mot · G1021912 · 1978-04-17 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:135 om riktlinjer för internationellt utvecklingssamarbete m. m. Den internationella ekonomin har kommit in i en period av djup lågkonjunktur. Västvärlden har drabbats av arbetslöshet och inflation. I går mer än 15 miljoner människor utan arbete. Det internationella valutasystemet befinner sig i kris. Den ekonomiska kris som drabbat i-länderna har lett till att situationen för ytterligare försämrats. är enligt mer än 300 miljoner människor helt arbetslösa i dessa länder. Därtill kommer en undersysselsättning som berör ännu många fler. Hungern och armodet är större . Men har klyftorna mellan vidgats. I många dominerar massfattigdomen. I vissa har en industrialisering påbörjats. Några har lyckats ge de fattiga människorna del av den ekonomiska tillväxten. I flertalet länder är emellertid detta inte fallet utan där har inkomst och förmögenhet koncentrerats till utländska och inhemska kapitalägare. har frågorna om naturresurserna och rätt att själva förfoga över sina tillgångar varit ett viktigt inslag i debatten om världens långsiktiga utveckling och opinionsbildningen för ökad internationell rättvisa. Det finns all anledning att understryka nödvändigheten av hushållning med begränsade naturtillgångar. Det finns många exempel på överutnyttjande av begränsade naturtillgångar. Rovdriften på mark, vatten och skog är i många länder ett hot mot den framtida utvecklingen liksom den kraftiga förstörelsen av den yttre miljön. finns det emellertid anledning framhålla, vilket sekretariatet för framtidsstudier visar i en nyligen publicerad översikt, att det för den närmaste inte är tillgången på icke energiråvaror i naturen som är det största problemet. Tillgången på metaller t. ex. är utan tvivel så stor att u-ländema skulle kunna uppnå samma förbrukningsnivå som de rika länderna har . Produktionen av livsmedel skulle kunna flerdubblas om känd kunskap, beprövade brukningsmetoder och tillräckligt med insatsvaror stod till förfogande. Detta förutsätter en annan och rättvisare fördelning av de tillgängliga resurserna. Om en sådan rättvisare fördelning skall kunna åstadkommas måste emellertid länder som , som redan har betydande överskott av spannmål, avstå från att för nyodling ta i anspråk t. ex. konstgödning som bättre behövs i de 1 1977/78. Tyvärr har detta synsätt ofta inte accepterats av de borgerliga partierna. Mycket talar för att skulle kunna flerdubbla sin produktion och förbrukning av råvaror om man enbart ser till de naturliga förutsättningarna. Tillgången på energi till rimliga priser utgör emellertid ett stort problem för framtiden. Den snabba befolkningsökningen i många länder begränsar också möjligheterna att öka den genomsnittliga konsumtionen i dessa länder. Förklaringen till fattigdom ligger alltså oftast inte i brist på naturresurser utan i att de inte förmår eller tillåts utnyttja dem för en förbättring av de egna folkens standard. Det är den ojämna fördelningen av ekonomisk och politisk makt mellan rika och fattiga som leder till att råvaror i stor utsträckning går till de rika länderna även om de flesta har ett mycket snävare utbud av råvaror än de flesta i-länder. De breda folkgrupperna i många får ingen del av det välstånd de skapar. Produktionen t. ex. av nödvändiga livsmedel ökar därför inte i den takt som i och för sig varit möjlig. Det är alltså alltmer uppenbart att det avgörande problemet inte är bristen på naturresurser utan den snedvridna sociala och ekonomiska fördelning som råder och det felaktiga utnyttjandet av tillgängliga resurser. De extra möten som ägde rum med 1974 och 1975 väckte förhoppning om att arbetet med en ny ekonomisk världsordning skulle leda till konkreta resultat. Så har emellertid inte blivit fallet. Uppföljningsarbetet efter den fjärde pågår fortfarande. NordSyd-dialogen avslutades utan några påtagliga resultat. En effekt av oljeprishöjningarna var att tilltron till förmåga att förändra den ekonomiska maktbalansen ökade. Det har dock visat sig att andra grupper av råvaruproducenter inte kunnat ta efter oljeaktionen. Den kvardröjande effekten av oljeaktionen har blivit betydande betalningsbalansrubbningar som drabbat både i-länder och framför allt icke oljeproducerande . Som tidigare redovisats har den snabba ökningen av förmögenhet och exportvärde i de oljeproducerande länderna lett till vidgade klyftor inom u-landsgruppen. som detta skett har en grupp andra relativt rika trätt fram som framgångsrika exportörer av industrivaror och därigenom nått en snabb ekonomisk tillväxt. Ett växande antal företag i håller på att skaffa sig en stark ställning på världsmarknaden och hävdar sig väl i den internationella konkurrensen. Detta gäller inte bara i fråga om export av kläder, skor och leksaker utan också i fråga om verkstadsprodukter, elektroniska apparater och handelsstål. Till stor del speglar denna utveckling de multinationella företagens lokalisering av produktion till länder med håda regimer, lågt löneläge och svaga eller inga fackliga organisationer. Men i en hel del spelar nationellt kapital en viktig roll i denna industrialisering. Ett extremt exempel på dessa utvecklingstendenser är de s. k. frizoner som vuxit fram i ett 50-tal . Företagen får vid lokalisering i dessa zoner ofta tullfrihet, skattefrihet och frihet från fackliga organisationer. Dessa frizoner står utanför landets lagar. Industrin i och andra i-länder kommer i ökad utsträckning att möta konkurrens från exporterande företag i ett växande antal . har de fattigaste folkgrupperna i stor utsträckning ställts utanför den utveckling som sker. Biståndet från de stora länderna har ofta använts för den moderna sektom och det kortsiktigt lönsamma. Teknologin har satsats i exportindustrin. Vinstema av höga skyddstullar har tillfallit köpmän och jordägare. De traditionella eliterna har privatiserat vinstema och låtit samhället bära förlusterna på råvaruhandeln. Denna utveckling kan fortsätta så länge som makten är i händerna på ett litet fåtal. Den överklass, som har både den formella och faktiska makten i flertalet , har kommit att bli en del av det moderna kapitalistiska systemet. De säljer sina varor till internationella handelshus och samverkar med multinationella företag. De koper sina lyxkonsumtionsvaror från utlandet. Det finns en naturlig intressegemenskap mellan dessa grupper och de stora internationella företagen intresset att bevara ett ekonomiskt system som tjänat dem så väl. Effekten blir att kapital strömmar ut ur landet. De stora företagen tar hem sina vinster, och den rika överklassen, som inte kan få sina behov tillfredsställda av inhemskt producerade varor, importerar västerländska lyxvaror. Det sparande, som är nödvändigt för investeringar, blir för litet, och beroendet av utländska finansiärer fördjupas. Inte heller finns det någon anledning för överklassen att investera i en hemmamarknadsindustri. De breda folklagren är helt enkelt för fattiga för att sådana investeringar skulle bli lönsamma. Den tillväxt och utveckling, som trots allt sker, har inte, som under industrialismens inledningsskede i , växt fram inifrån, utan stimuleras fram av utländskt kapital. Utvecklingen har därför inte fått samma förlopp som den fick i , utan är mer betydande skillnader har uppkommit mellan den traditionella och den moderna sektorn. Den stora arbetslösheten i kombinerad med företagens val av robotar, datorer och annan avancerad produktionsteknik, som ofta minskar kravet på lång yrkeserfarenhet hos de arbetande, innebär att företagen även i den moderna industrin kan hålla lönerna låga. Detta förhållande med hög teknologi och låga löner skiljer dagens från i-ländernas industrialisering. På detta sätt blir den orättvisa fördelningen av makt och resurser i en del av den ojämlikhet mer till dem som redan har som det internationella kapitalistiska systemet framtvingar. Men en omfördelning av inkomster från bättre till sämre ställda samhällsgrupper är i många inte ensam tillräcklig för att varaktigt lt 1977/78. förbättra de fattigas levnadsvillkor. Särskilt gäller detta då de totala resurserna i ett land är små i förhållande till behoven hos en stor majoritet av mycket fattiga människor. En kraftig ökning av produktiv sysselsättning är därför ett förstahandsmål tillsammans med kravet på social och ekonomisk utjämning. Detta mål förutsätter i många en genomgripande förändring av hela produktionsstrukturen. Äganderätten till land är t. ex. ofta så ojämnt fördelad att en stor del av jordarna brukas med kapitalintensiva metoder som inte kräver en hög sysselsättning. Även produktionen i industrin sker ofta med kapitalintensiva metoder, t. ex. för att producera varor som tillfredsställer efterfrågan hos köpkraftiga inhemska minoriteter. Som framhållits i den svenska biståndsdebatten är prisrelationerna mellan varor som framställs av småbrukarna och av dem som tillverkas och försäljs av städernas borgerskap eller utländska industri- och handelsföretag oftast så ogynnsamma att en självgenererande produktionsökning inom småbrukarsektorn är svår att åstadkomma. För att på bred front kunna öka sysselsättningen i sådana samhällen krävs det strukturreformer som gäller såväl prissättning och ägande som den politiska maktfördelningen. Det är i detta sammanhang också viktigt att utveckla och särskilt sprida en teknologi som tillgodoser basbehoven hos den fattiga folkmajoriteten. Här bör stöd till egna institutioner vara en del av biståndet. Men för att nya teknologier i praktiken skall komma till användning behövs stora insatser för att sprida och informera om tilllämpningen av s. k. anpassad teknologi. Masstillverkning av jordbruksredskap genom småföretag och hantverkare kräver t. ex. en organisation för kreditgivning, marknadsföring och kvalitetskontroll, institutioner där bistånd och insatser utifrån är viktiga. Också anläggningsarbeten med arbetsintensiva metoder måste utföras i stor skala om produktionsstruktur och sysselsättning skall kunna utvecklas positivt. Generös biståndsfinansiering på bred bas blir i många länder viktig för att denna typ av metoder skall komma till användning i stället för traditionell kapitalintensiv teknik. Behoven av ökad sysselsättning i är självfallet utomordentligt stora. De uppskattningar inom som anger att 300 miljoner människor i u-ländema är helt arbetslösa visar också att inemot 1 miljard nya arbetstillfällen måste skapas i världen som helhet för att full sysselsättning skall kunna nås med hänsyn tagen till den befolkningsökning som förutses. Under förutsättning att u-ländemas egna utvecklingsstrategier ägnar större uppmärksamhet åt de fattigas sysselsättning och att industriländernas utvecklingsbistånd väsentligt mer än inriktas på de fattigaste folkgrupperna bör det enligt vissa beräkningar vara möjligt att både åstadkomma en snabb ekonomisk tillväxt i och fylla de s. k. basbehoven . Detta förutsätter att en fortsatt ökning av industriländernas bistånd inriktas på de fattigaste människor i . Då ligger målet att utplåna massfattigdomen inom möjligheternas gränser. krav på en ny världsordning U-ländemas förslag till en ny ekonomisk världsordning, som antagits av är i sig en viktig politisk framgång. De olika delförslagen tolkas dock mycket olika. Helt klart förefaller vara, att de som främst skulle gynnas av sådana reformer är de mer avancerade . Flertalet av kraven från u-ländema gäller mer liberala regler för samarbetet mellan rika och fattiga länder; när det gäller handel med industrivaror, överföring av teknologi, export av råvaror och kommersiell upplåning av kapital. De länder, som kommer att dra nytta av detta, är självfallet de som har industrivaror att exportera, möjlighet att använda de rika ländernas teknologi, råvaror att sälja och kreditvärdighet, som tillåter kommersiell upplåning. Det måste också understrykas, att det gäller en ny ordning för världens stater. Det är fråga om att förändra reglerna för samarbetet mellan länder. Den nationella ordningen inom berörs inte av förslagen. har också klart deklarerat, att de anser, att internationella konferenser och organisationer i huvudsak bör begränsa sina rekommendationer till mellanstatliga relationer, medan inre förhållanden faller under det enskilda landets suveräna beslut. De flesta av krav är förslag om förändringar i fördelningen av världens resurser och i reglerna för umgänget mellan staterna de mer eller mindre oskrivna regler, som påverkar de politiska, ekonomiska och sociala villkoren för de enskilda länderna. De inom FN antagna rekommendationerna om en ny internationell ekonomisk ordning syftar till att förbättra utbyte av internationellt samarbete. Men denna ordning hur den än utformas leder till en förbättring för de fattiga människorna endast om den går hand i hand med en ekonomisk och social utjämning i . Målet för att låta framstegen komma alla människor till godo kan inte uppnås endast med åtgärder som berör resursfördelningen mellan fattiga och rika länder. Den ställer i lika mått krav på förändringar och reformer inom länderna, både de fattiga och de rika. Det är viktigt att även i fortsättningen tar aktiv del i dessa förhandlingar, särskilt i den nya s. k. översynskommitté inom FN, som tillkommit efter krav från . Med utgångspunkt i solidaritetsmotivet har vi att pröva förslagen med hänsyn till deras innebörd för de många människorna både i de fattiga länderna och i . Huvudlinjen för är att de fattiga genom produktiv sysselsättning själva skall tillgodose sina grundläggande behov. För att u-ländema skall komma i närheten av full sysselsättning fordras emellertid att det sker avgörande förändringar i ägarförhållandena och maktfördelningen. En stötesten för utvecklingssamarbetet är att det är så svårt att nå de fattigaste människorna i mottagarlandet och att det är ännu mycket svårare att kunna bidra till att varaktigt förbättra deras levnadsförhållanden. Visar mottagarlandets regering lamt intresse för att gynna de fattiga så sätts snäva gränser för biståndets möjligheter. Därför är det naturligt att ett land som i första hand söker samarbete med länder där regeringarna i sin utvecklingsplanering vill skapa förutsättningar för ekonomisk och social utjämning. Men även om mottagarlandets regering har stark vilja att bekämpa fattigdomen kan det finnas rader av politiska, ekonomiska och sociala hinder. Ofta hämmas utvecklingsansträngningarna av en ineffektiv administration, motstånd från privilegierade grupper, avsaknad av folkliga massorganisationer som kan driva på utvecklingsprogrammen osv. För del har dessa problem satts på sin spets genom att vårt land mer än många andra biståndsgivare både framhållit de fördelningspolitiska målen och eftersträvat att mottagarlandets egna prioriteringar skall styra valet av insatser. Bakom mottagarlandets egna prioriteringar ligger alltid kompromisser mellan olika intressegrupper. Många målsättningar tränger sig här fram på bekostnad av den fördelningspolitiska målsättningen. Därför uppstår en motsättning mellan kravet att biståndet skall vara ett särskilt stöd för de fattigaste och vår försäkran att mottagarlandet fritt kan använda medlen till ändamål som det ger hög prioritet. För att lösa detta problem fordras fördjupat samarbete mellan partema. Förutsättningarna för framgångsrikt utvecklingssamarbete är således bäst då man på ömse håll har ett aktivt intresse för ekonomisk och social utjämning. Regeringen framhåller i propositionen att industriländernas relationer till u-ländema inte enbart är en fråga om bistånd. I propositionen lämnas exempel på politiska beslut som riktas till u-ländema och som därför bör rymmas i begreppet u-landspolitik. Vi delar regeringens bedömning att det är angeläget att anlägga ett brett u-landspolitiskt synsätt. Socialdemokratin vill se u-landsfrågorna i detta vida perspektiv och forma politiken utifrån detta. Det är angeläget att solidaritetsmotivet i ökad utsträckning får påverka u-landspolitiken. Vi har inget att erinra mot att regeringen tillsatt en departemental samrådsgrupp. Det är regeringens uppgift att bedöma behovet av en sådan. Däremot anser vi det vara en stor brist att regeringen i propositionen inte behandlar u-landspolitikens sakfrågor utöver biståndspolitiken. Därför anser vi att den av regeringen lämnade redovisningen behöver kompletteras på väsentliga områden. Nedrustningsfrågorna, de multinationella företagens dominans, teknologin, handelspolitiken, råvaruinkomsterna och energifrågorna måste enligt vår mening också behandlas inom ramen för u-landspolitiken. Vi utvecklar därför i det följande vår syn på dessa frågor. Hotet mot en framtid i fred och rättvisa kommer främst från två håll, båda med sitt ursprung från samma källa: det teknologiska, ekonomiska, militära och politiska maktprivilegiet för den besuttna världen. Det ena är klyftan mellan fattiga och rika folk. Det andra är kapprustningen med sitt allvarliga hot mot vår existens och det klimat av motsättningar och fruktan som den ger upphov till. Att klyftan växer mellan fattiga och rika strider inte bara mot vår uppfattning om solidaritet och rättvisa. Det utgör också en ständig källa till konflikter inom och mellan stater och regioner, mellan i- och u-land. Om klyftorna fortsätter att växa, kommer dessa ytterst att bli ett hot mot världsfreden och öka riskerna för ett kärnvapenkrig. Kapprustningen har antagit orimliga proportioner. Dess omfattning innebär, att försvarssystemen förfelat sitt ursprungliga syfte att öka resp. lands nationella säkerhet. I stället har den militära teknologin, och med denna kapprustningen, kommit att alltmer följa sina egna lagar. står det alltmer klart, att begreppet nationell säkerhet behöver omdefinieras. Beslut om den nationella säkerheten måste i allt högre grad grundas på överväganden om de ekonomiska, sociala och ekologiska problem, som vi samfällt står inför och som i ett längre perspektiv utgör ett väl så stort hot mot enskilda staters säkerhet som krigshotbilder. Rustningskostnaderna är ett påtagligt exempel på missbruk av världens samlade tillgångar. De mänskliga, materiella och teknologiska resurser som används för rustningsändamål skulle i stället kunna användas för utvecklingsändamål. Därför finns ett klart samband mellan en ny ekonomisk världsordning och strävan efter nedrustning. 1977 beräknades världens totala rustningskostnader till nästan 2 000 miljarder kronor, dvs. nära per dag. Detta är lika mycket som den totala årsinkomsten för 1 800 miljoner människor i de 36 fattigaste länderna på jorden. Den tredje världens andel av rustningskostnaderna stiger oavbrutet, dock med stora skillnader mellan olika delar av världen. Tolv svarade för av den totala kostnaden i u-landsvärlden, därav svarade fem länder i för . En betydande del av denna upprustning har sin rot i stormakternas internationella maktambitioner. Detta bidrar ytterligare till att skapa militära och politiska spänningar, vilket ökar riskerna för nya konflikter och krig. andel av de totala vapenförsäljningarna i världen är , . De fyra största exportörerna , , och svarar tillsammans för . Vapenförsäljningarna från har stigit utomordentligt kraftigt . Därigenom kommer det privata vinstintresset i vapenhandeln att spela en allt större roll. Mer än hälften av världens forskare inom fysik och ingenjörsvetenskap är sysselsatta med att utveckla existerande och redan nu förödande vapensystem. Räknat i pengar används mer än hälften av världens forskningsresurser till att utveckla vapenteknologier. Enligt åtskilliga ekonomers uppfattning verkar en fortsatt kapprustning pådrivande för den internationella inflationsprocessen, ett samband som bör studeras närmare. I motsats till detta skulle en satsning på nedrustning bidra till produktiv och konstruktiv användning av materiella och mänskliga resurser ekonomisk och social utveckling och utjämning en relativ ökning av arbetstillfällena i den civila sektorn genom mindre investeringskostnader per arbetstillfälle i denna sektor jämfört med den militära. Genom att hejda kapprustningen och sätta i gång en nedrustningsprocess skulle staterna frigöra väldiga resurser för insatser för en större ekonomisk och social rättvisa i världen. Detta i sin tur skulle stärka möjligheterna att mera effektivt ta itu med de politiska, ekonomiska och sociala orättvisorna, som är de yttersta orsakerna till krig. För att göra kraven på en radikal nedrustning trovärdiga gäller det att kunna anvisa vägar för en omvandling av de resurser som satsas på kapprustningen till civilt bruk. De , som företagits, har rent allmänt visat, att en sådan förändring av resursanvändningen är möjlig. har man dock inte analyserat de konkreta förhållanden, under vilka militärindustrierna arbetar, inte heller vad som krävs av planering och organisation för att ett land i en nedrustningssituation skall kunna övergå till civil produktion. Vi vill från socialdemokratins sida fortsätta ett aktivt arbete för fred och nedrustning. Vi har i partimotionen 1977/78: 423 anvisat vägar härför, bl. a. genom förslag om insatser vid FN:s specialsession för ned rustning och i andra sammanhang. Vi bygger därmed vidare på socialdemokratins internationella insatser på fredens och solidaritetens område. Vi vill främja en nedrustningsprocess, som kan möjliggöra en ökad social och ekonomisk rättvisa i världen nedrustning för utveckling. Det system för det internationella ekonomiska samarbetet, som skapades efter , påskyndade de multinationella företagens snabba expansion. Den liberala synen på kapitalrörelser möjliggjorde för företag att flytta och expandera sina verksamheter i olika delar av världen. håller de multinationella företagen alltmer på att utvecklas till globala planhushållare, som verkar utan demokratisk kontroll och ansvar. Deras inflytande över såväl handel som enskilda länder är betydande. Ca en tredjedel av världshandeln beräknas vara interntransaktioner inom samma företag. utgör de multinationella företagen ett hot mot såväl länders som fackföreningars möjligheter att hävda sina demokratiska och legitima rättigheter. Flera exempel finns också på hur olika multinationella företag har försökt att direkt påverka den politiska utvecklingen i . Genom sin monopolställning över teknologi och patent och genom sin dominerande ställning över marknadsföring och distribution, kan multinationella företag effektivt hindra försök att åstadkomma en nationellt styrd industrialisering. är helt enkelt beroende av de multinationella företagen. Ett av krav i samband med en ny ekonomisk världsordning är, att deras andel av världens industriproduktion skall öka till mot dagens knappa . Industrialiseringen är viktig om skall kunna öka sysselsättningen och tillfredsställa viktiga mänskliga behov. Men om en ökad industriproduktion skall komma de fattiga människorna till del, måste den ekonomiska politiken vara inriktad på att tillgodose dessa gruppers behov. krav på en ökad andel av industriproduktionen motiverar emellertid inte vilken utländsk industrietablering som helst. , som styrs av inhemska kapitalägare och en överklass utan ambitioner att fördela landets resurser rättvist, har i många fall satsat på en extremt exportinriktad produktion tillsammans med multinationella bolag. I sin ambition att dra till sig utländska investeringar så satsar de på att ge de multinationella företagen så fördelaktiga villkor som möjligt. Vi har tidigare i denna motion berört de s. k. frizonerna, vilka är extrema exempel på detta. Alliansen mellan multinationella företag och stora kapitalägare i utgör ett hot mot löntagare i både och i-länder och undergräver kravet på solidaritet i i-ländema med alla och deras gemensamma krav. Den skapar därtill arbetslöshet både i och i-länder. Eftersom de multinationella företagens styrka till stor del baseras på att de kan flytta produktion och kapital från ett land till ett annat, så måste även motparten samarbeta över gränserna.