mot · G102265 · 1978-01-11 00:00:00 — om översyn av bestämmelserna om vägskyltar , trafiksäkerhetsverket, och planverket är centrala ämbetsverk som har befattning med skyltar eller vägvisare. Regionalt och lokalt är det länsstyrelser och byggnadsnämnder som handlägger enskilda ansökningar. Bestämmelserom skyltar finns i väglagen, naturvårdslagen och byggnadsstadgan. Detta innebär i praktiken att om någon önskar sätta upp en skylt skall ansökan som minimum granskas av en vägingenjör, en byrådirektör för allmän naturvård, en arkitekt och en jurist. När sökanden - som oftast - vägras tillstånd får hon besvära sig hos kammarkollegium och regeringsrätten och blir även då i 99 fall av 100 nekad tillstånd. Praxis är med andra ord synnerligen restriktiv. Innan den nya naturvårdslagstiftningen trädde i kraft kunde man på många ställen längs vägarna i vårt land se stora skyltar med reklam för alla sorters varor alltifrån bildäck till kaffe. Ingen saknar dem . Vi accepterar stora reklamtavlor längs vägarna i valtider, men är glada över att slippa få landskapsbilden förstörd av uppmaningar att köpa den ena eller andra sortens tvål. Även om grunderna för tillståndstvång i fråga om skyltar har en allmän anslutning bör man inte kritiklöst acceptera den lagstiftning och kanske framför allt den praxis som blivit följden. Regeringen har under höstsen 1977 aviserat en uppmjukning av praxis på så sätt att berörda myndigheter skulle få i uppdrag att utarbeta anvisningar för hänvisningsskylt för lanthandel. Detta är i och för sig ett litet framsteg, men enligt min mening inte tillräckligt. Landsbygdens näringsliv består inte enbart av lanthandel. Det finns faktiskt även andra näringsidkare som kan ha ett förklarligt behov av att få ge besökande upplysning om sitt företags belägenhet. Härtill kommer att gällande bestämmelser är splittrade i för många lagar och att tveksamhet ofta uppstår om vilket lagrum som skall tillämpas i det enskilda fallet. När naturvårdslagens bestämmelser genomfördes hade några remissinstanser uttryckt farhågor för att en allmän tillståndsplikt kommer att medför onödigt arbete för länsstyrelserna beträffande skyltar som självklart bör tillåtas. Farhågorna har inte besannats så till vida att det rör sig om förvånansvärt få ärenden. Däremot synes det, om man studerar praxis, inte existera någon form av skylt sorn självklart bör tillåtas - för om någon länsstyrelse eller kammarrätt meddelat tillstånd, har detta undanröjts efter besvär av trafiksäkerhets- eller . Enligt min mening är det därför befogat med en allmän översyn av hithörande regler. En sådan översyn bör naturligtvis inte syfta till en återgång till det gamla skyltlandskapet, men den bör ha som utgångspunkt att olika näringsidkare på landsbygden kan ha ett legitimt intresse av att kunderna skall finna vägen till honom eller henne, att även kunderna kan ha intresse av att finna vägen utan svårighet samt att en mindre anvisningstavla, t. ex. vid en enskild väg, inte nödvändigtvis behöver anses störande för landskapsbilden eller trafikfarlig. Översynen bör dessutom helst syfta till att skapa en enda lag om skyltar, och det bör övervägas om inte tillstånd skulle kunna beviljas av i kommunen. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att beslutar att hos regeringen begära en översyn av lagstiftningen om skyltar m. m.