mot · G102620 · 1978-01-19 00:00:00 — av Per m. fl. om samordning av regler för den fysiska riksplaneringen Samhället har en i princip obestridd rätt och skyldighet att tillvarata allmänna intressen i fråga om markanvändningen. Denna rätt och skyldighet tillvaratas enligt lagstiftningen såväl av staten genom regeringen och skilda statsmyndigheter som av kommunerna. Byggnadslagstiftningen ger de grundläggande allmänna reglerna, vilka kompletteras med ett antal lagar som syftar till att från skilda utgångspunkter bevaka allmänna intressen i konflikt med markägarintressen m. m. liksom konflikter mellan enskilda intressen. Den fysiska riksplaneringen innebär bl. a. att gjort översiktliga bedömningar av vissa allmänna intressens behandling när de står i konflikt med andra intressen eller med varandra. Dessa riktlinjer har inte någon direkt rättsverkan utan förutsätts preciseras och hävdas i första hand i den kommunala planeringen enligt byggnadslagstiftningen. Riktlinjerna förutsätts emellertid också beaktas av samtliga statliga myndigheter när de kommer i kontakt med ett sådant ämne. De förutsätts också beaktas av regeringen när den inom ramen för viss lagstiftning har att göra bedömningar av allmänna planeringsförutsättningar, så t. ex. enligt 136 a § byggnadslagen eller vattenlagen. I åtskilliga fall förutsätter en ändrad markanvänding och vissa åtgärder i övrigt tillstånd e. d. enligt olika lagar. När det gäller samordnad bedömning av olika lokaliseringsalternativ med tillämpning av byggnadslagen och miljöskyddslagen har regeringen getts speciella befogenheter genom provisoriska regler. Regeringens bedömningar enligt vattenlagen har också fått särskild motivmässig förankring redan genom lagändring. I andra fall åter, som t. ex. beträffande gruvlagen, är det inte klarlagt i vilken omfattning riktlinjerna kan göra sig gällande inom lagstiftningens ram. Det torde vara självklart och obestritt att riksdagsbeslut om riktlinjer inom den fysiska riksplaneringen inte ändrar gällande lagstiftnings räckvidd och sakliga innehåll. utgick från att gränsdragningen mellan bygglagstiftning och speciallagstiftning (utom naturvårdslagen) i stort skulle bli orubbad. En sådan samordning borde dock komma till stånd att de ställningstaganden som görs inom ramen för den nya lagstiftningen kan bilda underlag och utgöra villkor för tillämpningen av olika speciallagar. Så långt som möjligt bör dubbla tillståndsprövningar undvikas. I remissyttrandena har bl. a. dock denna utgångspunkt ifrågasatts. Så har bl. a. anförts att i den mån speciallagstiftningen berör frågor av allmänt intresse som sträcker sig utöver den enskilda kommunen bör beslut enligt speciallagstiftningen bli styrande för kommunplanerna och inte tvärtom. Frågorna om samordning av byggnadslagstiftning och speciallagstiftning har självfallet ett uppenbart samband med regleringen av samspelet mellan staten och kommunerna inom byggnadslagstiftningen. Det är på detta fält som hävdandet av riksplaneintentionerna i första hand kommer i fråga. Det är angeläget att betona att dessa intentioner inte alltid kan uppfattas som syftande endast till att bevara handlingsfriheten utan att de till största delen måste innebära långsiktiga ställningstaganden. De samhälleliga intressen som sträcker sig utanför den berörda kommunen kan i vissa fall också motivera preciseringen av när riksintresse i positiv mening kan väga upp ett av kommunen hävdat bevarandeintresse. När det gäller konflikter mellan gruvlagen och byggnadslagstiftningen har civilutskottet enhälligt funnit det föreligga ett behov av ytterligare överväganden. Som angetts fortsätter arbetet på ett förslag till en ny lagstiftning om markanvändning och byggande. Det torde få förutsättas att intentionerna innebär att ett lagförslag remitteras . I vilken mån dessa intentioner förverkligas torde framtiden få utvisa. De överväganden som redovisades beträffande vattenkraft och obrutna fjällområden har emellertid gett vid handen att något samlat grepp inte tagits i fråga om samordning av bygglagstiftning och speciallagstiftning som instrument för att hävda riksintressen. Detta förhållande kan medföra att tilltron till den fysiska riksplaneringen kommer att minska. Det är uppenbart att samhället måste genom sina organ - vare sig de är statliga eller kommunala - kunna lämna samordnade och bindande beslut om tillåtligheten av viss ändring i markanvändningen och om krav på hur hushållningen med naturresurserna skall genomföras. Ett beslut att sådana samordnade lagregler skall eftersträvas skulle t. v. ge lagstiftningsmässig stadga åt strävandena att hävda av fastlagda riktlinjer. Ett sådant beslut borde kunna fattas enhälligt. Det förhållandet att skilda politiska värderingar kan komma att göras av enskildheter i ett kommande förslag är en annan fråga. 1* 1977178. att som sin mening ger regeringen till känna att förslag bör föreläggas om samordning av de lagregler med vilka den fysiska riksplaneringens intentioner skall hävdas. () () () () () () () () () () () () ()