mot · G1021479 · 1978-01-25 00:00:00 — om kommunernas avtalspraxis rörande jordbruksarrende I betänkandet LU 1974:35 behandlade lagutskottet vissa motionsyrkanden om ändringar i bestämmelserna rörande jordbruksarrende, bl. a. ett yrkande om att det generella undantaget för kommun beträffande avtalstiden vid gårdsarrenden skulle upphävas. Utskottets majoritet uttalade i denna fråga efter att ha remitterat motionen följande. Av remissvaren framgår att många kommuner förvärvat betydande arealer värdefull jordbruksmark. Utskottet vill framhålla att det från flera synpunkter är angeläget att denna mark brukas i avvaktan på en eventuell exploatering. Detta torde lämpligen kunna ske genom att kommunerna upplåter marken till arrende. För arrendatoremaär det därvid angeläget att arrendetiden inte sätts kortare än den vid gårdsarrende normalt gällande minimitiden . Om en arrendator ges möjlighet att planera jordbruksdriften endast i sänder kan det enligt utskottets mening uppstå betydande svårigheter för honom. Det förtjänar också att beaktas att ett jordbruk behöver betydande investeringar. a. lantbruksstyrelsen påpekar har en arrendator emellertid normalt inte möjlighet att få statligt stöd - i form av lånegaranti eller bidrag - till jordbrukets rationalisering om han inte är tillförsäkrad en arrendetid av . Lika svårt torde det vara för arrendatorn att vid korta arrendetider erhålla banklån eller andra krediter till jordbruksdriften. Mot arrendatorns således berättigade intresse av att kunna planera sin jordbruksdrift måste emellertid vägas kommunens intresse av att kunna ta sin mark i anspråk med relativt kort varsel. Det är enligt utskottets uppfattning otvivelaktigt så att en föreskrift om minsta arrendetid av understundom skulle medföra ett betydande hinder i kommunens verksamhet. Så torde vara fallet exempelvis beträffande jordbruksmark som enligt stads- eller byggnadsplan skall användas för bebyggelse. Utskottet finnér det därför i och för sig riktigt att kommunerna givits en särställning när det gäller lagstadgad minimitid vid gårdsarrende. Frågan är då om det kan anses motiverat att kommunerna skall - såsom enda markägare - vara generellt befriade från kravet på i princip femårig arrendetid. åberopar i sitt remissvar (se s. 8) som skäl för ett behållande av det generella undantaget beträffande arrendetiden, att utarrendering av jordbruksmark är av enbart sekundärt intresse för kommunerna och att den i motionen föreslagna begränsningen med all sannolikhet skulle resultera i att kommunerna undviker att upplåta jord till arrende. framhåller också att exploateringstakten och utbyggnadsplanerna i en kommun kan bli föremål för genomgripande och snabba förändringar, vilka ibland kan vara föranledda av faktorer som i förväg varit svåra att förutse. Med anledning av vad vill utskottet framhålla följande. har från kommunmedlemmarnas sida visats ett allt större intresse för hur den egna kommunen förvaltar och sköter sitt markinnehav. Det kan därför enligt utskottets uppfattning knappast befaras att kommunerna vid en eventuell lagändring skulle låta värdefull jordbruksmark bli liggande obrukad, om den inte inom klart förutsebar tid behöver tas i anspråk för exploatering. Utskottet vill i detta sammanhang även peka på den ändring i synen på jordbruket som förefaller vara på väg. I den allmänna debatten sätts sålunda alltmer i fråga riktigheten av att använda värdefull jordbruksmark för bebyggelse. Även om självfallet jordbruksmark också i fortsättningen måste i viss utsträckning tas i anspråk för bebyggelse torde utvecklingen enligt utskottets uppfattning sannolikt leda till att utarrendering av mark inte blir enbart ett sekundärt intresse för kommunerna utan i vissa fall även kan få ett primärt intresse. I den mån kommunen kan förutse att marken kommer att användas till jordbruk ligger det givetvis i kommunens intresse att jorden brukas på ett effektivt sätt, något som torde kunna uppnås endast om jorden upplåts . Även från kommunalekonomisk synpunkt torde det vara av intresse med längre arrendetider, eftersom arrendeavgiftens storlek är beroende av arrendetidens längd. Utskottet vill vidare framhålla att det som regel tar en betydande tid från det att fråga väckts om att använda visst markområde för bebyggelseändamål till dess marken efter erforderliga planåtgärder kan behöva tas i anspråk för det avsedda ändamålet. I regel torde därför kommunen när det gäller icke detaljplanelagd mark kunna upplåta marken för i vart fall än . Mot bakgrund av bl. a. bygglagutredningens avgivna principbetänkande (SOU 1974:21) Markanvändning och bebyggande kan enligt utskottets mening även förväntas att den översiktliga planeringen i kommunerna kommer att intensifieras. har med sitt förslag åsyftat att få till stånd en kontinuerligt bedriven översiktlig planläggning med ett tioårsperspektiv. Med en sådan översiktlig planering får kommunen goda möjligheter att på bedöma, när mark måste tas i anspråk för exploatering. Vad utskottet nu anfört visar att det i många fall torde för kommunen vara obehövligt och ibland t. o. m. mindre lämpligt att upplåta mark för så som . Utskottet vill med anledning härav erinra om departementschefens och ovannämnda uttalanden om vikten av att upplåtelsetiden inte sätts kortare än som föranleds av omständigheterna i det enskilda fallet. Motionärernas påstående att dessa uttalanden inte har följts i kommunernas praxis har vunnit ett visst stöd i remissvaren. Föreningen har sålunda som exempel åberopat ett fall där en kommun efter förvärv av fastighet inte velat medge den sittande arrendatorn förlängning i sänder fastän man, sedan arrendatorn nekats statligt stöd till driften, funnit sig kunna till lantbruksnämnden utlova att arrendatorn kunde påräkna åtminstone fem ettårsarrenden. Föreningen har också pekat på fall där kommun vägrat arrendeavtal än oaktat marken i detaljplan undantagits från bebyggelse. Andra remissinstanser har framhållit att det förekommer att kommuner så gott som generellt upplåter mark på endast . I likhet med flertalet remissinstanser anser utskottet det därför befogat att kommunernas avtalspraxis nu blir föremål för undersökning. Utskottet vill i detta sammanhang även hänvisa till att Kungl. Maj:t i direktiven till den tillsatta utredningen för översyn av jordförvärvslagstiftningen (se s. 24 ovan) uppdragit åt utredningen att undersöka hur av vid lagens antagande förutsatt samrådsförfarande fungerat och om det finns anledning att göra detta förfarande obligatoriskt. Utskottet finner det angeläget att på motsvarande sätt undersöks i vilken utsträckning kommunerna verkligen låtit arrendetiden - såsom förutsatt - bli beroende av omständigheterna i det enskilda fallet och om det finns anledning att ändra gällande undantagsbestämmelse. Utskottet hemställde att vad utskottet sålunda anfört i frågan skulle ges regeringen till känna. biföll dock en av utskottets minoritet avlämnad reservation med yrkande om avslag på motionen. Med anledning av bifall till utskottets hemställan om utredning i andra arrendefrågor har därefter tillsatts arrendelagskommittén. Enligt min mening bör den av utskottet begärda kartläggningen av de kommunala arrendena nu komma till stånd och anförtros arrendelagskommittén. Under hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär att arrendelagskommittén genom tilläggsdirektiv får i uppdrag att - på sätt angivits i motionen - undersöka kommunernas avtalspraxis i fråga om gårdsarrenden och föreslå de lagändringar som kan föranledas därav.