mot · G102887 · 1978-01-23 00:00:00 — av m. fl. Vpk kräver i denna motion att måste läggas till grund för förslag i , dels i form av ett kortsiktigt åtgärdsprogram för mindre kostnadskrävande insatser, dels som ett femårsprogram för handikappanpassning av kollektivtrafiken. Vi kräver också 5 milj. kr. till forskning inom området. Vi föreslår också åtgärder för att mönstra ut diskriminerande regler ur färdtjänstbestämmelserna, omedelbara åtgärder för att lösa problemet med riksfärdstjänst och generösare statsbidrag för att möjliggöra en utbyggnad av färdtjänsten. Slutligen kräver vi också att bilen skall betraktas som tekniskt hjälpmedel för rörelsehindrade. tillsattes den s. k. , som efter ett snabbt utredningsarbete lade fram sitt betänkande Handikappanpassad kollektivtrafik (SOU: 1975:68) . Det var inga stora, omvälvande förslag som presenterade, men man gjorde en bra probleminventering och drog fram vissa utvecklingslinjer. Dessutom pekade man påen rad mindre och föga kostnadskrävande åtgärder, som skulle kunna vidtas tämligen snabbt och som skulle ha betydelse för att förbättra handikappades tillgång till kollektiva transportmedel. har emellertid inte föranlett vare sig den tidigare eller den nuvarande regeringen att vidta några konkreta åtgärder och ännu mindre att lägga fast några principiella riktlinjer när det gäller arbetet på att handikappanpassa kollektivtrafiken. 1 stället har betänkandet kommit att bli en dammsamlare på och en källa till besvikelse för alla de handikappade, som hoppades på att åtminstone några förändringar skulle komma att ske. ger en bild av alla de hinder som reser sig för den handikappade när denne skall förflytta sig i gatumiljön eller använda sig av kollektivtrafiken. Många av dessa hinder kan utan större besvär avlägsnas, och en inte obetydlig del av dem beror på slentrian och dåliga kunskaper om vilka förutsättningar som gäller för olika slag av handikapp. Andra hinder fordras det mer genomgripande och kostnadskrävande åtgärder för att komma till rätta med. Det är därför viktigt att understryka att när vi talar om handikappade här, är det inte någon liten marginell grupp som vi talar om, vars problem kan avlägsnas genom särlösningar. konstaterade att det finns ca 1 miljon människor som har stora svårigheter när det gäller att bruka allmänna kommunikationsmedel. Av dessa betecknas 250 000 som gravt handikappade från kommunikationssynpunkt, och av dessa i sin tur var 20 000 i behov av särskilda transportlösningar. Det finns tyvärr inga beräkningar på hur stor andel av denna miljon människor som helt avstår från att resa eller kraftigt inskränker sitt resande på grund av kommunikationsmedlens otillgänglighet. Men man kan, utan att göra sig skyldig till överdrifter, göra gällande att en helt övervägande majoritet av dessa handikappade reser mindre, blir i större utsträckning isolerade, kan i mindre utsträckning ta del i olika aktiviteter i samhället än de skulle ha gjort om inte kommunikationsproblemen hade funnits. Det finns också anledning att påpeka att en handikappanpassning aldrig kan inverka menligt för icke handikappade. Kan den handikappade ta sig fram, så kan också personer utan handikapp göra det. En handikappsanpassning ökar bekvämligheten och tillgängligheten för alla. Regeringens och underlåtenhet när det gäller att ta itu med frågan om kollektivtrafikens handikappanpassning innebär emellertid inte att det saknas handlingsmönster på området. De politiska instansernas tystnad tas i stället som intäkt för att fortsätta en reaktionär politik, och binder man sig vid direkt handikappfientliga trafiklösningar. SJ:s inköp av de vid det här laget riksbekanta 150 personvagnarna utgör ett utmärkt exempel på detta. Att myndigheterna i avsaknad av politiska beslut utformar sina egna riktlinjer utgör för övrigt generaldirektörens för SJ uttalanden inför en uppvaktande delegation från ett utmärkt exempel på. Det hör inte till vanligheterna att man i motioner till angriper enskilda statliga tjänstemän. Men det hör inte heller till vanligheterna att statliga tjänstemän uttrycker sig med en sådan omdömeslöshet, arrogans och brist på insikt som nämnde generaldirektör, vilket redovisats i HCK:s tidskrift (nr 4-1977). SJ-chefen konstaterar att det inte skall förekomma rullstolar på tåg. Han betecknar ramper, tillgängliga toaletter och bredare dörrar som särlösningar och därför inte önskvärda. Han anser att handikappade skall använda sig av färdtjänsten och inte av SJ:s tjänster. Detta är klara politiska ställningstaganden, som uppenbarligen inte bara rör rullstolsbundnas behov, utan alla åtgärder som kan göra SJ:s vagnpark mer lättillgänglig för den miljon människor här i landet vilka av olika skäl har svårigheter att använda sig av tåg och bussar. Den fråga som naturligen inställer sig är om SJ-chefen har regeringens stöd för sina åsikter och handlingar? Vpk har tidigare krävt att betänkande skall läggas till grund för förslag och beslut i . Men ännu har således inget hänt och regeringen skjuter frågan framför sig. Det finns därför al (anledning att på nytt ställa krav om att regeringen framlägger de förslag som föranleder. Vpk anser att det är möjligt att börja arbetet på att åstadkomma många av de mindre förändringar som behövs. Det bör ske i samarbete mellan de myndigheter som än ansvariga för trafiken lokalt och regionalt och handikapporganisationerna. Det bör åvila regeringen att tillse att detta arbete kommer i gång. Efter framställning från SJ bör regeringen också framlägga förslag om extraanslag som är nödvändiga för att finansiera de förändringar som kan åstadkommas inom SJ, exempelvis i samband med normalt underhållsarbete. Regeringen bör också framlägga ett femårsprogram för handikappanpassning av kollektivtrafiken. Även detta bör ske i nära samarbete med handikapporganisationerna. Vidare bör ett omfattande forskningsarbete om handikappvänliga trafiklösningar startas. Detta forskningsarbete bör ledas av en styrgrupp där handikapporganisationerna är representerade och har ett avgörande inflytande. Medel fördetta forskningsarbete bör anvisas för /79 som ett särskilt anslag under . För att erhålla tillräckliga personella resurser och skapa utrymme för experiment och försöksverksamhet bör 5 milj. kr. anvisas för första året. Utbyggnaden av färdtjänsten har inneburit att många handikappade har fått möjlighet att delta i samhällslivet på ett helt annat sätt . Det innebär emellertid inte att man kan vara nöjd med färdtjänsten, så som den ser ut . Den är kringgärdad av byråkratiskt krångel, begränsningar i antal resor och resornas längd och innehåller på många håll förnedrande bestämmelser, som även är stötande för rättskänslan. Vpk anser att för de handikappade som är nödsakade att använda sig av färdtjänsten, bör denna fylla samma funktion i samma utsträckning som den kollektiva trafiken gör för den icke handikappade. Vi avvisar således de begränsningar som är vanliga, nämligen att man bara får resa ett visst antal mil eller att man bara får resa ett visst antal gånger . Vi avvisar också de särskilda bestämmelser som finns för färdtjänsten på många håll och som gör det möjligt att bestraffa vad man kallar för "missbruk, på administrativ väg genom exempelvis avstängning från att utnyttja färdtjänsten. Sådana här bestämmelser skulle vara omöjliga att genomföra, inte bara praktiskt utan också rättsligt och politiskt, gentemot varje annan trafikantgrupp. Vad som gör det möjligt att tillämpa dessa bestämmelser när det gäller handikappade är dels en kvarlevande förmyndarinställning, dels det faktum att de handikappade befinner sig i ett absolut socialt och ekonomiskt underläge. Det måste betecknas som otillständigt att dessa förhållanden får finnas kvar. Därför anser vpk att fortsatt statsbidragsgivning till färdtjänsten måste koppplas till ett villkor om att alla diskriminerande bestämmelser måste avskaffas! I samband därmed bör man också pröva en generösare statsbidragsgivning. Ett problem med färdtjänsten är att den s. k. färdtjänstlegitimationen, dvs. rätten att utnyttja färdtjänsten, bara gäller inom ett visst område. En handikappad som tillfälligt kommer till en annan ort har således inte möjlighet att använda sig av färdtjänsten där. Detta problem bör lösas genom att man inför vad H kallar riksfärdtjänst, dvs. att den som är färdtjänstberättigad har möjlighet att använda färdtjänsten var helst han kommer i landet. Regeringen bör i samarbete med och utarbeta en överenskommelse om riksfärdtjänst. Bilen som tekniskt hjälpmedel Vpk har tidigare i motioner till föreslagit att bilen skall betraktas som tekniskt hjälpmedel för rörelsehandikappade. Senast behandlades frågan i i samband med socialförsäkringsutskottets betänkande 1976/ 77:28. Utskottet förutsatte däri att regeringen skulle komma att behandla frågan och framlägga förslag för . Så har emellertid ännu inte skett, varför vi här på nytt upprepar kravet. Bilen är för många handikappade ett oundgängligt transportmedel, som inte en aldrig så väl utbyggd färdtjänst kan ersätta och som heller inte kan ersättas av den kollektiva trafiken. De bidrag som utgår för bilanskaffning täcker bara en liten del av kostnaderna, och dessutom är de inkomstgränser som är satta för bidragen fullkomligt orealistiska och tar inte på något sätt hänsyn till den verkliga kostnaden för bilinköp och bilinnehav. Många handikappade tvingas nu att dra ner sin övriga konsumtion till ett absolut minimum inför tvånget att skaffa sig en bil, som gör att de får möjlighet att fungera socialt. Vpk anser att bilen fullt ut kan jämföras med andra tekniska hjälpmedel för handikappade och anser därför att bilen skall uppföras på hjälpmedelsförteckningen. Under hänvisning till det anförda föreslås* 1. att hos regeringen hemställer om att förslag på grundval av (SOU 1975:68) föreläggs , 2. att uttalar att detta förslag bör innehålla dels förslag om åtgärder som kan företas, dels ett femårsprogram för handikappanpassning av kollektivtrafiken, 3. att beslutar att under bil. 9, A. i propositionen 1977/78:100 anvisa . för forskning inom området handikappanpassad kollektivtrafik, 4. att uttalar att såväl när det gäller det kortsiktiga som det mer långsiktiga arbetet med handikappanpassning av kollektivtrafiken bör handikapporganisationerna tillförsäkras ett reellt inflytande och att det under punkt 3. nämnda forskningsarbetet bör ledas av en styrgrupp där handikapporganisationerna har ett avgörande inflytande. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) * Se även motionerna 1977/78:888 och 889