mot · G1021963 · 1978-05-02 00:00:00 — med anledning av propositionen 1977/78:180 om lån till presenterades regeringens förslag (propositionen 1977/78:123) till statliga kreditgarantier till skogsindustrin. Krediter skulle ges för lån på 900 miljoner. Vid presentation sade industriministern att regeringen varit noggrann med att utforma garantin så att den utomlands inte kan uppfattas som en subvention och därmed konkurrenshämmande. Uddeholmslånet var ett specialfall, sade statsrådet . sade industriministern att det är internationella hänsyn som sätter stopp för fler Uddeholmslån. I och med att fler länder hamnat i en akut situation skärps uppmärksamheten på vilka stödformer andra länder tillämpar. Dessa argument och ståndpunkter syntes väl motiverade. Men kom de delvis att överges. hemställde NCB i skrivelse till industridepartementet att få statligt finansiellt stöd. beslöt regeringen att föreslå att 400 milj. kr. anvisas som lån till NCB. Propositionen är ytterst kortfattad, och därför framgår det knappast vad det är som motiverar ett avsteg från den politik som föreslogs samma riksdag månaden före. Inte minst med hänsyn till det föreslagna beloppets storlek, 400 milj. kr. per skattebetalare, vore det rimligt med en utförligare redovisning av de bakomliggande argumenten. a. saknas i propositionen redogörelse för de ytterligare analyser som enligt föredragande statsrådet skall ha utförts i . Eftersom NCB i för svenska företag extrem grad förknippas med politiker, nämligen ledande gestalter i ett av regeringspartierna, måste ett eventuellt stöd till NCB ges i sådana former att inga misstankar om otillbörligt gynnande kan uppkomma. Handläggningen av frågan måste därför präglas av stor öppenhet. Den kortfattade propositionen ger knappast tillräcklig information för att i den allmänna debatten alla misstankar om otillbörligt gynnande skall kunna undvikas. Det är därför angeläget att allmänheten får väsentligt bättre information, innan regeringen fattar ett eventuellt beslut om riktat stöd till NCB. Den form som valts synes också ge goda möjligheter att ta fram sådan information. Det är nämligen inte så att i propositionen föreslås att NCB skall få låna 400 miljoner. Förslaget är att - i avsaknad av detaljerat underlag - skall ge regeringen ett bemyndigande om att eventuellt lämna NCB ett lån. Och eftersom inget närmare underlag finns, är det självfallet omöjligt att ange något belopp för ett eventuellt lån. Eftersom man inte kan ge ett lån som är större än bemyndigandet, får 400 miljoner betraktas som ett angivande av ett övre tak, men rimligen ett tak väsentligt över vad som kan bedömas som sannolikt. I propositionen föreslås att regeringen skall fatta beslut först sedan en särskilt tillsatt kommitté granskat företaget. Det sägs att regeringens beslut bör härvid grundas på bl. a. den analys och de förslag till åtgärder i syfte att säkerställa företagets fortsatta drift i rationella former som kan komma att läggas fram av nämnda kommitté. Möjligen kan denna formulering sägas vara otydlig, eftersom den har tolkats som ett förhandsbeslut om att stöd i någon form skall ges till NCB. Orden företagets fortsatta drift kan ju tolkas som att det är företagskonstruktionen NCB som skall räddas. Men rimligen är detta bara ett av tänkbara alternativ. Kommittén måste självfallet få granska olika lösningar för att säkerställa så mycket som möjligt av driften vid nuvarande anläggningar och därmed behålla sysselsättningen. Vilken lösning kostar staten minst, vägd mot sysselsättningsnivå och säkerhet ? års näringspolitik visar ju flera exempel på att staten sökt stimulera fram strukturomvandlingar, sammanläggningar och nya företagskonstellationer i syfte trygga jobb. Vilken lösning som bör väljas i det aktuella fallet kan inte gärna anges, innan kommittén studerat NCB och vägt tänkbara handlingslinjer mot varandra - stöd till ett oförändrat NCB, ett NCB med annan utformning, samarbete eller fusion med ett eller flera andra företag, konkurs eller uppgörelse med fordringsägare och företagets delägare - inget alternativ bör på förhand dömas ut, eftersom en sådan låsning för kommittén just kan ge misstankar om att en förutsättningslös prövning av olika alternativ inte kommer till stånd. Eftersom det i propositionen sägs skäligen litet om NCB:s ekonomiska förhållanden men desto mer om sysselsättningen bör slutsatsen vara att det är tillverkningsenheterna och de anställda där som i första hand motiverar eventuellt statligt stöd. Företagskonstruktionen som sådan är en underordnad fråga. När staten gick in i var sysselsättningen argumentet, inte strävan att bevara en viss företagskonstruktion. Fler exempel finns. Förutsättningarna att bevara ett NCB i former som liknar de hittillsvarande är naturligtvis starkt beroende av vilka insatser som delägarna själva är beredda att göra. Det rör sig om ett mycket stort antal delägare med ekonomiskt intresse av en god avsättning till goda priser för råvara till skogsindustrin. Man får anta att delägarna är beredda till väsentliga insatser i de fall de själva tror att NCB har en framtid. Tror de inte att NCB kan betala tillbaka lån, måste man allvarligt fråga sig om statsmakterna skall äventyra skattebetalarnas pengar i sammahanget. Det är alltså mycket angeläget att kommittén - innan regeringen fattar beslut - söker få fram bestämda besked om vilket ansvar NCB:s delägare är beredda till i olika alternativ. Enligt direktiven till kommittén skall utredningsarbetet bedrivas i nära samarbete med skogsägarföreningarna qph företagsledningarna hos berörda företag samt i nära kontakt med berörda fackliga organisationer och även andra berörda parter. Vi finner det självklart att skogsägarföreningar, fackliga organisationer och andra berörda parter kopplas in i utredningsarbetet. Vi vill i och för sig inte heller motsätta oss att berörda företagsledningar får komma till tals. Vi vill emellertid framhålla att i vart fall NCB-ledningen agerat på ett sätt som måste utsättas för en förutsättningslös granskning av kommittén. Under de 16 inköpte NCB inte mindre än 17 företag för över sammanlagt . Två av dessa företag måste nu läggas ner, andra går med betydande förlust. Också andra skogsägarföretag har gått med förlust. Men medan det sedan ganska länge varit känt att t. ex. (SSÄ) hade stor förlust , var NCB-ledningen länge mera tystlåten. Det har också väckt en viss uppmärksamhet att SSÄ - som 1977 redovisade den största förlusten i svensk skogsindustri (minus ) - måste betala dyrare för sitt likviditetsbehov än NCB, bara för att man hos SSÄ byggt upp större reserver än hos kollegan i norr. Det är därför ytterst angeläget att kommittén arbetar förutsättningslöst också när det gäller företagsledningens roll och funktion. Det kan inte betraktas som självklart att den företagsledning som är närmast ansvarig för företagets problem också är mest lämpad att klara upp svårigheterna och förvalta eventuella statliga pengar på bästa sätt. Det är arbetsplatser och sysselsättningstillfällen som skall bevaras, inte en viss företagsstruktur och en viss företagsledning. Vi vill slutligen fästa uppmärksamheten på att stöd som kunde tolkas som otillbörligt gynnande av NCB äventyrar vad som sades vara så angeläget i samband med propositionen om statliga garantier till skogsindustrin, alltså att regeringen varit noggrann med att utforma garantin så att den utomlands inte kan uppfattas som en subvention och därmed konkurrenshämmande. Innan beslut eventuellt fattas - efter förslag från kommittén - om stöd till NCB måste man noga ha granskat i vad mån ett lån innebär risker för utländska motåtgärder mot svensk skogsindustri. Med hänvisning till ovanstående hemställs att i enlighet med motionens tankegångar uttalar att regeringen inte bör fatta beslut om eventuellt finansiellt stöd till NCB förrän konsekvenser för sysselsättning och skogsindustrins exportmöjligheter vid olika alternativ blivit belysta, att som sin mening ger regeringen till känna att målsättningen för de föreslagna stödåtgärderna bör vara att om möjligt bevara arbetsplatser och sysselsättning.