för ersättningar åt dem vilkas verk eller prestationer inte är självbärande inom ersättningssystemet. För många vore det katastrofalt på ålderdomen om dessa bidrag inte nu ansågs pensionsgrundande det berövar mottagarna viktiga ATP-poäng. Å andra sidan vore det lika katastrofalt nu om de betraktades som pensionsgrundande eftersom statsmakterna inte tagit ansvaret för de av deras värde som avgifterna innebär. Det centrala med resonemanget i föreliggande avsnitt är, liksom i tidigare prioriteringsskrivelser, att yrkandena icke kan eller får betraktas som krav på höjda insatser. Av ersättningssystemet följer, menar vi, att statsmakterna redan bör anses ha åtagit sig ett ansvar och att de här framförda yrkandena måste betraktas som automatiska följder av sagda ansvar. Vi kan alltså inte acceptera att dessa yrkanden betraktas som en del av prioriteringen, vilken tillåts slå ut den prioritering vi gör nedan. De skall endast uppfattas som en påminnelse om vad statsmakterna genom uttalanden i propositioner och riksdagsbeslut åtagit sig och som ett uttryck för vår uppfattning, att dylika uttalanden av medborgarna får uppfattas som seriösa och bindande. I det föregående avsnittet har särskilt påpekats att vad där framförs, även om det medför ökade kostnader, icke kan betraktas som prioriteringar. Kraven innefattar endast en sammanfattning av vad som redan får anses gälla, ehuru statsmakterna inte ännu tagit konsekvensen av sina i princip fattade beslut. ligger det i den översiktliga bedömningen av gjorda insatser ett krav på att även etablerade ersättningar skall lyftas. Dylika lyft i fråga om biblioteksersättning, talboksersättning och anslag för inköp av konst får emellertid i nuvarande läge stå tillbaka för de priori teringar som nedan anges under 4.1., 2. och 3. Att KLYS anser det självklart att utrymme skall skapas för en reallyftning över hela fältet är emellertid uppenbart av vad ovan sagts. Kravet på visningsersättning har å rad givits högsta prioritet. Då kravet framlades 1975 framstod det som uppenbart att frågan om visningsersättning inte kunde komma att lösas före beslut om kulturbudgeten 1976. Från KLYS sida föreslogs det därför att departementet avsatte ett betydande belopp som konstnärsbidrag till bildkonstnärerna, vilket belopp, sedan frågan om visningsersättning fått sin tekniska lösning, kunde till viss del behovet av ett visst anslag för konstnärsbidrag till bildkonstnärerna kvarstår naturligtvis för denna grupp liksom för författare och översättare vid sidan av ersättningarna överflyttas till en bildkonstnärsfond som liksom Författarfonden var baserad på ersättningar. Departementschefen följde vårt förslag och en betydande höjning av bildkonstnärernas konstnärsbidrag företogs 1976. Bidraget har därefter höjts ytterligare något. har en utredning om visningsersättningen tillsatts. I och för sig är frågans tekniska lösning tämligen enkel; det enda som behövs på utredningssidan är en inventering av konstbeståndet i offentlig ägo. Därefter är det en vanlig förhandlingsfråga hur ersättningen skall normeras, hur hög den bör vara per konstverk och hur intäkterna till en bildkonstnärsfond skall fördelas mellan konstnärerna. Tyvärr tyder allt på att något förslag om visningsersättning dock ej kommer att framläggas i sådan tid att kan ta ställning därtill före nästa budgetår. I detta läge är det nödvändigt att tillskapa en bildkonstnärsfond på något andra grunder än som förutsatts i tidigare prioriteringsskrivelser. Det kan redan nu på ett ungefär fastslås vilka medel inom ansvarsområde som bör tillkomma bildkonstnärerna. Det är då otillfredsställande att dessa skall behöva förhandla med andra intressegrupper, delvis grupper som förväntas ha sin huvudsakliga försörjning av anställning. Läget är orättfärdigt inte bara mot bildkonstnärerna; de andra grupperna vill genom KLYS visa sin solidaritet mot bildkonstnärerna men deras representanter i har naturligtvis en facklig förpliktelse att i fördelningssituationer tillvarata sina medlemmars intressen. Den starka prioritering som KLYS gjort av visningsersättningen försätter då övriga i en ohållbar situation. Belysande för läget inom är att 2/3 av ansökningarna gäller bild- och formområdet. Arbetssituationen för de fem konstnärer som skall bedöma målare, grafiker och skulptörer är att de ensamma svarar för hälften av ansökningar. Den andra hälften behandlas av 25 konstnärsledamöter. Mot angivna bakgrund måste man nu med hänsyn både till storleken av bildkonstnärernas nuvarande andel och till den bakomliggande ideologi som föranlett denna storlek separera bildkonstnärerna från ansvarsområde och ge dem rätt att själva förvalta de medel, som i själva verket kan betraktas som preliminära ersättningar från samhällets utnyttjande av deras verk. Medvetenheten om att bildkonstnärerna med nuvarande lagstiftning förlorat en allt viktigare inkomstkälla har blivit alltmer utbredd (se nar Karnells inledningsanförande vid om upphovsrätt /Bil. Det är självklart att dessa förhållanden i stegrande grad försvårar bildkonstnärernas möjligheter att få rimliga utkomster från sitt arbete. Som exempel kan nämnas att den samlade utställningsersättningen från Riksutställningar sjunkit från ca 250 000 -71/72 till knappt 100 000 -76/77. Eftersom bildkonstnärerna i avvaktan på utredningen om visningsersättningen alltså alltmer halkar efter i ersättningsfrågan måste det belopp som sålunda flyttas över från kompletteras med ett betydande belopp så att totalbeloppet bildar ett realistiskt underlag för den blivande ersättningen. Det kan för de tveksamma vara frestande att påstå, att det utan utredning icke är möjligt att ange hur stort belopp visningsersättningen kommer att avse. Så är emellertid inte fallet. Det är riktigt att vi för dagen inte kan ange hur många konstverk som skall bilda underlag för visningsersättningen och totalbeloppet är i och för sig avhängigt därav. Men den enstaka multipeln är i dessa fall alltid fakultativ det är den i själva verket också när det gäller biblioteksersättningen. har emellertid fastslagit 1975 att en biblioteksersättningsmultipel om per lån av originalverk åtminstone är vad statsmakterna då fann skäligt för att gottgörelsen till den enskilde och kåren som helhet skulle bli adekvat. Höjningarna 1977 och 1978 har visserligen försvagat biblioteksersättningen, men detta kan inte rubba påståendet och det finns ingen anledning att i detta sammanhang fördjupa sig i denna problematik, ty alternativt kan ju i varje fall hävdas att åtminstone det senaste riksdagsbeslutet är uttryck för uppfattning. Att det offentliga innehavet av konstverk utgör en väsentlig del av samhällets bildutbud har fastslagits redan genom tillsättandet av utredningen om visningsersättning. I denna del spelar således innehavet samma roll som de offentliga bibliotekens innehav och utlåning av litteratur gör på det litterära området. Vid fastställande av den slutliga visningsersättningen blir det därför naturligt att konstatera, att bildkonstnärerna på sitt område får anses ha samma betydelse för samhällets kultur som författarna och översättarna har på sitt område. Med denna utgångspunkt är det inte så svårt att fastställa konstnärernas totalkrav. Det är endast multipelns storlek som är beroende av inventering av beståndet av konstverk. Det kan som alltid vid bestämmande av interimistiska åtgärder finnas anledning att iaktta en viss försiktighet; det är förmodligen bättre att det fakultativa anslaget nu sätts något lägre än som befinnes riktigt än att det nu överdimensioneras och senare sänks. Som ovan antytts kan det med fog anses att bildkonstnärerna, vilka till huvudtalet utgör fler än de yrkesmässigt verksamma författarna och översättarna, för samhället har samma betydelse som de litterära yrkesutövarna. De sistnämnda har biblioteksersättning som totalt uppgår till omkring 25 miljoner. Det är därför rimligt att en konstnärsfond grundad på visningsersättning kommer att få minst samma omfattning. I avvaktan på att visningsersättning formellt införes bör som ovan sagts en konstnärsfond med uppgifter motsvarande Författarfondens inrättas. Till denna fond bör från anslaget till konstnärsbidrag överföras ett belopp motsvarande det som för nämndens utdelning tillfaller bildkonstnärerna. En sådan överföring innefattar endast ett fullföljande av intentionerna och propositionen 1976. till skall läggas så mycket av statsmedel att fonden totalt för nästa budgetår uppgår till . Sedan visningsersättningen utretts och multiplar fastställts får därefter ifrågavarande medel disponeras för visningsersättning, varjämte givetvis ett visst anslag skall ställas till den fondens förfogande för statsstipendier på sätt som svarar mot konstnärsbidragen till författare, kulturjournalister och översättare. Med stöd av det anförda får KLYS som första prioritering ånyo uppta införandet av visningsersättning åt bildkonstnärerna, vilket yrkande innevarande år dock får formen av yrkande om inrättande av en bildkonstnärsfond till vilken överförs en viss del av de nuvarande medlen för samt tillförs nya medel så att fonden för /80 uppgår till . Inom teater- och musikområdet prioriterar KLYS de fria teater-, dansoch musikgrupperna. De överläggningar och konferenser som bland annat SKUR haft har klart visat på den närmast katastrofala situation som råder bland dessa grupper.