mot · G102256 · 1978-01-12 00:00:00 — av och i om beskattningen av traktamenten Privata arbetsgivare måste för sina anställda lämna uppgift om uppburna traktamenten samt under hur stort antal dygn dylika traktamenten uppburits. Man skall även specificera huruvida traktamentena avser s. k. korttids-, långtids- eller endagsförrättningar. Dessa uppgifter är av avgörande betydelse för att taxeringsnämnderna skall kunna bilda sig en uppfattning om huruvida avdragsrätt skall föreligga för de uppburna traktamentena eller ej. Statliga och kommunala arbetsgivare är däremot befriade från att lämna angivna uppgifter beträffande traktamenten m. m. Bakgrunden till denna befrielse är naturligtvis, att man har utgått från att statliga och kommunala myndigheter inte skulle utbetala traktamenten som var högre än som erfordrades för att täcka normala merkostnader i samband med den aktuella tjänstgöringen utanför hemorten. utfärdar numera ganska ingående anvisningar om vilka traktamentsbelopp som anses kunna motsvara merkostnader vid såväl korttids-, långtids- som endagsförrättningar. Det är också så att dylika traktamenten är avdragsgilla endast i den mån arbetet har varit förlagt utanför den egentliga verksamhetsorten. har det emellertid efter hand visat sig att allt fler fackföreningar träffar avtal med arbetsgivarna om att s. k. traktamenten skall uppbäras även vid arbete på den ordinarie verksamhetsorten. I de fall taxeringsnämnderna observerar detta förhållande så förvägras regelmässigt dylika avdrag, vilket innebär att de uppburna traktamentena blir beskattade såsom vanlig inkomst. Dylika taxeringsmål blir efter hand allt vanligare inom såväl taxeringsnämnder som olika överordnade prövningsinstanser såsom exempelvis länsskatterätterna. Det är också väl känt, att dylika skatterättsligt icke avdragsgilla traktamenten blir allt vanligare även inom statliga och kommunala organ och företag. Men eftersom dessa arbetsgivare inte lämnar kontrolluppgift om de uppburna traktamentena, är det heller inte möjligt för taxeringsorganen att pröva dessa frågor på samma sätt som sker för andra skattskyldiga. Den situationen uppkommer därför ofta att skatteeffekterna blir olika för den anställde om han utför ett och samma arbete i egenskap av anställd inom ett kommunalt eller statligt företag eller såsom anställd vid ett entreprenörföretag som utför arbetet åt stat eller kommun. Enligt vårt förmenande kan det inte i längden vara rimligt, att dylika skatteorättvisor skall få bestå. Det kan heller inte vara svårare för en statlig och myndighet att lämna uppgift om uppburna traktamenten är för privata arbetsgivare. Mot denna bakgrund anser vi att även statliga och kommunala arbetsgivare senast fr. o. m. måste åläggas att redovisa uppburna traktamenten m. m. på samma sätt som andra arbetsgivare får göra. Vi menar också, att alla arbetsgivare bör åläggas att skilja på traktamenten, som utbetalats i enlighet med normer, och övriga, som utbetalats enligt gällande avtal, men där omständigheterna inte är sådana, som kräver för avdragsrätt. Sistnämnda typ av traktamenten bör hänföras till övriga skattepliktiga ersättningar, för vilka dels källskatt skall dragas och dels arbetsgivaravgifter erläggas. En dylik åtgärd torde motverka den olyckliga tendensen att överföra allt större delar av vanlig lön till traktamenten. Under hänvisning till det anförda hemställes att hos regeringen anhåller om att åtgärder vidtas i enlighet med vad i motionen anförts för att åstadkomma en rättvisare beskattning av uppburna traktamenten m. m.