mot · G102214 · 1978-01-10 00:00:00 — av och om kvinnoprästfrågan Genom beslut , senare antaget av kyrkomötet, fick kvinna rätt att inneha prästtjänst. Lagen om kvinnas behörighet till prästerlig tjänst är kort och entydig och lyder så här: Härigenom förordnas att kvinna skall äga lika behörighet som man att efter förtjänst och skicklighet befordras till prästerlig tjänst. Inom kyrkan var meningarna starkt delade i frågan när lagen antogs, vilket föranledde kyrkomötets särskilda utskott som behandlade frågan att, i sina försök att nå så stor enighet som möjligt kring förslaget, i sitt betänkande (nr 2:1958) formulera vissa förbehåll. Den närmare innebörden av denna s. k. samvetsklausul är mycket omstridd. Senast vid kyrkomöte var den föremål för debatt. Klart är emellertid att den i princip inte ger biskop rätt att vägra kvinnor prästvigning p. g. a. deras kön. Av betydelse i sammanhanget är en PM utarbetad av dåvarande kyrkoministem, statsrådet , . I denna påpekas att det går en principiell, rent av kategorisk skiljelinje mellan den åsiktsfrihet som präster bör ha - liksom andra människor - när det gäller kvinnliga präster och det ämbetsansvar som vilar på innehavaren av en prästerlig tjänst. Den som åtar sig en sådan tjänst, det må vara som biskop eller annan präst, måste naturligtvis, liksom alla övriga innehavare av tjänst, vara beredd att fullgöra de uppgifter som följer med tjänsten. Det hör till en biskops ämbetspliktermen också endast till hans, ej andras - att viga till präst, och detta, lags tillkomst, utan könsdiskriminering. Med stöd av samvetsklausulen har motståndare mot kvinnopräster fortsatt att aktivt motarbeta kvinnors möjligheter att vigas till präst och att erhålla prästtjänst. Detta agerande synes på sina håll ha fått ökad utbredning och väcker stark anstöt hos stora delar av svenska folket. Samvetsklausulen har också fått visst inflytande på personalpolitiken i stiften. Så har man i allmänhet sökt undvika att kvinnopräster placeras i pastorat där det finns en manlig präst som är motståndare till kvinnliga präster. Detta har på sina håll lett till svårigheter att placera präster. Det är uppenbart att samvetsklausulen under de år som gått givits ett vidare innehåll och en vidare tillämpning än som kunde förutses då lagen stiftades. I vissa fall förefaller man rent av tillmäta uttalandet till kyrkomötets protokoll större vikt än själva lagen. I stället för att betraktas som ett hänsynstagande i ett övergångsskede för att undvika en tillspetsad situation och en kyrkosplittring vid införandet av den kvinnliga prästvigningen har samvetsklausulen kommit att bli 1 1977/78. 3 sam!. en täckmantel för reaktionära uppfattningar och trakasserier mot kvinnorna. uppges en tredjedel av prästerna vara motståndare till kvinnliga präster. Det aktiva motståndet från manliga präster förefaller att ha skärpts . De kvinnliga prästerna utsätts för förföljelse och trakasserier på många håll. Särvigning har kommit att ingå som ett led i särbehandlingen av kvinnorna. Vid de teologiska fakulteterna, främst i , har trycket mot kvinnorna hårdnat. En enkät som presenterats visar att av landets kvinnopräster möts av utfrysning och demonstrationer i olika former. Motståndet mot kvinnor har till och med tagit sig sådana uttryck att man i vissa kretsar systematiskt arbetar för att placera kvinnoprästmotståndare på olika tjänster runt om i landet för att på detta sätt i hela landet kunna bjuda motstånd mot de kvinnliga prästerna. Prästernas motstånd mot de kvinnliga prästerna är desto mer anmärkningsvärt som församlingarna över lag accepterar och välkomnar kvinnliga präster och den överväldigande majoritet av det svenska folket som är medlemmar av statskyrkan med all sannolikhet bestämda uppfattningen att kvinnan skall behandlas som jämlike även i kyrkan. Förden breda allmänheten måste det framstå som märkligt att den gör sig till förespråkare för förtryckta folk och förföljda grupper ute i världen, men ännu själv inte lyckats komma till rätta med det som i praktiken är en diskriminering av kvinnan, aktivt utövad av innehavare av prästämbetet inom den . Vid behandlingen av en i huvudsak likalydande motion vid 1975/från vårt håll (motion 1975/76:450) yttrade i sitt betänkande bl. a. följande: Enligt utskottets mening finns det (därför) behov av ytterligare åtgärder för att jämställa kvinnorna med männen såväl i fråga om prästvigning som när det gäller arbetsförhållandena. Utskottet förutsätter att kvinnoprästfrågan aktualiseras inom ramen för de pågående överläggningarna mellan stat och kyrka. Utskottet utgår dock från att därest överläggningarna inte leder till resultat i här berört avseende ytterligare åtgärder från statsmakternas sida kan bli nödvändiga. Vad utskottet i detta avseende anfört bör ges regeringen till känna. (KU 1975/ 76:38) Med hänsyn till vad som hänt sedan behandling av frågan vid 1975/riksdag bör nu enligt vår mening ytterligare åtgärder vidtas för att snabbt komma till rätta med de uppenbara missförhållanden som råder. De förhållanden och händelser som kommit till kännedom gör det nödvändigt att i rådande läge gör ett klart ställningstagande i denna för det svenska folket så viktiga fråga. Att överläggningar fortfarande pågår i kyrka-stat-frågan är inte något skäl för att den diskriminerande behandling i olika former som pågår av kvinnorna skall tolereras ens någon ytterligare tid framöver, när nu förflutit sedan beslut fattades om kvinnas rätt att inneha prästtjänst. Ett klart och otvetydigt uttalande från sida bör utgöra ett värdefullt stöd i de kontakter som aviserats från regeringens sida med kyrkan i denna fråga och i det fortsatta arbetet för att kvinnorna skall behandlas lika som männen. De åtgärder som skall vidtas bör rimligtvis innebära att samvetsklausulen inte längre skall kunna hävdas utgöra grund för en diskriminerande behandling av kvinnan. Med stöd av det anförda hemställer vi att uttalar som sin mening att den diskriminerande behandlingen av kvinnor i samband med prästutbildning, prästvigning och ämbetsutövning i den måste upphöra och att det i motionen anförda ges regeringen till känna.