mot · G102316 · 1978-01-16 00:00:00 — av och om riktlinjer för den ekonomiska politiken F. n. upplever vi i den djupaste ekonomiska krisen . Fortsatt inflation, angrepp för att pressa ner arbetarklassens standard och en växande arbetslöshet karakteriserar läget i vårt land. Regeringens finansplan och den budget som lagts fram kommer att ytterligare förvärra situationen för svensk arbetarklass. Regeringens ekonomiska politik bäddar för massarbetslöshet. Många tusen människor har redan kastats ut från sina arbetsplatser. De utlovade 400 000 nya jobben finns inte i sinnevärlden, och får den borgerliga regeringen fortsätta med den ekonomiska politik som skisseras i finansplanen har vi snart 400 000 färre jobb. Vi har redan nu en stor arbetslöshet. Även i de statliga basindustrierna går de anställda med hotet om avsked över sig. Massor av ungdomar kan inte få arbete efter skolgången. kommunisterna fastställer i den framlagda motionen att den borgerliga regeringens ekonomiska politik är ett uttryck för högeroffensiven i det svenska samhället och att den måste slås tillbaka. Det som sker på den ekonomiska politikens område i vårt land visar också klart att det kapitalistiska systemet är ett hinder för produktivkrafternas utveckling och människornas trygghet. Kampen för arbetarklassens intressen är därför också en kamp som riktar sig mot detta system. Vår kris är en del av den kapitalistiska krisen De ekonomiska svårigheter som vi upplever i är inte några isolerade krisproblem för , utan de uttrycker de allt djupare och svårare ekonomiska överproduktionskriserna i det kapitalistiska världssystemet. Den ekonomiska tillväxten i hela det kapitalistiska världssystemet har minskat, de flesta kapitalistiska länder lider av kraftiga underskott inom utrikeshandeln, industrins kapacitetsutnyttjande har successivt sjunkit, massarbetslösheten har blivit en permanent företeelse och hög inflation samt sociala nedskärningar i statsbudgeten är kännetecknen. I det kapitalistiska systemet fördjupas också valuta- och energikrisen. Fördjupningen av de kapitalistiska kriserna visar sig också i en alltmer aggressiv protektionistisk handelspolitik mellan länderna. Allt flera direkta regleringar införs mellan , och i kampen om avsättningsmarknader. Kapitalismens allmänna kris är emellertid inte enbart en ekonomisk kris, utan den återspeglas också i politiken, kulturen, moralen och på ideologins område. De kapitalistiska kriserna härrör från de inneboende motsättningarna i systemet. Grundmotsättningen mellan produktionens alltmer samhälleliga karaktär och det privata ägandet av produktionsmedlen blir allt djupare och framträder därmed också allt tydligare i ekonomin och i politiken. De traditionella metoderna inom den ekonomiska politiken för att möta de ständigt återkommande cykliska kriserna blir allt verkningslösare. Den konjunkturpolitik som utformats i och internationellt och som grundar sig på statens ökande roll når inte längre målsättningen att dämpa krisens effekter. Detta kräver mer direkta ingrepp, vilka är mer öppna till sin karaktär och direkt riktar sig mot den arbetande befolkningens uppnådda levnadsstandard och sociala trygghet. Det internationella storkapitalet kräver att krispolitiken attackerar de arbetande massornas levnadsstandard och stärker monopolens ställning och vinster. En sådan politik kan aldrig vända krisen utan fördjupar den endast. med en fördjupning av de ekonomiska kriserna kräver det internationella storkapitalet en samordning av politiken inom de kapitalistiska länderna för att värna om bästa resultat. Denna samordning utvecklas inom ramen för tioklubben, och . Inom de nordiska länderna uppvisar politiken nu många gemensamma drag: - För det första utformas en åtstramningspolitik som riktar sig mot den arbetande befolkningen. Köpkraften beskärs, och inkomstpolitiken fördjupar ingreppen i lönekampen. - För det andra överförs ekonomiska resurser ur statsbudgeten till exportmonopolen och storkapitalet för att höja deras vinster och lönsamhet. - För det tredje utformas olika sparprogram för statsbudgeten, vilka innebär en urholkning av uppnådda reformer och stopp för fortsatt reformverksamhet. Detta är en politik för ökad social nedrustning och ökad social otrygghet för de arbetande människorna. - För det fjärde ökar militariseringen i som NATO:s nordliga strategi åsyftar att öka sin offensiva krigspotential, framför allt i . - För det femte är högeroffensiven i de nordiska länderna ett reellt faktum dels genom konfrontationspolitik, dels genom en anpassning till de samhälleliga förändringarna. På det sistnämnda sättet försöker storkapitalet binda upp arbetarrörelsen till borgerliga krisprogram. - För det sjätte går utvecklingen mot ett samarbete mellan de nordiska länderna på ett överstatligt plan under statsmonopolistiska former. Ett exempel på detta är inrättandet av Nordiska investeringsbanken (NIB). Det är första gången som de utvecklade kapitalistiska ländernas ekonomi befunnit sig i en så långvarig depression och med en så instabil återhämtning. Trots en ökning av industriproduktionen och BNPtillväxten i vissa länder är inflationen och massarbetslösheten akuta problem. är också kapacitetsutnyttjandet lågt. Den internationella ekonomiska krisen visar nu tydligt svagheten i hela systemet med statsmonopolistisk reglering av ekonomin. En stabil återhämtning ur de cykliska kriserna i det kapitalistiska världssystemet är inte längre att vänta. I stället kommer de inneboende motsättningarna och de olösliga problemen inom kapitalismens ram att ytterligare förstärkas. Följande tendenser i den kapitalistiska återhämtningen är att vänta: - Den kapitalistiska ekonomins uppgång blir med all sannolikhet en uppgång utan kraft, med relativt låg ekonomisk tillväxttakt, trög investeringsprocess och kvarstående hög arbetslöshet och inflation. - Betalningsbalansen och budgetunderskotten förblir ett mycket akut problem för många av kapitalets länder. - Den påbörjade strukturomvandlingen av de viktigaste kapitalistiska staternas ekonomi med tonvikt på att utveckla tekniskt avancerade produktioner och branscher kommer att få ett långsamt och smärtsamt förlopp. - Motsättningarna kommer att skärpas inom det internationella kapitalistiska arbetsfördelningssystemet, som bygger på att en del länder underordnar sig andra länder. - Ojämnheten i de kapitalistiska ländernas ekonomiska utveckling kommer att öka, de imperialistiska motsättningarna att skärpas. - Fördjupningen av de ekonomiska motsättningarna, den kvarstående höga arbetslösheten och den oupphörliga ökningen av levnadskostnaderna framkallar ökad social och politisk instabilitet i den kapitalistiska världen och skärpt klasskamp. Det ekonomiska och politiska läget i En borgerlig koalitionsregering sitter nu vid makten, en regering där den politiska högern - monopolens politiska företrädare - är tongivande. Regeringens politik utgår nu från att övervältra krisens bördor på de arbetande i som den öppet stöder monopolens och storkapitalets krav. befinner sig i en politisk situation där högern och storkapitalet är på offensiv. Detta uttrycker sig i en ökad organisering från deras sida och krav på en urholkning av demokratin. I upplever vi nu en skärpt klasskamp med den borgerliga regeringen som förverkligare av monopolens krav. Denna situation uttrycker sig på följande sätt: - taktiken från monopolen och storkapitalet och dess intresseorganisationer formeras till en konfrontationspolitik mot de arbetande människorna och den fackliga rörelsen, - monopolens och storkapitalets metoder att angripa den ekonomiska krisen förverkligas till fullo av den borgerliga regeringen, - monopolens och storkapitalets krav medför en mera djupgående och hårdare krispolitik som övervältrar bördorna på arbetarna, medan monopolen erhåller stödpaket för att höja sina vinstmarginaler, - ansträngningar görs för att förändra utrikespolitiska kurs och skapa ett allt intimare samarbete inom ramen för EG, - en förstärkning av reaktionära och fascistiska strömningar märks, vilka bl. a. visar sig i rasistiska angrepp på invandrare. Denna situation kräver ett ökat samarbete och enhet bland de demokratiska krafterna och inom arbetarrörelsen i . Förutsättningarna finns och har ökat i det svenska samhället. Arbetarklassens antal ökar i , betingelserna för ökad kampberedskap och aktionsenhet har ökat inom den fackliga rörelsen genom kraftiga reallönesänkningaroch de ringa möjligheterna till ökat medbestämmande genom MBL-lagens nuvarande tillämpning och utformning. Allt tydligare upplevs och framträder kärnfrågan, dvs. den ekonomiska maktens utformning i och hur den skall förändras. Svensk arbetarrörelse står vid ett vägskäl. Det finns två färdriktningar. Antingen att försvara och förstärka monopolens maktställning och den statsmonopolistiska regleringen för att hålla den svenska ekonomin på fötter eller också att välja den väg som innebär att man bryter upp monopolens och storkapitalets maktställning och demokratiserar statsapparaten. Allt starkare krafter också inom socialdemokratin ser de uppenbara orättvisorna i samhället och riktar blickarna mot den ekonomiska makten. I denna diskussion kommer medbestämmandet, löntagarfondernas konstruktion och nationaliseringar att utgöra kärnfrågor. därmed försöker monopolen och storkapitalet att anpassa sig till de samhälleliga förändringarna och göra sin taktik flexiblare. Dels används integrationslinjen, dels konfrontationslinjen. Det förstnämnda visar sig i förslag till samförståndslösningar, nationell samling och samhällskontrakt som kommit från regeringens och monopolens företrädare . Konfrontationslinjen kommer till uttryck i öppna attacker mot redan genomförda reformer och en fräck lönenedpressningslinje. Monopolens och storkapitalets huvudsyfte är att återhämtningen från den ekonomiska krisen skall ske på basen av en stärkt maktställning och en höjd avkastning på kapitalet. Det är därför man i regeringens finansplan kräver en ekonomisk politik som inriktar sig på åtstramningar mot löntagarna som stimulans ges åt monopolen. De svåraste ekonomiska problemen i är folkets problem att kunna bibehålla sin uppnådda levnadsnivå, den alltmer stigande arbetslösheten, prishöjningstakten, minskningen i industriproduktionen och i tillväxten av nationalprodukten, det låga utnyttjandet av produktionskapaciteten, svåra strukturproblem inom stål-, varvs-, tekoindustrin, underskottet i utrikeshandeln samt den stora utländska upplåningen. Men dessa problem löses inte genom att försämra levnadsstandarden hos det svenska folket som åtgärder utformas för att kraftigt höja vinsterna inom industrin. Nej till reform- och lönestopp Följande principiella ståndpunker intar vi till den nuvarande krispolitikens syften: NEJ TILL NEDSKUREN KÖPKRAFT HOS LÖNTAGARNA NEJ TILL REALLÖNESÄNKNINGAR OCH LÖNESTOPP NEJ TILL REFORMSTOPP OCH OFFENTLIG SPARPOLITIK Dessa ställningstaganden görs utifrån följande kriterier: - regeringens kris- och åtstramningspolitik överför bördan av de ekonomiska svårigheterna på den arbetande befolkningen, - den angriper inte orsakerna till ekonomiska kriser, - den åsyftar till sin karaktär främst att försvara monopolens krav på höga vinstmarginaler, - en sådan politik påskyndar monopoliseringen och centralisering av kapital, - denna politik är inget verktyg för att angripa arbetslösheten i utan försämrar i stället sysselsättningen i vissa betydande industrisektorer, - en monopolvänlig åtstramningspolitik innebär en fortsatt stagnation i produktionen i synnerhet inom den hemmamarknadsbaserade industrin, bibehållet lågt kapacitetsutnyttjande och en försämring av sysselsättningen. Inriktningen borde vara att sätta produktionshjulen i rullning igen, ökad sysselsättningen, förstärkt reformverksamhet, ökad inhemsk efterfrågan, ingripanden för att stoppa inflationen samt ökade resurser till stat och kommun. För förstärkt reformpolitik och ökad köpkraft I motsats till storfinansens linje för den ekonomiska politiken står den demokratiska vägen. Denna måste bygga på en utvidgad reformpolitik och förstärkt köpkraft i motsättning till sänkt levnadsstandard, ökad arbetslöshet och nedskärningar av den offentliga sektorn. Ett demokratiskt alternativ bör innehålla följande huvudprinciper: - ett försvar och utvidgning av de arbetandes köpkraft stimulerar den inhemska produktionen, ökar den ekonomiska tillväxten och kapacitetsutnyttjandet inom industrin; ekonomiska resurser i bör sättas i gång, inte stå overksamma, - genom förstärkt köpkraft hos de arbetande kan produktionsstagnationen vändas mot ökad industriproduktion, vilket stimulerar sysselsättningen i allmänhet och kan minska ungdoms- och kvinnoarbetslösheten i synnerhet, - en förstärkning av den socialpolitiska verksamheten, som genom höjningar av barnbidragen, pensionerna och studielånen leder till ökad köpkraft i stället för som en försämring av värdet, - ökade resurser till hälso- och sjukvården, vilka förbättrar vården och befrämjar sysselsättningen och arbetssituationen, - kraftigt ökade investeringar till bostadsbyggande med betoning på flerfamiljshus, barndaghem och annan social service, - utformandet av ett program som angriper inflationen och som måste innehålla ingrepp mot monopolprissättning och spekulation, kapitalexport samt militäranslagen, - utformandet av en ny skattepolitik som minskar skattetrycket för löntagarna, barnfamiljerna och låginkomsttagarna och som skärper skattetrycket på arv, förmögenheter, spekulationsvinster på mark och egendom samt en skärpning av bolagsskatten genom förändring av aktiebolagslagen och ett stopp för skatteflykt, - utformandet av en handels- och valutapolitik som stoppar kapitalexport och valutautflöde och en politik som förstärker det handelspolitiska samarbetet med de socialistiska länderna och utvecklingsländerna, - en ny inriktning på den svenska försvarspolitiken som förstärker neutralitetslinjen och gör till en aktiv kraft i den internationella kampen för fred, avspänning och en varaktig nedrustning; den enda vägen att förverkliga en sådan politik är genom lägre försvarsanslag, inga offensiva vapen, nej till nya flygvapenprojekt och stopp för allt samarbete med NATO, - en reformering av det svenska utbildningssystemet, vilket bl. a. innebär ett statligt ägande av läromedelsförlagen, en demokratisering och pedagogisk utveckling, som ökar arbetarklassens andel av de högskolestuderande, ett införande av studielön samt en ökad satsning på grundforskning och stopp för storfinansens styrning av den tillämpade forskningen, - en samhällelig styrning av investeringspolitiken och en aktiv regional- och näringspolitik för kraftiga satsningar i arbetslöshetsdrabbade regioner genom uppbyggande av statliga basindustrier med medel ur bl. Utgångspunkten i det arbetande folkets motstånd och mobilisering mot den ekonomiska krisen och den borgerliga krispolitiken måste vara ett försvar av levnadsstandarden och kamp för ökad sysselsättning. Denna utgångspunkt står i motsättning till monopolens och storkapitalets politik som utgår ifrån att det arbetande folket skall betala krisen. För att försvara levnadsstandarden och kunna öka sysselsättningen måste följande åtgärder vidtas: - full lönekompensation reallönesänkning, - en avtalsrörelse 1978 med en mobilisering och höjd kampberedskap inom den fackliga rörelsen för att möta arbetsköparnas politiska offensiv och ett resultat som ger höjda reallöner och som garanterar ett bibehållet realvärde, - totalt och varaktigt prisstopp, - bort med momsen, - inga hyreshöjningar 1978, - höjningar av pensioner, barnbidrag, bostadsbidrag och studielån för ökad köpkraft, - ökade resurser till hälso- och sjukvården, - facklig vetorätt vid permitteringar och nedskärningar, - sju timmars arbetsdag, - kraftig höjning av bostadsbyggandet samt barndaghem och annan social service, - ingrepp mot de internationella bolagens skatteflykt, - skärpt beskattning av arv och förmögenheter, spekulationsvinster på mark och egendom samt skärpt bolagsskatt, - begränsning av kapitalexporten och ökad valutakontroll, - ett fullt förstatligande av handelsstål- och specialstålindustrin, hela varvsindustrin, teko- och glasindustrin, - ett statligt utvecklingsprogram för med bl. a. fullföljande av 80, - ökade statliga industrisatsningar inom det allmänna stödområdet, - stopp för svenska koncernetableringar utomlands, - en ökad förädling inom de statliga företagen och en planmässighet för förbrukning av svenska råvaror och naturtillgångar, - förvandla till ett aktivt instrument för statliga industrisatsningar för fler arbetstillfällen, - en statligt ökande styrning över investeringspolitiken tillsammans med de fackliga organisationerna, - utökat samarbete med de socialistiska länderna genom upprättandet av bilaterala långfristiga handels-, forsknings- och utvecklingsavtal, - utökade bilaterala handelsavtal med utvecklingsländerna inom bl. a. råvaru- och energisektorn. Storkapitalets maktställning måste angripas talas från storkapitalets och den borgerliga regeringens sida mycket om nationell samling, att folket måste visa ansvar och krismedvetenhet för landets bästa och att krispolitiken är för folkets bästa. Vi menar att en politik för landets och folkets bästa inte är en politik för storfinansens bästa, dvs. ökad lönsamhet och höjda vinster på bekostnad av det svenska folkets levnadsstandard. Men det är denna politik som utformas av den sittande regeringen, en politik formad av högern. Denna politik leder till ökad utsugning av arbetarna, ytterligare ökade bördor på löntagare, barnfamiljer och låginkomsttagare, allt fler människor i arbetslöshetskön, allt svårare för kvinnorna att få arbete och en snabbt stigande ungdomsarbetslöshet. Denna politik är varken för landets eller folkets bästa. Därför menar vi att ett demokratiskt alternativ till den ekonomiska krisen och den borgerliga krispolitiken också måste angripa den ekonomiska makten i samhället, storkapitalets och monopolens herravälde. I kommunisternas antagna program klargörs att vi ser som vår uppgift att "verka för en konsekvent demokratisk politik med målet att använda rikedomar och möjligheter till att skapa en bättre tillvaro för det arbetande folket, så att dess materiella, sociala och kulturella behov tillfredsställs. Det innehåller en politik där den ekonomiska tillväxten planmässigt utnyttjas i detta syfte och inte i monopolens intresse. Medlet för genomförandet av en sådan politik är det arbetande folkets aktiva tillvaratagande av sina egna intressen, en kamp för att det arbetande folkets rättigheter säkras, utvidgas och utnyttjas så att det inte längre blir monopolens handlingar som bestämmer utveckling. har en välutvecklad och teknologiskt högt stående industriapparat, en välutbildad och yrkeskunnig arbetskraft, god tillgång av viktiga råvaror och naturresurser och ett högt teknologiskt kunnande. Men detta används nu inte på ett rationellt sätt och framför allt inte för folkets bästa. Dessa resurser är underställda monopolens och storkapitalets lönsamhetstänkande och kortsiktiga vinstintresse. kommunisternas principiella inställning är att samhället måste ta över i första hand alla viktiga naturtillgångar, industribranscher, banker och kreditinstitut. Detta krav utvecklas i en särskild motion från vårt parti. Utgångspunkten för vårt demokratiska alternativ till den framlagda finansplanen är försvaret av arbetarklassens direkta och dagsaktuella intressen och riktas mot monopolen och storkapitalet. Det är vägen ut ur krisen på de arbetandes villkor - inte på profitörernas. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att avslå regeringens finansplan och godkänna de i motionen anförda riktlinjerna för den ekonomiska politiken. GOTAB 57291 Slockholm 1978