mot · G102310 · 1978-01-13 00:00:00 — av och om inkomstpolitiken Den borgerliga regeringen kommer tätt med utspel som från arbetarklassens synpunkt måste betecknas som illavarslande. Av TT:s nyårsintervju med budgetministern framgår att regeringen söker aktualisera en statligt reglerad inkomstpolitik. I finansplanen dementerar ekonomiministern att några sådana planer föreligger, men dess innehåll utgör en bekräftelse på att man från regeringens sida söker styra utvecklingen i den riktningen. kommunisterna avvisar bestämt varje försök att söka påtvinga svensk arbetarklass en total inkomstpolitisk lösning av det slag som har använts i åtskilliga andra länder och som har klavbundit arbetarklassens lönekamp. Det är angeläget att mycket klart uttalar sig mot sådana tankegångar. Monopolens och storfinansens strategi är att återhämtningen från den ekonomiska krisen skall ske på basen av en stärkt maktställning och en höjd avkastning på kapitalet. Grunderna och målsättningen för regeringens åtstramningsprogram och för den fortsatta ekonomiska politiken är följande: Den privata konsumtionen och köpkraften skall skäras ner för att minska underskottet i utrikeshandeln och ge utrymme för ökade investeringar. Löntagarna skall påtvingas lönesänkningar för att sänka kostnadsnivån inom industrin. Lönsamheten och vinstmarginalerna för exportmonopolen i synnerhet och industrin i allmänhet måste stärkas för att öka exporten och investeringsviljan. En sparpolitik genomförs inom den offentliga sektorn som stoppar fortsatta reformer och urholkar redan genomförda. En inkomstpolitisk uppgörelse som klavbinder fackföreningsrörelsen och gynnar storfinansen. För svensk arbetarklass är det nödvändigt att gå till kamp mot denna högerkrafternas och monopolens strategi och att slåss för förbättrade reallöner. Vi kommunister avvisar alla former av inkomstpolitiska åtgärder, dvs. alla former där staten söker bestämma över avtalsrörelsen och dess resultat. Det förslag till samhällskontrakt som bl. a. utarbetats av borgerliga ekonomer i en rapport från och som budgetministern aktualiserat i den tidigare nämnda intervjun är i sak detsamma som de s. k. samhällsfördrag som serverats i och . för dessa fördrag har varit att monopol och storfinans tillsammans med de arbetande människorna skulle kunna finna lösningar ur den ekonomiska krisen. Krisen måste betraktas i sitt internationella sammanhang och kan inte ses isolerad. Den borgerliga regeringens åtgärder har utan tvivel förvärrat situationen för de arbetande människorna, men krisen är framför allt en kris för kapitalismen. Åtgärder mot krisen måste alltså vara riktade mot monopolens alltmer svällande makt såväl nationellt som internationellt, och någon sådan inriktning kommer inte att finnas i det samhällskontrakt som regeringen är ute efter. har att bestämma huvudinnehållet i den ekonomiska politiken, men de fackliga organisationerna har en lika självklar uppgift i att självständigt kämpa för löntagarnas intressen. bör i demokratins intresse säga ett klart och bestämt nej till försök att genomföra ett s. k. samhällskontrakt eller en total inkomstpolitisk lösning. Med hänvisning till ovanstående föreslås att beslutar att uttala sig mot en statlig styrning av lönepolitiken i form av s. k. samhällskontrakt eller liknande.