mot · G1021669 · 1978-01-25 00:00:00 — Motion 1977/78:1669 av och ont den statliga personalpolitiken Staten som företagare har av hävd genom politiska och fackliga engagemang kommit att - i varje fall i den allmänna opinionen - framstå som något av mönsterarbetsgivare. Så uttalade t. ex. dåvarande statsrådet i 1968 i en bekant promemoria bl. Behovet av trygghet i anställningen är för alla ett grundläggande behov och individens trygghet får lika litet som bli en bricka i det ekonomiska spelet. Vår arbetsmarknadspolitik låter sig inte förenas med annat synsätt än att anställningstryggheten, så långt resurserna tillåter, effektivt skall värnas. Det är angeläget att, särskilt när läget på arbetsmarknaden skärps till följd av bl. a. rationaliseringsåtgärder, någon tvekan inte råder om statens beslutsamhet att ta hand om sina anställda. Staten, som har att ansvara för arbetsmarknaden i sin helhet, bör som arbetsgivare visa ett efterföljansvärt handlande gentemot sina anställda. Det ekonomiska läget just nu präglas av ekonomisk stagnation. I ekonomiskt kärva tider uppträder gärna tendenser till åtstramning och eftersättande av personalpolitiska åtgärder, syftande till ett expansivt och utvecklingsfrämjande arbetsliv. Risk finns därför uppenbarligen för att en period av stark expansion av personalpolitisk karaktär med rader av experiment och forskningsaktivitet, initierad i syfte att främja decentralisering och medinflytande liksom kreativitet och arbetsstimulans långt ut i företagens fältorganisationer, kommer att efterträdas av stagnation och tillbakafall. Med denna risk följer givetvis också att stagnationen i ekonomin kommer att fördjupas. Motsatsen kan vinnas genom satsningar på ökat medinflytande, ökad decentralisering, ökad forsknings- och experimentverksamhet i syfte att utlösa krafter på djup och bredd hos de arbetande i företagen. Det är rimligt av flera skäl att tänka sig staten som mönsterarbetsgivare också i detta sammanhang. Staten kan se sin verksamhet ur ett något längre perspektiv än den privata företagsamhetens, med dess konkurrensrelaterade krav på kortsiktig lönsamhet och profit. Statsmakten har också den långsiktiga ansvarigheten för samhällsekonomin med dess perspektiv, i motsats till den privatkapitalistiska företagsamheten med dess företagsekonomiskt begränsade perspektiv och begränsade resurser. Allvarliga tecken tyder nu på att statens ansvar som mönsterarbetsgivare sviktar. Så har exempelvis ännu intet tillfredsställande kunnat träffas. Också utvecklingen i stort inom området företagsdemokrati lämnar en del övrigt att önska. I de senaste årens budgetpropositioner kan också spåras risker för att de statliga företagens investeringsverksamhet har omprioriterats. Inte minst gäller detta arbetsmiljöinsatser, som kommit att bli eftersatta, medan teknologin i övrigt givits rimliga utvecklingsmöjligheter. Liknande tendenser återfinns emellertid också inom andra statliga företag, som , försvarsverken och postverket, där arbetsmiljö och säkerhetsfrågor riskerar att eftersättas. Sjuttiotalets stora arbetslivsreformer kräver naturligtvis icke obetydliga personalförstärkningar, om de skall kunna ges ett framåtriktat materiellt innehåll. En genomläsning av den senaste budgetpropositionen ger emellertid vid handen att regeringen inte tycks förstå detta i relation till den statliga företagsamhetens ansvar för de beslutade reformerna, eftersom tilldelade medel närmast ger vid handen att företagen tvingas vidta personalindragningar och minska sina expansiva resurser. Med stöd av det anförda hemställs att uttalar som statens målsättning för sin personalpolitik 1. att medverka till decentraliserade beslutsprocesser inom samtliga statliga företagsenheter så att MBL:s villkor kan uppfyllas fullt ut och så att de angivna produktionsmålen kan uppnås genom goda avvägningar mellan producenternas arbetsvilja, kunnighet och kreativitet och konsumenternas anspråk, 2. att statliga företag genom regeringens budgetpolitik ges ekonomiska möjligheter att genomföra sina relativa åtaganden att ställa praktikant- och utbildningsplatser till förfogande för att motverka den ökande ungdomsarbetslösheten, 3. att i övrigt främja statliga anställningsvillkor så att statens ansvar som mönsterarbetsgivare kan upprätthållas och utvecklas. LARS-1NGVAR () ()