mot · G1021912 · 1978-04-17 00:00:00 — Inflationen har också haft den ogynnsamma innebörden för u-ländema att det internationella biståndet från internationella organ och enskilda givarländer kraftigt har minskat i värde. Också devalveringen av den svenska kronan har urholkat realvärdet av biståndet för u-ländema. Vi konstaterade vidare: I årets budgetproposition föreslås en uppräkning av biståndsanslaget med 320 milj. kr. jämfört med innevarande budgetår. Därmed anser regeringen att den s. k. enprocentsnivån kan bibehållas. Som en följd av den negativa utvecklingen av bruttonationalprodukten kommer biståndet för /79 att bli klart mindre i reala termer än under innevarande år. Denna effekt blir än mer markant genom att andelen s. k. bundet bistånd ökar. Ökningen av det bundna biståndet i budgetpropositionen är exakt lika stor som hela ökningen 175 milj. kr. i det bilaterala programmet för enskilda länder. Härtill kan läggas att regeringen även /78 genomfört en viss ökning av det bundna biståndet, trots utsagor om motsatsen. Eftersom ingenting framkommit sedan motion 1977/78: 1021 skrevs, som förändrar situationen, vill vi än en gång understryka den syn på frågan som vi då framförde. Samarbete med internationella organisationer Vårt allmänna och politiska stöd till FN måste på alla sätt bevaras och stärkas. Det är främst i FN vi har att föra dialogen och förhandlingar om en bättre världsordning. Omfattningen av våra finansiella bidrag till olika FN-organ får vägas mellan detta och i vilken utsträckning FN-organen verkar för de biståndspolitiska mål vi satt upp, både vad avser länderinriktning och effektivitet. Det finns skäl att starkare verka för att FN:s biståndsverksamhet i ökande utsträckning går till fattiga , som själva för en politik för ekonomisk och social utjämning. Upprätthållandet och stärkandet av respekten för FN som organisation för att lösa internationella konflikter och att öka jämlikheten och rättvisan mellan fattiga och rika kommer att kräva stora insatser från svensk sida. har med rätta kritiserats starkt bl. a. från svensk sida. har status som fackorgan i FN men har till skillnad från övriga FN särskilda beslutsregler. Rösterna i styrelsen tilldelas i förhållande till ekonomisk styrka. har ställt sådana krav på låntagarländerna, att det inneburit att de fattiga fått det sämre. uppträdande mot är beryktat. styrs ytterst av kapitalistiska intressen. är en organisation med stora ekonomiska och administra tiva resurser, som tvingas att vända sig till för att klara akuta lånebehov för investeringar. För u-ländema är alternativet ofta att gå till privata storbanker med hårdare lånevillkor. Därför medverkar nästan alla , även , och m. fl. i och framför allt dess dotterorganisation, , som ger lån på ekonomiskt förmånliga villkor. U-ländema ser helst, att inom arbetar hårt och aktivt för progressiva krav för förändring. Vi bör därför stödja detta krav, även om vår höga andel av bidragen till bör minska. I stället bör vi så långt möjligt arbeta för att stärka för att därigenom skall få en annan kanal för kapitalbistånd. För att kapitalfonden skall bli ett effektivt organ för utveckling krävs ytterligare resurser, bl. a. från svensk sida. finansiella engagemang i Världsbanksgruppen gäller emellertid inte endast , även om det bara är dit som resurser överförs ur biståndsanslagen. Regeringen påpekar att frågan om en ökning av det i insatta kapitalet aktualiserats. Man förbigår emellertid med tystnad att det som diskuteras är i det närmaste en fördubbling av kapital. En redogörelse för ställningstagande till denna fråga skulle enligt vår uppfattning ha varit på sin plats. Som aktiv partner i det internationella utvecklingssamarbetet har all anledning att kritiskt pröva om det gagnar detta utvecklingssamarbete att en enda institution, därtill intimt samverkande med den , får en så dominerande ställning gentemot de fattiga länderna. Det mellanstatliga samarbetet på valutaområdet har, bortsett från kontakterna mellan i första hand i-ländemas centralbanker, sin tyngd förlagd till (). Detta organ har som främsta uppgift att genom medellång kreditgivning underlätta för underskottsländerna att återvinna betalningsjämvikten. IMF har vidare ansvaret för de s. k. särskilda dragningsrätterna (SDR), som är en form av valutareservtillgång vid sidan av dollarn och guldet. och arbetssätt präglas i hög grad av västliga kapitalistiska länders intressen. Man ställer ofta som villkor för lån, att länderna begränsar den offentliga sektorn, upphör med social fördelningspolitik och släpper in utländska investeringar. Eftersom det internationella bankväsendet i allt högre grad låter IMF:s lånebeslut bli avgörande för sin egen kreditgivning, är låntagarländerna mer eller mindre tvingade att acceptera fondens krav. Det finns gott om exempel, både i och i tredje världen, på hur fonden på detta sätt tvingat fram en omläggning av den ekonomiska politiken till löntagarnas och det nationella oberoendets nackdel. Det är inte minst mot denna bakgrund, som man skall bedöma u-lands kravet på ändrade beslutsregler i IMF. Enligt vår mening bör kraftfullt stödja sådana förändringar som innebär mer demokratiska beslutsformer. Först då kan IMF förändras i riktning mot den världscentralbank, som är nödvändig för en mer rättvis ekonomisk utveckling på det globala planet. Fondens verksamhet måste följas med skärpt intresse. De fackliga organisationerna måste ges möjlighet till insyn och påverkan för att ge tyngd åt sysselsättningspolitik och sociala hänsyn. Dessa krav är angelägna med hänsyn till både förändrade ekonomiska situation och våra u-landspolitiska strävanden. I IMF skapades för ett system med ett slags reservvaluta, de s. k. speciella dragningsrätterna (SDR). Dessa utgår f. n. från samma skala som röstfördelningen i IMF, vilket innebär, att länderna med den största ekonomiska styrkan får mest och vice versa. har krävt ändrade regler för utdelning av SDR. U-landskravet har i första hand inneburit, att man etablerar en länk mellan det internationella betalningssystemets behov av SDR och behov av utvecklingskapital. bör spela en aktiv roll för att få till stånd en sådan länk. Vi har från socialdemokratins sida i andra sammanhang riktat stark kritik mot inträde i () och krävt att skall lämna banken. De farhågor vi haft i fråga om bankens utlåningspolitik har besannats. Banken förbereder nu nya krav på ökade finansiella bidrag från bl. Detta förhållande nämns över huvud taget ej i propositionen. Vi upprepar vårt krav om att skall besluta att skall lämna IDB. I fråga om den s. k. ämnesinriktade verksamheten vill vi framhålla vikten av att denna ges en klarare målinriktning. ryms en rad insatser som stöd till forskning, utredningar, kurser, seminarier och diverse multilateral verksamhet under detta begrepp. Merparten av insatserna sker i samarbete med . Det är svårt att urskilja några klara riktlinjer och prioriteringar för verksamheten. Praktiskt taget alla ämnesområden och sektorer på biståndsområdet förekommer eller kan förekomma. Det finns därför anledning både att vara restriktiv i allmänhet när det gäller ämnesinriktad verksamhet utanför landramama och att ge verksamheten klarare motiv och målinriktning. Det bör alltså finnas starka särskilda skäl för att motivera de enskilda ämnesinriktade insatserna. Ett sådant skäl kan t. ex. vara att ett ämnesområde är viktigt men försummat av andra biståndsgivare och internationella organ. kan då göra en pionjärinsats och väcka intresse också hos andra. Detta gäller t. ex. i fråga om familjeplanering och gäller nu kvinnofrågor. Andra skäl kan vara övertygelsen om att ett visst område är helt centralt för utvecklingsprocessen eller att det finns ett bestämt önskemål om ökade insatser från sida. Det bör tilläggas att svenska ämnesinriktade insatser i samarbete med strider mot den internationella samordningen och bryter sönder det prioriteringssystem som vi i andra sammanhang talar oss varma för. I propositionen understryks att kan göra insatser för de internationella organen bl. a. genom att vara rekryteringsbas för personal. Där hävdas att vi på ett aktivt sätt bör medverka till att goda krafter knyts till sekretariaten. Vi delar propositionens uppfattning i detta avseende, men vill understryka att regeringen närmare bör överväga hur arbetet inom FN-systemets ram skall kunna ges meritvärde vid anställning i vårt land efter avslutad internationell tjänstgöring. Samarbete med enskilda länder En vägledande princip för den svenska biståndspolitiken har varit att det direkta utvecklingssamarbetet i huvudsak skall koncentreras till ett begränsat antal länder. Av särskild vikt är att biståndet leder till resurstillväxt samt ekonomisk och social utjämning. Som framhålls i propositionen har nu ett långsiktigt utvecklingssamarbete med 20 länder. Enligt vår mening stämmer detta inte med principen om koncentration i ländervalet. Det kan i detta sammanhang erinras om att samtliga politiska partier i biståndspolitiska utredningen (SOU 1977: 13) uttalat att antalet programländer bör utökas endast med stor försiktighet. Även förändringarna i biståndet till olika länder kan i några fall ifrågasättas mot bakgrund av uttalade riktlinjer. Vi vill understryka att det är nödvändigt att kontinuerligt pröva både valet av programländer och biståndets omfattning för de olika länderna. Men självfallet skall samarbetet också vara av långsiktig natur. Det är emellertid inte rimligt att ett land som en gång förts till kategorin programländer för alltid skall erhålla oförändrat eller höjt bistånd. Det måste också vara möjligt att trappa ned biståndsinsatserna för enskilda mottagarländer. Regeringen antyder i propositionen att också den anser att antalet programländer är för stort. Biståndspolitiska utredningen och SIDA har redovisat samma uppfattning. Det är därför viktigt att åtgärder nu vidtas för att begränsa antalet programländer. Detta bör givetvis ske med beaktande av de principer för val av länder som vi tidigare redovisat. Detta blir så mycket viktigare som det enligt vår mening är nödvän digt att öppna länderkretsen för ytterligare stater i södra . Redan nu bör samarbete med och beredas. SIDA bör tillföras resurser för detta. Regeringen bör ges i uppdrag att utreda och framlägga förslag om hur och i vilken takt den önskvärda länderkoncentrationen kan genomföras. De principer som styr samarbete med programländerna har vuxit fram successivt. uttalade sig för en koncentration till ett begränsat antal mottagarländer. beslöt att val av nya programländer skulle bygga på en bedömning av deras utvecklingspolitik. Tonvikten skulle därvid läggas vid de ansträngningar som gjordes för att nå en jämnare fördelning av resurser, strävanden att göra människor delaktiga i utvecklingsprocessen och försök att minska det ekonomiska och politiska beroendet av omvärlden. Samarbetet med programländerna bygger på de s. k. landprogrammeringsprinciperna, som i huvudsak genomförts första hälft. beslutar om det totala belopp som står till förfogande för samarbetet . Inom denna finansiella ram får mottagarlandet i princip fastställa de riktlinjer och prioriteringar som skall styra samarbetet. Därmed ges garantier för att de svenska insatserna blir delar av den sammanhållna utvecklingsplan som mottagarlandets regering och myndigheter har ansvaret för att genomföra. Landprogrammering, med långsiktiga utfästelser om resurser, som står till mottagarens fria disposition är en förutsättning för att en effektiv helhetsplanering skall kunna ske av inhemska resurser och biståndstillskott. är det uppenbart att ett landprogrammerat bistånd, för att svara mot de mål som fastställs för bistånd, förutsätter att samarbetet koncentreras till länder som själva aktivt strävar mot social rättvisa och ekonomisk och politisk självständighet. Landprogrammering innebär inte en ren överföring av finansiella resurser. Mottagarländerna begär regelmässigt svensk medverkan både i fråga om planering, resursanskaffning och genomförande. Den konkreta utformningen av samarbetet är därför resultatet av en dialog mellan svenska biståndsmyndigheter och mottagarlandet. De begränsningar som finns på svensk sida t. ex. bindning till upphandling i och svårigheter att få fram personal och kvalificerade experter på olika områden spelar alltså en roll för utformningen av samarbetet. Det landprogrammerade samarbetet med programländerna är den centrala arbetsuppgiften för SIDA. Det är därför nödvändigt att vidmakthålla och förbättra kvaliteten i detta samarbete. Detta kan ske på En ökad andel av det bilaterala anslaget bör utnyttjas för att höja landramama för programländerna. SIDA:s personella resurser bör klarare än vad som f. n. är fallet utnyttjas för det direkta samarbetet med programländerna. Stark återhållsamhet i fråga om flera av de aktiviteter som ryms under rubriken program skulle dels ge möjligheter att höja landramama, dels frigöra personal för arbetsuppgifter med klar anknytning till landsamarbetet. sysslar, enligt SIDA:s anslagsframställning för /79, endast omkring en tredjedel av verkets personal direkt med landprogrammerat bistånd. En angelägen uppgift är också att , som f. n. i dominerande utsträckning är sektororienterad, anpassas till landprogrammeringens principer. a. är det nödvändigt att inom verket klart lokalisera ansvaret för de enskilda landprogrammen för att underlätta fältkontorens kontakter med hemmamyndigheten. De snabba höjningarna av oljepriserna, som ägt rum , har medfört, att de flesta i- och fått stora underskott i sina utrikesbetalningar. Särskilt kännbart har detta varit för de många , som redan i utgångsläget befann sig i utpräglad resursknapphet. Den svåra belastning på u-ländemas ekonomi, som denna situation utgör, kan bara lättas genom direkta åtgärder mot skuldsättningen eller genom omfattande överföringar av nya finansiella resurser. När det gäller de direkta åtgärderna diskuteras nu generella riktlinjer att tilllämpas vid skuldkonsolideringar för enskilda i betalningskris. Viktigare är emellertid u-landskravet på att de offentliga biståndslånen skall avskrivas främst för de fattigaste . Medan biståndslånen utgör en ganska liten del av u-ländemas totala skuldbörda, är de viktiga för just denna ländergrupp. Genom en avskrivning skulle dessa länder slippa årliga räntor och amorteringar på ca . Den socialdemokratiska regeringen gav ett aktivt stöd till dessa ulandskrav. Att de kvarstående svenska biståndskrediterna nu avskrivs hälsar vi med tillfredsställelse. Skuldproblemet måste emellertid ges ökad uppmärksamhet i hela dess vidd. Inte minst gäller det de krav, som de stora långivarländerna ställer på låntagarna vid skuldkonsolideringar, och som ofta lett till ökad arbetslöshet och social misär för många människor i de fattiga länderna. Siffrorna för skuldbörda ger ett finansiellt uttryck för deras omfattande resursbehov. Men bakom dem ligger förhållanden av omedelbar betydelse också för den ekonomiska utvecklingen och välfär den i industriländerna, som ju har en betydande export till tredje världen. Man har beräknat, att skulle haft ytterligare minst 2 miljoner arbetslösa, om i stället för att finansiera sin fördyrade import lånevägen, efter oljekrisen helt hade försökt komma i balans genom en återhållsam ekonomisk politik. Mot denna bakgrund har i den internationella debatten diskuterats möjligheten av någon form av massiv resursöverföring till u-ländema, dvs. ett kapitalflöde, som skulle vara långt större än det nuvarande internationella biståndet. En omfattande resursöverföring till för att främja deras ekonomiska utveckling och aktivitet skulle således vara i i-ländemas eget intresse. Den skulle ge upphov till ökad efterfrågan på i-ländemas exportprodukter och i rådande lågkonjunktur ge bättre andrum för den nödvändiga strukturella anpassningen. Det är mot denna bakgmnd, som resursöverföringsfrågan av resultatlösa internationella konferenser tilldrar sig förnyat intresse. Det har t. ex. framförts förslag i detta syfte om en ny årlig resursöverföring av storleksordningen . Enligt vår mening bör verka aktivt i dessa frågor. Det gäller såväl i fråga om att få till stånd en sådan massiv resursöverföring som betingelserna för denna. Att det rör sig om en samlad insats för att via ökad handel mellan u- och i-länder allmänt stimulera den ekonomiska aktiviteten utesluter naturligtvis inte en prövning utifrån våra solidaritetsmålsättningar av hur resurserna fördelas, vilka internationella institutioner, som skall medverka, m. m. Om en massiv resursöverföring skall komma till stånd, skall det vara som ett steg mot en rättvisare ekonomisk ordning i världen, inte för att befästa rådande ekonomiska och politiska maktförhållanden. Upphandling i och bundet bistånd har krävt, att biståndet från de rikare länderna skall ges utan villkoret att varor och tjänster måste upphandlas i det biståndsgivande landet. Detta krav återfinns också i krav på en ny ekonomisk världsordning. Att biståndsgivande länder på olika sätt binder biståndet innebär en begränsning av handlingsfrihet. De förlorar mycket på att inte själva fritt få välja inköpskälla. Det är med andra ord ingen tvekan om att obundet bistånd är att föredra sett ur mottagarlandets synpunkt. Socialdemokratin företräder den principiella uppfattningen, att bistånd skall vara obundet. Inget annat lands bistånd har varit så obundet som det svenska. Vi hälsar därför med tillfredsställelse att den borgerliga regeringen delar detta synsätt. Många andra länder har knutit huvuddelen av sitt stöd till inköp i det tog därför redan på ett tidigt stadium i internationella organisationer upp frågan om internationella avtal om avbindning av biståndet. De avbindningsförhandlingar som påbörjades inom har avbrutits. Det är av stor vikt att med kraft verkar för att dessa förhandlingar återupptas. De protektionistiska kraven i flera länder till följd av den nu rådande djupa ekonomiska krisen har kommit att medföra ytterligare krav på bindning av biståndet. Inför dessa hot mot u-ländemas utveckling är det viktigt med förnyade krav, vari skall slås fast, att de grundläggande problem, som skakar den internationella ekonomin, inte skall lösas på de fattiga ländernas bekostnad. måste i och andra internationella organisationer ta nya initiativ för att åstadkomma för positiva lösningar i denna fråga. Det svenska humanitära stödet till befrielserörelsema i och utgör en av de delar av svensk biståndspolitik som bäst överensstämt med de angivna målen. Stödet har på ett direkt sätt medverkat i samhällsbygget och bidragit till oberoende och social rättvisa för de folk, som kämpat för sin frihet. Den socialdemokratiska regeringen byggde upp denna del av biståndsverksamheten steg för steg under motstånd från borgerliga krafter. Det är en källa till tillfredsställelse, om än senkommen, att regeringspartierna tillsammans nu slår fast att denna politik skall föras vidare. Vi kan från socialdemokratisk sida i stort instämma i regeringens uttalande både beträffande direkta stöd till befrielserörelserna och de internationella organisationernas agerande på detta område. Det bör emellertid slås fast att grundregeln att det skall finnas ett FN-uttalande som getts svensk anslutning för att skall kunna lämna humanitärt stöd till en befrielserörelse måste vara försedd med viss undantagsmöjlighet. Vi erinrar om att det var på så sätt som den värdefulla svenska hjälpen till den sydvietnamesiska befrielsefronten möjliggjordes. Stöd till facklig och kooperativ verksamhet i Diskussionen om i vilken utsträckning folkstyrets principer tillämpas i olika har spelat en väsentlig roll i den svenska biståndsdebatten. Därvid har vår egen värdeskala varit riktningsgivande. Vid dessa värderingar har man bortsett från den långa och mödosamma väg som ligger bakom utvecklingen till demokrati. Det är från socialdemokratisk synpunkt viktigt att mycket aktivt medverka i strävandena till en demokratisk utveckling. Det kan främst ske genom att den svenska fackföreningsrörelsen och kooperationen genom anslag av biståndsmedel får möjligheter att medverka i detta arbete. En utveckling mot demokrati kan bl. a. ske genom ökade kunskaper och erfarenheter av facklig och kooperativ verksamhet. Propositionens text ansluter i stora delar till kraven om en ökad satsning på folkrörelserna. Utan närmare preciseringar talas emellertid om att regeringen önskar vidga antalet bidragsmottagande organisationer. Enligt vår mening bör en sådan utvidgning inte ske på bekostnad av den slagkraft och effektivitet som kan vinnas genom att statsmakterna i första hand satsar på de stora folkrörelser som skaffat sig erfarenheter av detta arbete och har tillräckliga resurser för att framgångsrikt vidareutveckla detta arbete. Socialdemokraterna stödjer helt de insatser som görs genom LO/ TCO:s fackliga biståndsverksamhet. Det förefaller naturligt att även andra folkrörelser som kan bidra till en demokratisk utveckling och främja social och ekonomisk utjämning, skall kunna erhålla ökat stöd från samhället både för direkt biståndsarbete och för annat internationellt samarbete. Detta motiverar större anslag till organisationerna för utbildning och informationsverksamhet. Intresset för denna verksamhet är stort och från allt fler organisationer och länder kommer förfrågningar till svenska folkrörelser om direkt stöd eller praktiskt samarbete. Beredvilligheten från svenskt håll att uppfylla dessa krav är stor, men resurserna är begränsade. Den statliga biståndsverksamheten startade efter uttryckliga krav bl. a. från fackföreningsrörelsen, kristna och andra ideella organisationer. Arbetarrörelsens olika organisationer har tagit en aktiv del i arbetet med att propagera för och informera om behovet av och formerna för större internationell solidaritet med fattiga och förtryckta i andra länder. Detta stöd, som sålunda förankrats i en bred opinion, har varit en förutsättning för att t. ex. det svenska biståndet nådde av bruttonationalprodukten tidigare än i andra i-länder. Folkrörelsernas erfarenheter och kunskaper har också utnyttjats i det statliga utvecklingssamarbetet. Fackföreningsrörelsens bistånd till facklig utveckling i bekostades till uteslutande av egna medel och kanaliserades via Fria fackföreningsinternationalens solidaritetsfond och motsvarigheter till den hos yrkesinternationalerna. LO och TCO har ett gemensamt sekretariat för ett fackligt utbildningsbistånd, som förmedlas genom samma internationella kanaler, men för vilket SIDAmedel utgår. Denna verksamhet kräver redan avsevärda resurser och kan förväntas kräva än mer . KF startade på ett tidigt stadium tillsammans med jordbrukskooperationen , vars uppgift är att stödja kooperationsutveckling i . SAP, LO och KF har inom ramen för ABF:s verksamhet startat Arbetarrörelsens internationella centrum (AIC). Denna organisation skall bl. a. samordna aktioner och annan internationell verksamhet inom arbetarrörelsen samt bedriva forskning och dokumentation i internationella frågor. Dessa organisatoriska förstärkningar visar att det internationella samarbetet håller på att bli en naturlig del av det vardagliga arbetet inom de olika folkrörelserna. För folkrörelserna är det nödvändigt att vidga kontakterna med utlandet för att internationaliseringen av våra samhällen så långt möjligt ska ske på demokratiska villkor. Det bör vara naturligt för samhället att genom statliga bidrag tillvarata och främja dessa möjligheter för en bred demokratisk utveckling och till förbättrad förståelse mellan folken. Industrialiseringen i u-ländema har aktualiserats alltmer. Detta har flera orsaker. Dels önskar u-ländema allt oftare att biståndet inriktas på industriprojekt, såsom bl. a. visas av Lima-deklarationen , och dels har problemen med företagens internationalisering kommit alltmer i blickpunkten som ett sysselsättnings- och industripolitiskt problem i både i-länder och .