mot · G1021421 · 1978-01-25 00:00:00 — 1977/78 14211426 Motion 1977/78:1421 Striden om kvinnors rätt att såsom präster verka i den upprör många. Den innebär inte bara ett personligt lidande för såväl motståndare som tillskyndare av kvinnliga präster utan också ett lidande för kyrkan i dess helhet. Många menade , då beslutet togs om kvinnliga präster, att detta skulle visa sig vara ett mindre klokt beslut. Icke beslutet som sådant, men väl att frågan förestavades och indirekt genomdrevs av en profan institution, , gentemot en andlig, kyrkan, i en fråga av religiös karaktär som egentligen ej hade att göra med profana värderingar. För att i rimlig mån på ett någorlunda skäligt sätt kunna neutralisera de spänningar som man visste skulle komma att uppstå tillkom vid ett biskopsmöte den s. k. samvetsklausulen, vars innebörd torde vara allom bekant och som vållat sådan strid. Vad som innerst inne synes mest skrämmande är inte de olika åsikterna i och för sig för eller emot utan fastmer den lidelse, för att inte säga hätskhet, som kommit på båda sidor. Intolerans och infamitet är tyvärr en företeelse som förekommit särskilt inom s. k. akademiska kretsar. Man kan som exempel peka på biskopsutnämningar och doktors- och professorsutnämningar etc. i såväl historisk som modern tid, men detta kan eller får på intet sätt rättfärdiggöra vissa särskilt yngre teologers agerande gentemot kvinnliga präster. Dylikt handlande är ovärdigt ur såväl profan-etiskt som andligt, kristet-etiskt synsätt och bör med skärpa motarbetas. Å andra sidan är också i många fall massmediernas och enskilda medborgares attityder i denna fråga mycket klandervärda, i det man, utan att ta hänsyn till oliktänkandes i detta fall kvinnoprästmotståndarnas på för dem djupt religiös övertygelse ådagalagda åsikter, klassar dessa som nästan depraverade människor. De som mest drabbas av denna strid personligen de kvinnliga prästerna och de teologie studerandena synes dock för det mesta vara de som är minst hätska, vilket i högsta grad bör räknas dem till godo. Denna strid är nu så allvarlig till sin art att risk synes föreligga att hur man än vänder och vrider på detta problem, så kan två motstridiga falanger uppstå inom kyrkan, vilka båda till slut uppfattar sig som ett slags martyrer inom samma kyrka och även inom samma samhälle; båda borde ha råd med olika åsiktsriktningar utan att människor skall klassas som eller deras motsats. Sanktionerat åsiktsmonopol är det värsta som kan drabba både kyrka och stat och borde om så vore möjligt i lag förbjudas. form föreskrevs för konungen att ingens samvete tvinga eller tvinga låta, en sentens som borde mana till efterföljd även i modern tid lämpligen som tänkespråk för en kyrkominister. Den människa som inte får handla efter och respekteras för sin åsikt, baserad på hennes samvete, på grund av kyrkans och samhällets för dagen noterade majoritetstyckande är i sanning ett beklagansvärt offer för tidens ondska. Om kyrkan, ensam, i ro finge arbeta på denna frågas lösning torde den också gå att lösa. Däremot torde en tvångsvis lösning via en profan lagstiftning endast göra ont värre. En meningsriktning som är stark i den allmänna debatten är att frågan för eller emot kvinnliga präster är en jämställdhetsfråga mellan könen. Med beklagande måste konstateras att denna meningsriktnings företrädare antingen på ett pretentiöst sätt söker göra frågan till allmän popuIär-politik av opportunistiska skäl eller också inte förmått förstå frågans djupare och vidare innebörd. Kvinnoprästfrågan är en strikt teologisk tolkningsfråga, i vilken två tolkningar finnes inom . Enligt min mening finns plats för bägge dessa tolkningar lika väl som det finns praktiska möjligheter att låta dessa jämsides ha livsrum. Detta kan ske med inbördes respekt människor emellan utan kränkande av respekten för de två mänskliga könens lika värde. Av detta skäl vore det oriktigt av riksdag eller regeringen att påverka denna fråga i annan mening än att sanktionera den s. k. samvetsklausulen och verka för kvinnoprästmotståndarnas frihet att bibehålla sin av teologiska skäl dikterade åsikt. I detta sammanhang måste samma teologiska, och praktiska, frihet kunna garanteras kvinnoprästerna och deras förespråkare. Med stöd av vad som anförts hemställs att som sin mening uttalar att det inom ramen för finns plats för två meningsriktningar avseende den teologiska tolkningen av kvinnans rätt att vigas till präst och bekläda prästämbete. . NISSER (m)