mot · G102974 · 1978-01-25 00:00:00 — om inflationens fördelningspolitiska effekter "För någon tid sedan sålde jag mitt hus. hade jag tjänat lika mycket pengar på att äga en villa som min far lyckades spara ihop under ett långt arbetsamt liv. I denna replik - som jag hörde för någon tid sedan - fångas ett av de mest stötande dragen i dagens skattesystem. Den hårda beskattningen gör det ytterst svårt att av arbetsinkomster skrapa ihop ett sparkapital. Däremot ger inflationsvinsterna oavbrutet bidrag till förmögenhetsbildningen. Intäkter av arbete beskattas strängare än de värdestegringsvinster som tillfaller ägare av reala tillgångar. Ägare av nominella tillgångar, t. ex. banktillgodohavanden, råkar däremot illa ut. De förlorar med nuvrande ränta och penningvärdesförsämring en del av sitt sparkapital och får därtill betala skatt för de räntor som inflationen äter upp. Införandet av värdesäkrade skatteskalor har eliminerat den programmerade, successiva skärpning av skattebördan som tidigare låg inbyggd i systemet. Därmed haren av huvudfrågorna i problemkomplexet skatter och inflation bragts ur världen. Det borde nu vara dags att koncentrera uppmärksamheten till den andra huvudfrågan: inflationens fördelningspolitiska konsekvenser. Ett rimligt mål för skattepolitiken borde vara att motverka den orättfärdiga förmögenhetsöverföring som uppstår genom penningvärdesförsämringen. Som skattesystemet nu är konstruerat, tjänar det emellertid inte det syftet utan verkar tvärtom i motsatt riktning. I flera avseenden blir de orättvisor som inflationen skapar än större genom den skattemässiga behandlingen. Det är framför allt tre inslag i skattesystemet som behöver ses över: beskattningen av ränteinkomster, avdragen för ränteutgifter och beskattningen av realisationsvinster. Den rimligaste lösningen av de två första problemen vore sannolikt att basera såväl beskattning som avdrag på den reala i stället för den nominella avkastningen. Vid hög inflation kan detta innebära avdragsrätt för långivare (sparare) och beskattning av låntagare. Till skillnad från förslaget om räntetak innebär en konsekvent genomförd realbeskattning inget brott mot den princip om korrespondens mellan skatteplikt och avdragsrätt som varit vedertagen, men den rymmer naturligtvis många andra svåra problem. Även om man huvudsakligen kan lita till schablontal vid omräkningen från nominell till real avkastning, kan det finnas behov av undantagsregler för vissa typer av räntor. Med hänsyn bl. a. till de många skattebetalare som baserat sina bostadskostnadskalkyler på nuvarande avdragsregler kan en övergång från nominell till real beskattning knappast genomföras i ett slag. Även en omläggning av realisationsvinstbeskattningen bjuder på betydande svårigheter. förekommer fem olika principer för beräkning av skattepliktig realisationsvinst: av den reala värdestegringen (gäller för fastigheter, dock att reglerna är ännu något förmånligare för bostadsfastigheter). av den nominella värdestegringen (gäller för aktier och annan lös egendom vid kortare innehav än ). En procentuell andel av den nominella värdestegringen (gäller för aktier vid innehav och annan lös egendom vid innehav mellan två och . I beräkningen nedan används reglerna för aktier, där andelen är .) av försäljningsintäkten (används som supplementärregel för aktier vid innehav ). Ingen del av värdestegringen beskattas (gäller för annan lös egendom än aktier om innehavet varat ). Dessa regler ger samma resultat endast i de fall då ingen som helst värdestegring förekommit, vare sig realt eller nominellt. I övriga situationer blir resultaten markant olika, och skillnaderna förstärks kraftigt med ökande inflationstakt. Detta är betänkligt från två synpunkter. Å ena sidan ger det ägare av vissa slags tillgångar lågt beskattade värdestegringsvinster och bidrar därmed till orättfärdiga förändringar i samhällets förmögenhetsfördelning. Å andra sidan slår skillnaderna i beskattningen igenom i resursallokeringen och leder därmed till att sparandet kanaliseras till kapitalobjekt som gynnas av skattesystemet. Man satsar gärna på villor och värdeföremål men är mer tveksam inför placeringar som kan utnyttjas för produktiva investeringar. Resultatet kan bli en oroväckande snedvridning av hela samhällsekonomin. skatteutredning har i sitt betänkande (SOU 1977:91) ägnat några intressanta sidor åt dessa problem (s. 266-273). Framställningen utmynnar dessvärre inte i några förslag men däremot i en rekommendation om att inflationens verkan på skattesystemet bör göras till föremål för en särskild utredning. På denna punkt borde det inte finnas något behov av att avvakta remissinstansernas synpunkter. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om en skyndsam utredning av problemet skatter och inflation, i syfte att eliminera de inslag i skattesystemet som skärper inflationens negativa fördelningspolitiska effekter och i stället bana väg för en skattepolitik som neutraliserar sådana effekter.