mot · G102790 · 1978-01-23 00:00:00 — om översyn av jaktlagstiftningen Det faktum att den svenska lagstiftningen vilar på den privata äganderättens grund har inte hindrat att det stiftats lagar som begränsat densamma. Exempel härpå är lagstiftning på skogsvårdens och naturvårdens områden, byggnadslagen etc. Även rätten till fiske i skärgårdar och insjöar har för icke jordägare utvidgats. Allemansrätten begränsar också markägares suveräna rätt till allt som växer på marken. Jaktlagen däremot är - trots att den endast är - till bokstav och anda ett feodalt aktstycke. De justeringar som gjorts har endast gällt djurarter och fångstsätt. Lagens feodalistiska grunddrag kvarstår. Lydelsen och innebörden i 2 § 1 mom: Jakträtt tillkomme, där ej annorledes stadgas i denna lag, en var jordägare å honom tillhörigt område, kontrasterar mot alla demokratiska begrepp. Redan när lagen antogs utestängdes många människor i vårt land från laglig rätt till en form av friluftsliv som för många var-och är-ett sätt att leva på riktigt. (De många norrlänningar som lämnat fasta anställningar i och flyttat tillbaka till en osäkrare materiell tillvaro i sina hembygder har oftast u ppgivit att möjligheterna att få jaga var ett tungt vägande skäl. För vissa det avgörande skälet.) har stora förändringar skett i fråga om jordägande och bosättning. Tusentals jord- och skogsbruksenheter har förvärvats av bolag och enskilda kapitalstarka personer. Hundratusentals människor har flyttat från landsbygden till städer och industriorter. Skaran av egendomslösa i jaktlagens mening har ökat enormt. När bolag och enskilda har förvärvat egendomar har de också förvärvat jakträtten. Det motsatta har varit fallet när kommuner - exempelvis - har förvärvat egendomar utanför sin jurisdiktion. Då har säljarna undantagit jakträtten och dessutom i flera fall fått optionsrätt till jakträtt inskriven i köpehandlingarna. Således har inte ens samhälleligt förvärv av mark förbättrat de egendomslösa jägarnas situation. Den enda möjlighet som står dessa till buds är att kollektivt eller individuellt arrendera jaktmark. Som bekant har emellertid arrendeprisema trissats upp till en nivå så att folk med låga eller normala inkomster faller bort ur tävlan när det gäller jaktarrenden. Detta påpekades för övrigt 1967 av dåvarande jordbruksminister i direktiven till jaktmarksutredningen. Även små markägare befinner sig i en sämre position än stora privata markägare och höga tjänstemän inom skogsbolagen och domänverket framför allt beträffande älgjakten. Licensområdena förutsätter så stora arealer att de mindre markägarna kommer helt till korta. För dem - i detta sammanhang - ter sig jaktlagens andra paragraf närmast som ett skämt. kommunisterna anser att det i slutet av det tjugonde seklet är hög tid att ersätta den nuvarande feodalistiska jaktlagstiftningen med en demokratisk sådan. Detta mål kan endast uppfyllas genom att jakträtten skiljs frän markägandet. Genom avskaffandet av privilegier och genom att förhindra att kommersiella intressen dikterar jakten kan de viltvårdande intressena bättre tillgodoses. Viltet kommer då att betraktas som en naturtillgång, och avskjutningen sker utifrån ekologiska synpunkter. De befintliga samhälleliga organen på alla nivåer är väl rustade för att överta den styrning av jakten som i realiteten utövas av godsägare, bolagsherrar och höga tjänstemän. I riksmåttstock måste reellt vara det organ som utformar ramarna för och innehållet i jaktpolitiken. Regionalt är länsstyrelserna den rätta instansen, under den bestämda betingelsen att jaktvårdskonsulenterna endast sorterar under länsstyrelsernas naturvårdsenheter. Med hänvisning till det anförda föreslås att som sin principiella ståndpunkt uttalar att jakträtten skiljs från markäganderätten och i övrigt hemställer till regeringen om en allmän översyn av lagen(1938:274)om rätt till jakt så att motionens syfte tillgodoses.