mot · G1021107 · 1978-01-25 00:00:00 — av och om tidigdiagnostik av bröstcancer väcktes en motion i andra kammaren av undertecknad, och (nr 353) som syftade till att ge ökade möjligheter till tidigdiagnostik av bröstcancer samt större utbildningskapacitet av nödvändig personal för sådan verksamhet. Frågan föll framåt så till vida att en särskild bröstdiagnostisk undersökning lades till den redan planerade hälsoundersökningen i , kallad X69. Denna undersökning upprepades på samma befolkningsgrupp genom den s. k. X71. På grund av begränsad kapacitet för bröströntgen fordrades en anrikning av fall ur populationen som kunde befaras ha en större risk att få bröstcancer än övriga. Detta skedde bl. a. genom termografiundersökningar. Dessa var ej avsedda att vara diagnostiserande specifikt av bröstcancer utan enbart selekterande för vidare undersökning. En tredjedel av de primärundersökta valdes så ut, huvudsakligen på grund av avvikelser i värmebilden, till vidare undersökning, i allt ca 2 400 fall. Denna undersökning gjordes med mammaröntgen (mammografi) samt palpation av läkare och ev. punktion av misstänkta förändringar (cytologi). 1 serien redovisar avhandlar skrift nr 43/75 denna första undersökning: Försöksverksamhet med ALLMÄNNA HÄLSOUNDERSÖKNINGAR i 1969-1970, En metodstudie. Av 8 242 kvinnor av 10 000 inbjudna som ställde upp utvaldes 2 401 och påträffades 34 fall av cancer och därutöver flera fall av förstadier till cancer. I en kontrollgrupp om 818 kvinnor påträffades 2 fall, således en kraftig anrikning genom beskrivet förfarande. Vid bedömandet fann man att de flesta tumörerna syntes på en snedprojektion av brösten, där största delen av bröstvävnaden finns med, och att det skulle vara enklare att i stället för anrikning ta en enda bild av vartdera bröstet och på så vis få en tidigdiagnostik. Detta ledde till en undersökning i och senare i . Vid den förstnämnda undersöktes lika många kvinnor som primärgruppen X69,och man fick fram även där 34 fall med cancer. Populationsdosen i rad blir dock då den tredubbla. Det är denna populationsdos som varit i centrum för diskussionen med påståendet att man genom röntgenundersökningen skulle kunna framkalla lika många tumörer som man upptäcker. Detta påstående förefaller orimligt. Ovedersägligt finns dock fall där tumören måste vara en följd av röntgenbestrålning där brösten utsatts för tusen rad eller mera. Det statistiskt-matematiskt försvarbara i att från dessa höga doser och frekvensstudier dra ut kurvan nedåt till de tiondels rad som det vid diagnostikdosen rör sig om är ytterst diskutabelt men svårt att motbevisa. bevis har dock framkommit genom ett mycket stort arbete som genomförts vid Radium-hemmet på en annan patientgrupp, de med thyreoideacancer. Där har man funnit en starkt ökad frekvens av thyreoideacancer hos de personer vilka som barn fått strålbehandling för en förstorad thy mus (brassen) och påstått att den isotopdos på mikrocurie som ges i syfte att diagnostisera sköldkörtelsjukdomar även skulle vara cancerframkallande. Man har kunnat kontrollera av dem som fått diagnostikdos , och skulle den utdragna kurvan stämma skulle man vid diagnostikdos ha minst 30 och max. 60 fall med cancer bland dem. Man får fram endast 8 fall av 10 000 uppföljda, och tre av dessa har vid eftergranskning av preparaten troligen fel diagnos men står i alla fall i cancerregistret. Det rör sig om en selekterad grupp med avvikelser i sköldkörtelfunktionen och det är därför rimligt med en något förhöjd frekvens. Den blir dock föga över normalincidensen, varför påståendet om diagnostiska dosers cancerframkallande förmåga nog kan vederläggas. Vilken metod som skall användas vid fortsatta hälsokontroller kan diskuteras. Anrikningsförfarande minskar belastningen, och kombinationsdiagnostik ökar säkerheten. Hur man kombinerar olika metoder får sedan bero på hur de har utvecklats och framför allt vilka kunskaper de besitter som skall bedöma fynden. Då kunskaperna numera är bättre underbyggda beträffande olika metoders möjligheter och resultat än då vi första gången aktualiserade frågan om tidigdiagnostik av bröstcancer, torde tiden nu vara inne att starta en större verksamhet på detta område. Detta är angeläget inte bara för att vinna ytterligare erfarenheter utan även för att erhålla bättre möjligheter att utbilda personal på detta område. Ett lämpligt sätt att tackla frågan vöre kanske att i samband med en nödvändig upprustning av Radiumhemmet inrätta ett särskilt center för bröstdiagnostik som förutom att ge ökade möjligheter till tidigdiagnostik av bröstcancer även kunde tjäna som erfarenhetsbank och utbildningscenter till hjälp för landstingen när dessa skall satsa på denna verksamhet. Med stöd av det anförda hemställer vi att hos regeringen begär en utredning om lämpligaste sättet att under medverkan av Radiumhemmet få i gång en verksamhet för tidigdiagnostik av bröstcancer.