mot · G1021845 · 1978-03-29 00:00:00 — med anledning av propositionen 1977/78:105 om åtgärder mot narkotikamissbruk Narkotikamissbruket är ett av våra allvarligaste samhällsproblem. Det kan därför förefalla glädjande att regeringen tillsatt en ledningsgrupp för narkotikafrågor och lägger fram en proposition om samordnade åtgärder mot missbruket. En närmare granskning av regeringens förslag visar dock att de åtgärder som föreslås är av marginell karaktär och kommer att ha en obetydlig om ens någon inverkan på narkotikaproblemet. I propositionen föreslås ökade statsbidrag till behandlingshem och familjevård. kan man emellertid notera att kommuner och landsting haft svårigheter att utnyttja befintliga bidrag i varje fall kritiserades de för detta av regeringen så sent som . Det bör också konstateras att de framlagda förslagen ej remissbehandlats i kommuner och landsting, något som ej kommer att underlätta deras praktiska genomförande. Förslaget om att dagens fåtaliga institutioner skall få fasta upptagningsområden får tas för vad det är en önskan utan någon större förankring på basplanet. Alkoholpoliklinikerna föreslås också ta sig an narkotikaproblematiker. Problemet är emellertid att många alkoholpolikliniker fungerar dåligt när det gäller den ursprungliga målgruppen alkoholproblematiker. Orsaken till detta är inte enbart bristande ekonomiska resurser. Ett viktigt skäl är i stället statsmakternas hittillsvarande ovilja att acceptera missbruksvård som en självständig, medicinsk specialitet. Propositionen innehåller de i sådana här sammanhang närmast obligatoriska pläderingarna för mer forskning, stöd åt frivilligorganisationer och förbättrad upplysningsverksamhet. De konkreta förslag som läggs är dock ytterst blygsamma ekonomiskt och förefaller inte vara insatta i någon genomtänkt plan. En enstaka tjänst som utredningssekreterare eller några utspridda på etablerade folkrörelser lär inte göra mycket till eller från när det gäller att klargöra narkotikaproblemets orsaker eller att sprida kunskaper, som avhåller människor från att använda droger. I propositionen talas om narkotikaproblemets samband med arbetslöshet och då i första hand arbetslöshet bland ungdomar. Insikten om detta är glädjande men resultatet magert. I propositionen kommer man inte mycket längre än att referera till sysselsättningsutredningen, föreslå viss försöksverksamhet och plädera för bättre samarbete mellan arbetsförmedlare och vårdpersonal. Drogproblemets grundläggande orsaker måste klargöras De halvhjärtade förslagen sammanhänger med en vacklande syn på narkotikaproblemets orsaker. Problemet individualiseras, och man har en övertro på vårdinsatser. I själva verket kan man aldrig vårda bort samhällsproblem, även om vård kan vara motiverad, bl. a. av humanitära skäl. Narkotikaproblemet kan inte särskiljas från andra drogproblem. I vårt samhälle förekommer en omfattande nerdrogning av allt yngre människor med alkohol, narkotika och vanebildande psykofarmaka. Samtliga dessa preparat leder till mycket svåra skadeverkningar, och biandmissbruk är synnerligen vanligt. Jordmånen för drogmissbruk skapas av att en allt större grupp människor slås ut ur produktionen eller sorteras bort redan i skolan och aldrig släpps in i arbetslivet. Den växande utslagningen skapar passivitet, missmod , ångest och desperation. Det blir lätt att ta till kemiska preparat, som dämpar ångest och främjar verklighetsflykt men skapar beroende. Att bli stämplad som drogmissbrukare försvårar ytterligare möjligheterna att komma in i produktionen och komma tillbaka till samhället. Jordmånen för drogmissbruk finns i övermått i vårt samhälle och utnyttjas som mycken annan mänsklig olycka till att tjäna pengar på. Staten kammar in vinsterna på alkoholhanteringen, och läkemedelsindustrin tjänar mångmiljonbelopp på missbruket av lugnande tabletter och sömnmedel. Narkotikamarknaden är med all rätt kriminaliserad. Det hindrar inte att det är frågan om en miljardmarknad. De som blir inburade för knarklangning befinner sig i allmänhet på ganska låg nivå i handelskedjan. De som tjänar de stora pengarna på narkotika blir i stället ansedda som skickliga affärsmän och föremål för kändisreportage i veckopressen, trots att det inte borde vara någon hemlighet varifrån pengarna har sitt ursprung. Svarta pengar tvättas rena och plöjs in i fastighetsaffärer, i restaurangbranschen och in i börsnoterade företag. Åtskilliga respektabla och formellt laglydiga människor är i själva verket djupt insyltade i narkotikamarknaden med dess ekonomiska förgreningar. Det som skyddar dessa människor är den närmast religiösa respekten för privategendomen och den därmed följande flatheten mot ekonomisk brottslighet. Med tanke på beloppens oerhörda storleksordning borde det inte vara något oöverstigligt problem att kartlägga narkotikapengarnas vandring på den svarta och grå marknaden. Den som satsar miljoner på fastighetsaffärer eller förmedlar lån på den grå marknaden borde vara skyldig att i detalj bevisa att pengarna är förtjänade på ett hederligt sätt. Oviljan att konstruera en effektiv skattelagstiftning och lagstiftning mot ekonomiska brott liksom senfärdigheten när det gäller att ge resurser för att utreda den ekonomiska brottsligheten har gett narkotikabrottslingarna år av försprång i att etablera en marknad. Säkra ungdomens rätt till arbete och sätt in vården i ett socialt sammanhang Den andra viktiga angreppspunkten mot narkotikaproblemet är att tillförsäkra alla unga människor rätten till ett meningsfullt arbete. Denna rätt saknas . I stället sorteras en växande grupp ungdomar ut redan i dåliga uppväxtmiljöer och en konkurrensinriktad skola. När de kommer upp deklarerar i själva verket samhället för dem att de är överflödiga på arbetsmarknaden och avstängda från att göra en samhällsnyttig insats. I stället döms de till en tröstlös vandring mellan halvhjärtade utbildningsinsatser, tillfälliga beredskapsjobb och upprepade kontakter med olika delar av vårdapparaten. I dagens läge håller de också på att bli avstängda från rätten till bostad. Det är inget att förundra sig över att detta i sin tur föder desperation och lägger grunden för drogmissbruk och kriminalisering. Ett samhälle som förtidspensionerar unga människor i stället för att erkänna rätten till arbete som den mest grundläggande av alla mänskliga och demokratiska rättigheter kommer obevekligen att få dras med narkotikaproblem. I botten för alla vårdinsatser på narkotikaområdet måste ligga samhällets skyldighet att ge varje ung människa ett meningsfullt arbete. Utgångspunkten för behandlingsarbete måste vara att återge narkomaner deras mänskliga och demokratiska rättigheter. Behandlingshem måste få sådana resurser att alla intagna kan placeras i vettiga arbetsuppgifter och få en målinriktad utbildning. Ett meningsfullt arbete måste tillförsäkras alla som skrivs ut från behandlingshem. Endast genom att koppla vård med rätt till arbete kan man skapa den sociala ram som gör det möjligt att bearbeta andra bakomliggande sociala problem. Först på denna grundval blir det möjligt att också ställa krav på dem som går in i behandlingskedjan. Rätten till arbete och till en meningsfull framtid kombineras med skyldigheten att jobba och bryta med en reaktionär knarkaridentitet. Det är av största vikt att allt behandlingsarbete ges en social inriktning enligt ovanstående riktlinjer. Det finns övernog av ensidigt samtalsinriktade behandlingshem och andra vårdformer som fungerar vid sidan av samhällets verkliga problem, liksom det finns övernog av psykiatrisk sjukvård som isolerar och hospitaliserar människor och ersätter narkotikaberoende med beroende av läkemedelsindustrins pro Att kasta in statliga pengar för att stödja sådana vårdformer är slöseri med resurser. Nej till mer tvångsvård De förslag som då och då kommer in i debatten om ökad användning av tvång mot narkomaner är både bisarra och felaktiga. Det finns troligen ingen annan grupp i samhället som är utsatt för ett sådant överflöd av tvång med så dåligt resultat som narkomanerna. Huvuddelen är kriminaliserade, och en mycket stor del vandrar ut och in på fängelser med misslyckat resultat. Det finns en särskild paragraf i LSPV (Lagen om sluten psykiatrisk vård) som gör det möjligt att ta in narkotikamissbrukare men som knappast utnyttjas i brist på vårdresurser. LTO och LOB ger möjlighet till polisingripanden på ganska diffusa grunder. Att ställa krav på ytterligare tvångsåtgärder är att ytterligare angripa de demokratiska rättigheterna för en grupp människor som redan berövats det mesta i det avseendet. Det finns inte heller någon praktisk anledning till att instifta fler tvångslagar. Den överväldigande majoriteten missbrukare ställer med all säkerhet upp på en vård som är inpassad i ett socialt sammanhang och förbunden med samhälleliga rättigheter. Med anledning av propositionen 1977/78: 105 och under hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1.att hos regeringen begär skyndsamma förslag om effektivare lagstiftning och förbättrade utredningsresurser i syfte att stävja den ekonomiska brottslighet som har sin utgångspunkt i narkotikapengar, 2. att hos regeringen begär skyndsamma förslag i syfte att säkra alla ungdomars rätt till meningsfulla arbeten, 3. att uttalar som sin mening att behandlingsverksamhet inom narkotikaområdet skall vara förbunden med rätt till arbete och utbildning, 4. att hos regeringen hemställer om förslag i samråd med berörda kommuner och landsting samt arbetsmarknadsmyndigheter som ger behandlingsverksamheten en inriktning enligt punkt 3, 5. att med ändring i propositionen 1977/78: 105 beslutar att de föreslagna medlen för behandlingsverksamhet helt reserveras för verksamhet med inriktning enligt punkt 3. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)