mot · G1021510 · 1978-01-25 00:00:00 — av m. fl. om behandlingen av personer med alkoholproblem Alkoholberoende är, som känt, ett i mycket utbrett symtom. Antalet alkoholproblematiker torde ligga på uppemot en miljon. Det kan befaras ha väsentligt ökat i den ekonomiska krisens spår. Alkoholberoendet är kvantitativt ett vida mer omfattande problem än t. ex. narkotikaberoendet. De alkoholberoende har, trots detta, erhållit långt mindre av seriös behandling av sina problem än grupper med motsvarande typer av social problematik. De samhälleliga insatserna med sikte på alkoholproblematiker är grovt otillräckliga. Endast en ringa minoritet av alkoholproblematikerna ges tillgång till någon form av behandling. Behandlingen sker - med några undantag - i former som saknar verklig relevans till de alkoholberoendes faktiska problem och samhälleliga situation. Inga försök till seriös kartläggning av alkoholproblematiken har någonsin gjorts. Det existerar därför en omfattande dold alkoholism. Den officiella attityden till alkoholproblematiker är dubbelbottnad och pendlar i själva verket mellan extremer, vilka i lika mån är ohållbara. Å ena sidan tolereras alkoholberoende när det ytligt sett inte stör samhällsbilden eller de härskande normerna. Å andra sidan blir det sociala föraktet och statsapparatens förtryck oerhört grovt när alkoholberoendet antar andra, ytligt sett mer manifesta former. Särskilt brutalt framträder denna skillnad i den officiella inställningen till alkoholproblematiker från skilda samhällsklasser. Det hårda förtrycket och föraktet är företrädesvis reserverat för problematiker ur arbetarklassen. Den officiella alkoholpolitiken har gjort total bankrutt. Den grundades inte på någon analys av problemets natur. Den är repressiv i sin praktik och cynisk i sin otillräcklighet. Den hindrar uppenbarligen inte alls problemets utbredning. Generellt sett förvärrar den de beroendes situation i långt fler fall än den förbättrar den. Denna bankrutterade politik måste få ett snabbt slut. Den måste ersättas med en politik som utgår från alkoholfrågans verkliga samhälleliga karaktär. En politik som mobiliserar de alkoholberoende till aktiv kamp och frigörelse. En politik, som ser alkoholberoendet i samhället som en i vidaste mening politisk fråga. Experterna har länge nog fått styra alkoholpolitiken. Moralisterna på och utanför socialförvaltningarna har alltför länge fått vara dess propagandister. Det är dags för de progressiva politikerna, för de alkoholberoende själva, för hela arbetarrörelsen att börja ta över. Alkoholberoende är en symtom. Symtomet är uttryck för psykiska konflikter, vilka i princip är lika tänkbara utan alkoholsymtom. Symtomet förvärrar den beroendes allmänna situation. Men i förhållande till själva den psykiska konflikten kan det vara både förvärrande och skyddande. Psykiska konflikter och problem uppkommer inte innifrån individen, som något slags sjukdom eller inneboende svaghet. De ärvs heller aldrig biologiskt. De uppkommer i kommunikationerna mellan individ och samhällsomgivning i vid mening. De beror alltså inte på individen utan på kommunikationens art och inverkan. Denna är i sin tur i hög grad beroende av samhällssystemet, dess ekonomiska organisation och ideologiska innehåll. Vad som betecknas som psykisk störning växlar alltså i viss mån med samhällets karaktär. Ingen människa föds störd eller med någon bestämd uppsättning sociala och moraliska egenskaper. Störningarna har alltid sitt ursprung i omgivningen och dess samspel med individen. Det är fråga om en process. I ett visst steg av processen blir alkoholberoendet ett bland flera tänkbara inslag. Alkoholister blir föremål för en ofta brutal social utstötning. Men alkoholberoendet som sådant förvärrar på sin höjd en utstötningsprocess, som i verkligheten redan är i gång när alkoholberoendet framträder. Utstötningen börjar i själva samspelet mellan individ och samhällsomgivning. Alkoholberoendet uppträder först som ett steg i en redan verksam och upplevd känslomässig och/eller social utstötning. Utstötningsprocessens ursprungliga orsaker kan givetvis växla. Men de är alltid samhälleliga till sin natur. Arbetslöshet och dålig ekonomi är resultatet av ekonomiska processer i ett samhällssystem som inte förmår ge alla arbete. Kvinnoförtrycket är en del av en samhällelig form för diskriminering - och det dubbla förtrycket mot kvinnorna är säkerligen en faktor bakom den mer komplicerade problematik som tycks vidlåda kvinnors alkoholberoende. Känslomässig svältfödning av barn har alltid ytterst sin rot i samhälleliga attityder, vilka slår igenom i behandlingen av barnen - konformism, egoism, auktoritetstro, rädsla för känslouttryck eller skräck för sexualitet. Utstötning och alkoholberoende är således delar i en process, vars karaktär är samhällelig. Därav följer att processer i motsatt riktning kan sättas i gång. Detta kräver kamp mot de förhållanden som ligger bakom de destruktiva utstötningsprocesserna - och det kräver kamp på ett samhälleligt plan mot etablerade grunddrag i det bestående samhället. Det finns ett synsätt som utmålar alkoholberoende människor som svagare än andra, som behäftade med defekter eller belastningar. Detta är ett felaktigt och farligt synsätt. Det tjänar att berättiga den faderliga förmyndarattityd som är rådande i klassisk svensk alkoholpolitik. De alkoholberoende ärsvaga stackare, som behöver hjälp och stöd från oss 1* 1977/78. andra eller från samhället. Ingenting säger att de alkoholberoende inte kan kämpa lika starkt och medvetet som alla andra i den sociala kampen. De psykiska problem (med samhällelig bakgrund) vilka kan leda in i alkoholberoende blir brister eller belastningar bara om de förblir bestående och ständigt fördjupas. Ångest, kontaktlöshet, främlingskap, känslohämningar osv. är delar i ett dynamiskt och dialektiskt skeende. Likaväl som fattigdom och förtryck kan skapa klasskamp för att krossa förtrycket, kan ångest och främlingskap vändas till redskap för en kamp som frigör individen. Därför är det fel att se alkoholberoende som en defekt. Långvarigt missbruk har givetvis en nedbrytande och utarmande verkan på var och en som missbrukar. Men för den skull kan alkoholberoende mycket ofta uppträda sida vid sida med skapande förmåga, djup känslighet och klara insikter. Man måste också skarpt förkasta den moraliserande synen på alkoholproblematiker. Det är lätt att hitta alkoholberoende människor som är långt hederligare och mer moraliska än det samhälle som de lever i. Traditionell psykiatri och rådande alkoholpolitik saknar alla egentliga begrepp om de nu skildrade sammanhangen. De bekämpar i stället de utstötta och alkoholberoende. De trycker ner deras symtom, i den mån symtomen är besvärande för dem som styr samhället. Verklig kamp mot utstötningen och alkoholismen måste utgå från fyra huvudprinciper. Förtryck och utstötning kan alltid bekämpas och i sista hand upphävas. Den utstötte och alkoholberoende måste alltid själv aktivt kämpa för sin frigörelse, för att vända sina konflikter till ett redskap för frigörelsen. I botten måste ligga ett självständigt ställningstagande. Kampen måste ske kollektivt och grundas på växande politisk medvetenhet. De alkoholberoendes kamp är en del av den allmänna klasskampen och skiljer sig i grunden inte från andra nedtryckta människors kamp för frigörelse. Den måste därför med nödvändighet rikta sig mot en rad etablerade förhållanden i samhället och kan svårligen bedrivas av dem som solidariserar sig med bestående förhållanden, apparater och maktstruktur. Den sista punkten leder till en bestämd politisk slutsats: var och en som ställer upp för arbetarrörelsens socialistiska traditioner, förpliktar sig också att ställa upp i de alkoholberoendes frigörelsekamp. Vilken praktisk politik bör då byggas upp på denna allmänna grundval? En ny alkoholpolitik måste helt bryta med den nuvarande. Är kampen mot alkoholismen en social och personlig frigörelseprocess, kan huvudansvaret för den inte gärna läggas på apparater som utgör försvarsverk för härskande Inte heller kan frigörelsen ledas av myndighetspersoner, vilka både objektivt är och själva uppfattar sig som stående ovanför dem som skall frigöra sig. De nuvarande alkoholpolitiska institutionerna - lagstiftning, förvaltningar, torkar, traditionella behandlingsformer, flertalet psykiatriska kliniker - måste raseras eller fråntas sina hittillsvarande roller. Deras allmänna inflytande på problemet får bedömas som väsentligen negativat. Vi skisserade ovan några teoretiska principer för kampen mot alkoholism. Vi kan utifrån detta formulera fem praktiska principer för dess utformning. Bort med tvång och repression Tvångslagar och administrativt förtryck utgör hinder för social och personlig frigörelse. Nykterhetslagstiftning, LSPV och LTO bör därför avskaffas. regler medger ingripande vid akut hot mot andras hälsa och egendom (och är ju inte särskilt riktad mot alkoholister). Barnavårdslagen är tillämplig överallt där en missbrukare i sitt beteende som förälder utgör en fara för barnet -skyddsåtgärder visavi barnet är således inget argument för repression mot föräldern. Slutligen utgör sjukvårdslagen en grund för omhändertagande vid akuta förgiftningstillstånd. Registrering av alkoholproblematiker bör avskaffas. Förkastande av tvång och repression är för oss väsentligt utifrån två viktiga utgångspunkter. Som marxister hyser vi inte tron att den nuvarande statsapparaten kan socialt frigöra människor. Framför allt anser vi inte att man, genom att ge statens repressiva delar större befogenhet, skall kunna förbättra de alkoholberoendes situation eller motverka psykiska konflikter. Tvång och övergrepp avskräcker personer från att själva söka kontakt och positiv behandling. T vång och övergrepp innebär alltid traumatiska upplevelser för den drabbade. Tvång och övergrepp kan aldrig utgöra bas för en frigörande behandling eller för självständig befrielsekamp. För det andra är tvång och övergrepp aldrig bara riktat mot speciella grupper. Det är allmänt. Rop på ökat tvång mot missbrukare stimulerar en allmän benägenhet för repression i samhället. I detta ligger alltid ett hot mot de allmänna medborgerliga fri- och rättigheterna. LSPV och LTO utgör sådana allmänna hot. Den nu pågående privata kampanjen för att utsträcka barnavårdslagens giltighet till personer i åldrarna är ett annat exempel. Det är skillnat på tvång och krav. Att vara emot tvång och repression är inte att vara för en slapp och kravlös frihet. Utan tvång och repression ökar kraven. Tvånget ställer ju inga egentliga krav utöver kravet på Tvånget reducerar individen och minskar möjligheten att ställa verkliga krav. Vi är inte för någon liberal kravlöshet - någon sorts frihet att supa ihjäl sig. Vi är inte heller för någon skenbar och medhållande förståelse, när en person under trycket av sina problem uppträder hänsynslöst mot anhöriga eller kamrater. Frigörelsekamp ställer stora krav. Den innebär att den utstötte skall ta ansvar för sig själv. Den innebär att varje enskild ställer krav på stöd från det kämpande kollektivet. Den innebär att kollektivet ställer krav på den enskilde att förändras för att kunna kämpa kollektivt och genomföra frigörelse. Den innebär att kollektivet måste svara mot den större sociala situationens krav - att inte sluta sig inåt,att inte vara en skyddad ö, utan en del av en större samhällelig rörelse för social befrielse. Att vara en del i en sådan rörelse innebär för ett kollektiv att inte stå stilla, att ifrågasätta egna arbetsformer, att inte passivt inom sig spegla det bestående samhällets brister och reaktionära värderingar. Krav och ansvar kan inte utvecklas i auktoritära behandlingsformer. Frigörelse kan inte ske, närden alkoholberoendes eget ansvar reduceras i en ojämn maktrelation mellan individ och myndigheter. Kollektiv frigörelse förutsätter demokratiskt inriktade behandlingsformer. Behandlingskollektiv (i öppen verksamhet eller inom ramen för kollektivt boende) med stark och utvecklad självstyrelse är den form som bäst motsvarar situationens krav. All behandling bör därför i princip ske i sådana kollektiv. Politiskt ansvariga instanser bör sålunda i resursfrågor endast avgöra totalramen och prioriteringen i förhållande till andra typer av offentlig verksamhet. Det övriga bör i princip ankomma på kollektivens självstyrelse. Kollektiven styrs av sina deltagare, dvs. gäster och personal. Personalen äger inga särskilda befogenheter gentemot gästerna, annat än då kollektivens beslut och arbetsformer klart bryter mot de grundläggande principer vilka utgör villkor för deras demokratiska karaktär. Frigörande och utvecklande behandling Behandlingen måste syfta till att utveckla de deltagandes personliga resurser, känslomässigt och intellektuellt, samt att stärka kontakt och solidaritet till förmån för en förståelse av frigörelsens samhälleliga innehåll. Psykoterapeutisk behandling, kulturaktiviteter och aktivt samhällsarbete utgör stommen i denna process. Erfarenheter av behandlingskollektiv av typen terapeutiska samhällen har givit värdefullt stoff av både positiv och kritisk natur. Det är nödvändigt att man ser behandlingskollektiven och miljöterapin som en process, där kritik och förnyelse spelar en viktig roll. För att kollektiven skall kunna spela den aktiva och frigörande roll vi här pekat på, måste de underkastas en konstruktiv kritik. Denna kritiska diskussion är en sak både för den politiska offentligheten, för vetenskapliga kretsar och för de deltagande i kollektiven. Det är nödvändigt med denna kritiska och förnyande process, om de demokratiska behandlingskollektiven skall kunna hävda sig gentemot auktoritära och repressiva former av vård. a. måste följande frågor spela roll för kollektivens framtida utveckling. De beteendevetenskaper som ligger till grund för nutidens psykoterapi är dåligt relaterade till samhälleliga förhållanden och processer. Liksom den klassiska psykoanalysen är de starkt personorienterade. Detta utgör en risk för begränsning, som menligt kan påverka frigörelsens samhälleliga inriktning. Följden kan bli personcentrering och inåtvändhet. Psykoterapin i är vetenskapligt-teoretiskt svagt utvecklad, vilket medför risk för ytlighet och dilettantism. Detta är en följd av att traditionella medicinska metoder dominerat psykiatrin och att man grovt försummat utbildningen av terapeuter. Moderna psykoterapeutiska teorier tenderar ibland att utvecklas åt att betona känslan på bekostnad av och i konkurrens med intellektet. Den angelägna-och ofta primära - uppgiften att frigöra känslolivet får inte sättas i motsättning till intellektuell utveckling. Ingen frigörelse tjänar på antiintellektualism. Personligt och socialt medvetandegörande utgör en allsidig och integrerad process hos människan. Demokratiskt inriktade behandlingskollektiv uppmärksammar ofta inte rätt följderna av att de arbetar i en viss samhällsmiljö. De speglar den bristande demokratin och den bristande jämlikheten ute i samhället. På ett helt annat sätt än måste de därför ta itu med dessa brister inom sig själva. Ett demokratiskt behandlingskollektiv kan inte bedriva effektiv terapeutisk behandling som man ställer sig likgiltig till förekomsten av kvinnodiskriminering eller andra former av fördomar och ideologiskt förtryck som avspeglas i kollektivet. Det är en del av behandlingen att bekämpa sådana samhällsföreteelser också inne i kollektiven. Dessa och andra problem blir angelägna uppgifter för de demokratiska kollektiven att ta itu med. Därmed kan de bli vad de varit för svaga för att vara: något av en kämpande rörelse i samhället, en rörelse som stärker den allmänna sociala frigörelsekampen och ger stöd åt alla förtryckta. Nuvarande vårdformer är både kvalitativt missriktade och kvantitativt utan proportioner till problemets omfång. Frånsett några hundratal platser i moderna behandlingskollektiv finns ingen egentlig behandling av alkoholproblematiker i . Den skriande otillräckligheten framgår av att de behandlingsbehövande uppgår till flera hundratusen och de som brukat bli föremål för den nuvarande nykterhetsvårdens undersökningar eller åtgärder ligger på 60 000-70 000. Ett rimligt mål måste vara att tillskapa minst 50 000 platser i demokrtiska behandlingskollektiv . Behandlingsformerna och självstyrelsen bör utvecklas utöver nuvarande nivå. Utbildningen av främst psykoterapeuter med tillräcklig kompetens måste byggas ut. Medlemmar i behandlingskollektiven bör aktivt ta del i den uppsökande verksamhet som är nödvändig för att nå de breda skikten av alkoholproblematiker. En bred sådan uppsökande verksamhet i frihetliga och kamratliga former är oundgänglig. Man måste bryta de barriärer utstötningen och den sociala stämplingen skapat. Misstron mot myndigheter måste ersättas med förtroende för aktiva och kämpande kamrater. Så kan frigörelsekampen bli verklighet. Det nu skisserade programmet är naturligtvis giltigt också för andra grupper av drogberoende än alkoholproblematiker. Den politiska inriktningen och de allmänna principerna är tillämpliga också för psykiatrisk behandling i allmänhet. Vi har emellertid av praktiska skäl här begränsat oss till alkoholproblematiken. Den utgör den verkligt stora drogfrågan. Mot bakgrund av vad som anförts föreslås att beslutar om nya riktlinjer för behandlingen av de alkoholberoendes samhälleliga situation innebärande 1. avskaffande av tvång och repression mot alkoholproblematiker samt förbud mot registrering, 2. erkännande av kampen mot alkoholberoendet som en social och politisk kamp mot samhällets utstötning av människor, 3. demokratiskt inriktade behandlingsformer, som möjliggör en aktiv kamp för personlig och social frigörelse och som baseras på omfattande självstyrelse, 4. behandlingsmetoder som utvecklar självansvaret och som kopplas till ett socialt och politiskt medvetande med samhällskritisk inriktning, 5. en utbyggnad av 50 000 platser i demokratiskt inriktade behandlingskollektiv , 6. de nuvarande auktoritära nykterhetspolitiska arbetsformernas ersättande med en aktiv uppsökande verksamhet, ledd från behandlingskollektiven själva och syftande till att skapa kontakt med den breda mängden alkoholproblematiker. (vpk) (vpk) (vpk)