mot · G1021970 · 1978-05-11 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /79, m. m. Den ekonomiska utvecklingen i OECD-ländema kännetecknades av en realtivt långsam uppgång. Efter den kraftiga ökningen på dämpades tillväxten till i genomsnitt 3 1/. Dämpningen gjorde sig gällande i de flesta industriländer - särskilt . Undantagen var främst , och där produktionen fortsatte att öka även . försvagades däremot den ekonomiska tillväxten påtagligt i . BNP ökade där med bara 11/- räknat som årlig tillväxt. Särskilt svag var ökningen i de nordiska länderna och i . Dämpningen i den internationella aktiviteten fick också konsekvenser för arbetslösheten i industriländerna. Vid ingången av uppgick arbetslösheten inom OECD-området till 15,6 miljoner men ökade sedan till 16,3 . Till följd av den gynnsammare utvecklingen i skedde en nedgång av arbetslösheten där medan den fortsatte att öka i . Särskilt kraftig var ökningen av ungdomsarbetslösheten. Inflationen inom OECD-området har däremot fortsatt att minska. var prisstegringarna nere i ett genomsnitt på . De nedåtgående livsmedels- och råvarupriserna har spelat en väsentlig roll för denna lägre inflationstakt - likaså den allmänt svaga ekonomiska utvecklingen och måttliga lönekostnadsstegringar. Den redan tidigare så splittrade bilden av bytesbalansernas utveckling har ytterligare markerats . OECD-ländema hade under detta år ett samlat underskott i sin utrikesekonomi på ca . som länderområdet som helhet hade detta betydande underskott hade , , och ett samlat överskott på inemot . De övriga ländernas samlade underskott uppgick alltså till nära där de stora industriländerna svarade för ca 23 miljarder och de små industriländerna för ca . Av särskilt stor betydelse har varit stora underskott. 1 I977/7H. Detta har lett till ett mycket kraftigt utflöde av dollar och en snabbt stigande penningmängd i det internationella betalningssystemet. Det ökade utbudet av dollar har lett till en successivt sjunkande kurs på den na valuta ijämförelse med i första hand D-marken, den japanska yenen och schweizerfrancen. Kursnedgången för den amerikanska dollarn har emellertid varit klart större än vad som motiverats av skillnaderna mellan pris- och kostnadsutveckling och den i och . Detta har i sin tur medfört en successiv förstärkning av den amerikanska exportindustrins konkurrenskraft och en motsvarande försvagning för den tyska och japanska industrin. Enligt de nu föreliggande prognoserna från kommer 1978 att kännetecknas av en fortsatt långsam uppgång. Med det relativt låga kapacitetsutnyttandet som i så fall även fortsättningsvis kommer att råda kan man knappast räkna med någon större uppgång av investeringsverksamheten. Den ekonomiska politiken är vidare i en rad tongivande länder fortsatt restriktiv vilket tillsammans leder till en fortsatt långsam uppgång. Det främsta undantaget från denna allmänna bild är utvecklingen i . Carter-administrationen driver en expansiv politik och man kommer enligt gjorda uttalanden att fortsätta denna expansiva inriktning . kan man emellertid konstatera att en växande opinion i nu kräver en åtstramning av politiken. De stora underskotten i såväl den federala budgeten som i bytesbalansen börjar nu väcka en allt större oro inom näringslivet. Man har även kunnat konstatera en viss ökning av prisstegringarna. Man kan således inte utesluta att politiken i varje fall kan komma att läggas om i en mera restriktiv riktning. Rent konjunkturella faktorer pekar i samma riktning. Uppgången i har varat så länge att man enligt tidigare erfarenheter borde kunna räkna med i varje fall en viss utplåning av aktiviteten. Under normala omständigheter skulle uppgången i ha utgjort en stimulerande faktor för den ekonomiska aktiviteten i hela OECD-området. Så har emellertid inte i någon större utsträckning blivit fallet . En anledning härtill är att den amerikanska importökningen i så stor utsträckning riktat sig mot andra länder än . Det är bl. a. en kraftigt ökad oljeimport som förklarat det stora underskottet i utrikeshandel. En ytterligare faktor som begränsat genomslaget av den amerikanska expansionen har varit den fortsatt, relativt restriktiva politik som förts i första hand i och - främst då i form av en mycket återhållsam penning- och kreditpolitik. Dessa länder, som med hänsyn till sin starka utrikeshandelsbalans skulle haft bättre förutsättningar än underskottsländerna att tillåta en allmänt expansiv utveckling, har emellertid valt att föra en fortsatt återhållsam politik vilken i viss utsträckning neutraliserat de expansiva effekter som skapats genom deras exportframgångar. Dessutom bör även i detta sammanhang framhållas att den kraftiga ökningen av både D-markens och yenens kurser lett till en försvagning av dessa länders relativa konkurrensposition. För del kan man nog ändå räkna med fortsatta exportframgångar medan däremot kan komma att få vidkännas svårigheter att vidmakthålla sin starka position på exportmarknaden. Även om man inte nu har anledning räkna med någon kraftigare, exportledd uppgång inom OECD-området finns det dock vissa andra tecken som tyder på att utvecklingen kan komma att bli uppåtriktad - i varje fall i . Trots de statistiska svårigheterna att bedöma lagercykelns position finns det mycket som tyder på att vi nu kan räkna med en vändning uppåt i lagerinvesteringarna. Detta gäller bl. a. de för vår export så viktiga massalagren och lagren av järn och stål. Men det gäller även en lång rad för vår verkstadsindustri viktiga lager av insatsvaror. Styrkan i denna lagerrörelse är emellertid svår att bedöma - likaså dess fördelning på hemmaproduktion respektive import. Sammantaget förefaller dock som om detta skulle kunna utgöra en stimulerande faktor på konjunkturförloppet under loppet av 1978. Någon mera varaktig stimulans av konjunkturen kan man emellertid inte räkna med från denna faktor. Enligt beräkningar som utförts inom krävs det en samlad tillväxt inom OECD-området på minst 4 1/för att den alltför höga arbetslösheten skall börja reduceras. Det framstår emellertid inte nu som sannolikt att den samlade produktionen skall komma att öka med så mycket . Snarare finns det risk för att ökningen kommer att ligga . Som en följd härav skulle då arbetslösheten på nytt komma att öka under detta år. har för sin del beräknat att antalet arbetslösa kommer att öka till drygt 17 miljoner eller ca 5 1/. Mot denna bakgrund har kraven på nytt rests att de stora industriländerna går samman i en gemensam och samordnad aktion för att stimulera efterfrågan inom OECD-området. Denna fråga kommer att utgöra ett av de viktigaste diskussionsämnena vid det möte som kommer att äga rum i mellan företrädare för de ledande industrinationerna inom OECDområdet. Men även om man då skulle lyckas med vad man inte kunnat åstadkomma tidigare - nämligen en samordnad aktion för att stimulera efterfrågan - så kommer sannolikt dessa åtgärder inte att få något större genomslag . Detta år kommer alltså sannolikt att kännetecknas av en visserligen fortsatt men dock långsam uppgång - så långsam att den inte kan förhindra en fortsatt ökning av arbetslösheten. Den kommer då också att innebära ett fortsatt relativt lågt kapacitetsutnyttjande och därmed också en relativt dämpad investeringsefterfrågan. Det är först sedan efterfrågeökningarna har fått en sådan bredd och omfattning att kapacitetsutnyttjandet påtagligt ökar som man har anledning räkna med en mera påtaglig ökning av investeringarna. Om uppgången i fortsätter och om man får till stånd en mera allmän uppgång i de övriga kan denna situation inträffa eller 1980. Men detta förutsätter i så fall att den ekonomiska politiken mera allmänt läggs om i en expansiv riktning. förutsätter också att man lyckas bemästra de tendenser till en högre takt i inflationen som kan bli konsekvensen av en mera allmän uppgång i den ekonomiska aktiviteten. Trotsden relativt svaga utveckling som man nu kan förutse räknar med att konsumentpriserna för hela länderområdet kommer att öka i genomsnitt . Det finns visserligen inte nu några tecken på att livsmedels- och råvarupriserna skulle vara på väg uppåt, men det fortsatt stora utflödet av amerikanska dollar utgör en kraftig påspädning av den internationella likviditeten och därigenom en latent inflationsrisk. Det ökade dollarutbudet har visserligen i stor utsträckning kunnat neutraliseras genom en restriktiv penningpolitik i först och främst och . Men om denna politik läggs om som ett led i en mera allmän strategi för att få till stånd en ökad ekonomisk aktivitet, då i första hand på investeringsområdet, finns det risk för att en fortsatt kraftig ökning av den internationella likviditeten kan komma att leda till en acceleration av inflationen. Två, delvis motstridiga, krav gör sig alltså gällande i den ekonomiska politiken : å ena sidan borde politiken läggas om i en expansiv riktning så att man stimulerar efterfrågan, får i gång investeringarna och därigenom reducerar den alltför höga arbetslösheten i OECD-området. I så fall måste efterfrågan öka med tal som ligger klart över de som man nu kan räkna med . Å andra sidan kan den omläggning av kreditpolitiken i en mera expansiv riktning som då blir nödvändig leda till att inflationen på nytt skjuter fart. En anledning till att detta dilemma uppstått i den ekonomiska politiken är att man i de stora industriländerna nästan genomgående valt att bedriva en politik som använt generella ekonomisk-politiska metoder. Man har i långa stycken valt att stimulera efterfrågan indirekt genom skattesänkningar åt hushåll och företag. I det rådande kapacitetsläget har emellertid de ekonomisk-politiska åtgärderna fått en relativt begränsad verkan på den reala efterfrågan; i stället har en stor del av dessa endast lett till en ökad likviditet, vilket av de ledande centralbankerna ansetts motivera en åtstramande penning- och kreditpolitik. Ett större inslag av riktade åtgärder skulle kunna ha medfört en större real effekt till en lägre statsfinansiell kostnad än vad som blivit fallet. Ett utbrett politiskt motstånd i kombination med relativt outvecklade administrativa resurser för denna typ av politik gör emellertid sannolikheten för ett ökat inslag av sådana åtgärder relativt liten. Utvecklingen och början av 1978 Enligt den borgerliga regeringens första finansplan skulle målen för den ekonomiska politiken vara full sysselsättning, social och regional utjämning, prisstabilitet samt ekonomisk tillväxt. externa balansen redovisades inte - vare sig på kortare eller - men i övrigt avsåg man att fortsätta att driva den ekonomiska politiken enligt i stort sett samma riktlinjer som gällt under den, socialdemokratiska regeringens tid. När man nu kan avläsa det faktiska resultatet av utvecklingen kan man emellertid konstatera att den borgerliga regeringen misslyckats på praktiskt taget samtliga områden. Arbetsmarknaden har kraftigt försvagats, den ekonomiska politiken i allmänhet och skattepolitiken i synnerhet har lett till ökade ekonomiska och sociala klyftor, prisstegringstakten som skulle bli avsevärt långsammare än under de tidigare åren har i stället mer än fördubblats i förhållande till regeringens målsättning och tillväxten har varit negativ. Därtill har den regionala utvecklingen kommit att uppvisa snabbt växande problem. I regeringens förklaringar till denna utveckling har den svaga internationella konjunkturen spelat en väsentlig roll. Det torde vara ovedersägligt att denna faktor är en viktig förklaring till varför exporten blivit klart lägre än vad som förutsågs . Men det bör framhållas att den borgerliga regeringens egen politik bär ett visst ansvar för den svaga exportutvecklingen under i varje fall första delen av 1977.1 december 1976 beslöt man nämligen att förlänga lagerstödet till och göra om detta så att det inte längre primärt syftade till att upprätthålla sysselsättningen utan i stället skulle förhindra en alltför snabb avveckling av dessa lager. Denna åtgärd bör enligt vår mening ha verkat återhållande på de svenska exportföretagens utbud. I stället för att utnyttjade export möjligheter som gavs , då den internationella uppgången fortfarande hade viss styrka, stimulerades de svenska exportföretagen då att hålla tillbaka sitt utbud. 1 stället har detta fått pressas ut till klart lägre priser och under kraftigare köpmotstånd under senare delen av Den svaga exportutvecklingen förklarar emellertid endast en mindre del av den svaga utvecklingen . Den helt dominerande orsaken ligger på den inhemska efterfrågans område. I finansplanen uppskattade man att den inhemska efterfrågan skulle vara väl hävdad . Detta ingick som ett led i en politik som syftade till att hålla uppe produktion och sysselsättning . Man beräknade att den privata konsumtionen med de då givna politiska förutsättningarna skulle stiga med 2 1 /och den samlade kapitalbildningen med 3 1/. Trots att de internationella perspektiven successivt försämrades lade man emellertid om den ekonomiska politiken i en kraftigt restriktiv riktning och bröt därmed mot de riktlinjer som fattat beslut om. Det förtjänar understrykas att den vikande utveckling som vi haft under detta år i stor utsträckning är ett resultat av denna omläggning av politiken. Ett viktigt led i denna har nämligen varit 1* 1977/78. en accelererad inflation. Såväl besluten om olika punktskattehöjningar som höjningen av mervärdeskatten och de tre olika devalveringar som genomförts har medverkat till detta. Hushållssektorns inkomstsituation har därigenom kraftigt försämrats och ett flertal grupper har fått uppleva en vikande levnadsstandard. Totalt sett privata konsumtionen minskat med . Av minst lika stor betydelse är den svaga investeringsutvecklingen. Totalt sett har bruttoinvesteringarna minskat med ca 3 1/. Särskilt anmärkningsvärt är att den borgerliga regeringen tillät bostadsbyggandet att gå kraftigt tillbaka trots att klara tecken fanns på en begynnande bostadsbrist. Vi varnade också på ett tidigt stadium för att regeringens åtgärder på det bostadspolitiska området inte var tillräckliga utan att de skulle leda till en alltför svag investeringsutveckling i förhållande till såväl de långsiktiga målen för vår bostadspolitik som våra sysselsättningspolitiska målsättningar. Men regeringen förkastade våra förslag och fortsatte med sin passiva politik vilket nu lett till en påtaglig bostadsbrist i stora delar av landet och en oförsvarbar försvagning av sysselsättningen inte endast i den egentliga byggnadsverksamheten utan även i den långa rad av industrisektorer som producerar insatsvaror för bostadsbyggandet. Nedgången i industriinvesteringarna har varit ändå kraftigare. Man beräknar nu att dessa minskat med mellan 1976 och 1977.1 och för sig bör en rad olika faktorer verkat i denna riktning: det på sina håll pressade vinst läget och det låga kapacitetsutnyttjandet är exempel på sådana. De förstärktes av de psykologiskt sett viktiga effekterna av den konsekventa svartmålning av den svenska industrin och dess konkurrenskraft som företrädare för den borgerliga regeringen ägnat sig åt alltsedan regeringstillträdet. Den grundläggande osäkerhet som man även skapat i frågan om den framtida energitillförseln har självfallet också haft sin stora betydelse. Betydelsefulla delar av den svenska exportindustrin är uppbyggd kring en säker och billig energitillförsel. Den har ingått som ett väsentligt led i vår industris konkurrenskraft och förklarar en betydande del av den industristruktur vi nu har. Den totala förvirring som den borgerliga regeringen skapat på detta område har därför inte kunnat undgå att sätta sina spår i näringslivets egna bedömningar av framtidsutsikterna. Vi socialdemokrater har alltsedan hösten 1976 förordat en inriktning av den ekonomiska politiken som skulle ha fullföljt den politik vi förde i regeringsställning. Vi har konsekvent tagit avstånd från den socialt utmanande fördelningspolitik som bedrivits av den borgerliga regeringen. Vi skulle ha koncentrerat samhällets stödåtgärder till de företag och de grupper som varit i särskilt behov av ett stöd och där man kunde räkna med att också få en reell effekt av statsutgifterna. I stället har den borgerliga regeringen alltsedan hösten 1976 på ett planlöst sätt spritt stödåtgärderna över näringslivet vilket lett till en nära nog katastrofal försämring av statsfinanserna utan att man kunnat på något avgörande sätt vända den nedåtgående utvecklingen i fråga om produktion och sysselsättning. Med den socialdemokratiska inriktningen av politiken - med dess större inslag av riktade åtgärder i form av exempelvis den av oss föreslagna strukturfonden - skulle utgiftsökningarna respektive inkomstförsvagningarna högst avsevärt kunnat begränsas i förhållande till den borgerliga regeringens politik. skulle man genom den starkare styrningen av åtgärderna kunnat erhålla en större real effekt än vad som blivit fallet. Våra förslag skulle ha inneburit att företagen fått vidkännas högre kostnader för olika socialförsäkrings- eller arbetsgivaravgifter. I huvudsak skulle dessa emellertid ha avräknats från det tillgängliga löneutrymmet och skulle således inte ha påverkat de totala kostnaderna för företagen. Däremot skulle det statliga budgetunderskottet ha varit klart lägre vilket medfört ett i motsvarande mån lägre ianspråkstagande av den inhemska kreditmarknaden och en klart lägre internationell skuldsättning. Om den borgerliga regeringen hade följt våra förslag om en mera ansvarsfull ekonomisk politik skulle man inte behövt höja mervärdeskatten . Detta skulle också ha lett till en lägre prisstegring än vad som blivit fallet, vilket skulle haft sin självklara betydelse även för de utlandskonkurrerande företagens ställning på marknaderna. Av väsentlig betydelse för den svenska inflationsutvecklingen har också varit de tre devalveringar som genomförts under den borgerliga regeringens tid. Trots att en devalvering alltid innebär en inkomstöverföring från löntagarna till företagsvinsterna har arbetstagarnas organisationer i sitt centrala avtal avstått från att ta ut någon kompensation för de realinkomstminskningar som dessa medfört. Härigenom har i varje fall devalveringarna fått sitt avsedda syfte nämligen att via en sänkt levnadsstandard för löntagarna minska de svenska företagens kostnadsläge. Det är emellertid ännu för tidigt att uttala sig om huruvida devalveringspolitiken kommer att leda till en varaktig förbättring av den svenska industrins konkurrenssituation. Eftersom de svenska företagen i betydande utsträckning inte sänkt sina priser i förhållande till sina utländska konkurrenter utan i stället utnyttjat devalveringen till vinstförbättringar finns det risk för att man genom devalveringspolitiken lagt grunden för en kommande vinstinflation som kan fl långsiktigt ogynnsamma effekter för det svenska näringslivets konkurrenskraft. Därtill bör fogas att devalveringarna i svenska kronor räknat ökat den svenska utlandsskulden med ett belopp av storleksordningen . I detta sammanhang bör även påpekas att den förbättring av handelsbalansen som kunnat registreras och första delen av 1978 i första hand sammanhänger med en mycket kraftig nedpressning av importvolymen. Visserligen har en viss uppgång av exporten kunnat förmärkas sedan devalveringen . Men denna kan till viss del sättas i samband med att exportleveranserna förskjutits till perioden efter det att den emotsedda devalveringen hade vidtagits. Man kan således inte ta denna uppgång av exporten till intäkt för att devalveringarna lett till en mera varaktig förbättring av exportens marknadsläge. Den passerade delen av 1978 har inte medfört några avgörande förändringar i förhållande till utvecklingen . Den allmänna produktionsutvecklingen är fortfarande svag - på många håll inom industrin fortsätter produktionen att minska. Ordertecknandet från exportmarknaderna har visserligen visat tecken på att vända uppåt men denna tendens motvägs av en mycket kraftig försvagning av vår inhemska efterfrågan. Denna är särskilt märkbar inom detaljhandeln där man kunnat notera en mycket kraftig tillbakagång i den reala omsättningen Denna utveckling av hemmamarknadssektorerna har även satt sina spår på arbetsmarknaden där den öppna arbetslösheten nu ökat kraftigare än på mycket . Till följd av bl. a. sjunkande internationella priser har konsumentprisstegringen nu dämpats i förhållande till 1977. Den låga takt som observerats kan emellertid inte bli bestående. a. kan det bli svårt att undvika att den sjunkande produktionen och den vikande detaljhandelsomsättningen blir kostnadshöjande faktorer som ger upphov till ett nytt tryck uppåt på konsumentpriserna. Sammanfattningsvis vill vi hävda att om den ekonomiska politiken följt de av socialdemokratin angivna riktlinjerna hade vi kunnat upprätthålla produktionen och sysselsättningen i vårt land och alltså undvikit den stagnation och tillbakagång som blivit resultatet av den borgerliga politiken. Vi hade utnyttjat våra produktiva resurser för att bygga upp det näringsliv som skall bereda människorna sysselsättning och ekonomisk trygghet . Den socialdemokratiska politiken hade även lett till en mera rättvis fördelning av inkomster och välfärd. I stället hamu regeringspolitiken genom en lång rad olika åtgärder skapat ökade klyftor i vårt samhälle. Den borgerliga regeringens förslag om att ytterligare sänka den allmänna arbetsgivaravgiften efter ett tecknat centralt avtal understryker ytterligare denna allmänna inriktning av politiken. Den lägger en dålig grund för det arbete på att trygga vår ekonomiska framtid som förestår. De borgerliga partierna har genomgående valt att icke söka få till stånd några samförståndslösningar om den ekonomiska politiken. I stället har såväl våra förslag om den ekonomiska politikens allmänna inriktning som alla de olika enskilda förslagen konsekvent avvisats av den borgerliga majoriteten i . Konsekvenserna av den borgerliga regeringens handlande kan nu med tilltagande skärpa avläsas av de enskilda människorna i vårt land. Produktionen stagnerar och sjunker, reallönerna minskar, statsfinanserna gröps ur och de ekonomiska och sociala klyftorna ökar. Trots att denna situation är en konsekvens av den borgerliga regeringens handlande måste likväl socialdemokratin känna ett ansvar för alla de människor som kommer att drabbas av den borgerliga politikens konsekvenser. Trots att själva utgångsläget för våra förslag är skapat av den borgerliga regeringen har vi att utgå från detta faktiska läge när vi nu framlägger våra förslag. Detta läge kräver en ändrad politik-en politik som tar sikte på att få i gång utvecklingen i vår ekonomi, minska riskerna för arbetslöshet och hålla uppe köpkraften hos de utsatta grupperna. Den ekonomiska politiken på kortare och Målen för den ekonomiska politiken De övergripande målen för socialdemokratins ekonomiska politik är - arbete åt alla och ett fullt utnyttjande av landets produktionsmöjligheter, - en rättvis fördelning av produktionsresultaten och välfärden, - en återställd balans i våra utrikesbetalningar, - en socialt och ekonomiskt balanserad tillväxt och - en markant dämpning av prisstegringarna. Allas lika rätt till arbete och trygghet utgör själva grundvalen för socialdemokratins ekonomiska politik. Vi har alltid vägrat att acceptera en ökad arbetslöshet som ett medel i den ekonomiska politiken - vare sig det gäller att bekämpa inflationen eller att åstadkomma balans i utrikesbetalningarna. Allas lika rätt till arbete och trygghet är för oss grunden för ett rättvist och jämlikt samhälle. Även om sysselsättningspolitiken spelar en betydelsefull roll för att åstadkomma ett jämlikt samhälle, måste våra strävanden efter social och ekonomisk rättvisa även prägla övriga delar av den ekonomiska politiken. Skattepolitiken spelar här sin självklara roll - likaså pensionerna, barnbidragen och stödet till låginkomsttagarna.