mot · G2021871 · 1978-09-07 00:00:00 — 1. att beslutar om en höjning av biblioteksersättningens grundbelopp med till per hemlån fr. o. m. , 2. att beslutar att till ersättning åt författare m. fl. för utlåning av deras verk genom bibliotek m. m. anvisa ett med 1 milj. kr. förhöjt förslagsanslag av , 3. att uttalar sig för att framtida höjningar av biblio teksersättningen relateras till den allmänna löne- och inkomstutvecklingen, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om åtaganden för författarfonden vad avser socialförsäkringsavgifter, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om individuellt beräknad översättarpenning. P. O. () () () () () () () f2 1978/79. Till statsrådet och chefen för Inför arbetet med statsbudgeten /80 får Konstnärliga och () anföra följande. KLYS bildades och gjorde sin första framställning till statsmakterna inför riksdagsarbetet 1960 avseende statsbudgeten 1960/61. Med den här föreliggande skrivelsen framlägger således KLYS för tjugonde gången sin syn på kulturbudgeten och anger sina prioriteringar. Det kan därför vara skäl att inleda med en översiktlig tillbakablick och kommentar. KLYS tillkomst utveckling, politik Kulturarbetarnas fackliga organisationsarbete började redan i slutet av men vissa grupper nådde facklig status först på . De olika organisationerna arbetade länge i huvudsak oberoende av varandra och med tämligen begränsade målsättningar, avseende den egna medlemskaderns intressen. Detta kom särskilt till synes i den debatt om kulturarbetarnas villkor som flammade upp med utgångspunkt framför allt i betänkande 1952 (SOU 1952:23) och betänkande Upphovsmannarätt (SOU 1956: 25). Sistnämnda betänkande gick på remiss till sexton upphovsmannaorganisationer. Vissa av dessa hade redan etablerat samarbete (tonsättarna i och författarna i FLYCO), men det får anses signifikativt att upphovsmännen avgav inte mindre än tretton remissvar som kom att framstå som i huvudsak isolerade yttranden. Så blev det också i debatten, sorn i stor utsträckning initierades av folkbildnings- och studentorganisationer, vilka visserligen kallade våra fackliga representanter men ofta därutöver bjöd in välkända fria kulturarbetare, vilkas uttalanden väntades mera intressera de politiska instanserna. Ett genomgående drag i debatterna var emellertid också att politiker och ansvarigt eller ansvariga departement i regel uteblev. Kultur arbetarnas otålighet inför denna hållning kom särskilt till synes vid en debatt i , då trots inbjudan uteblev utan att ens meddela återbud. Det var vid det tillfället kunde upplysa om att en nyskriven svensk symfoni som spelades maximalt det vill säga dels i radio, dels av alla etablerade konsertföreningar totalt kunde inbringa sin skapare . Då framkastades konkret tanken på en kulturarbetarnas samorganisation och behovet av militanta åtgärder för att lyfta dessa yrkesutövare upp ur något som närmast kunde betecknas som misär. Kort tid därefter samlades representanter för åtta organisationer och enades om att sluta ett samarbetsavtal. Detta tecknades slutligen och innebar att KLYS bildats. Det är viktigt att understryka dessa sakförhållanden, eftersom det ofta i den senare diskussionen gjorts gällande att initiativet till KLYS föranleddes av de förväntningar som väcktes av vissa uttalanden av Den historieskrivningen är alltså inte riktig: KLYS är frukten av ett rent kulturarbetarinitiativ, föranlett av vrede och besvikelse, inte av förhoppningar. Efterhand anslöt sig ytterligare organisationer till och hade samarbetsnämnden blivit det gemensamma representativa organet för samtliga kulturarbetarorganisationer, omfattande uppemot 20 000 upphovsmän och utövande konstnärer. På ersattes avtalet av formliga stadgar och ett permanent kansli inrättades. KLYS är dock fortfarande ett samarbetsorgan, icke en överorganisation. Detta innebär å ena sidan att medlemsorganisationerna är helt autonoma och å andra sidan att KLYS beslut och åtgärder i övergripande frågor förutsätter enhällighet. Den organisationstekniska konstruktionen ger således KLYS yrkanden tyngden av kulturarbetarnas samfälliga uppfattning. KLYS drog genast upp riktlinjerna för sin mera kortsiktiga verksamhet och angav för de omedelbara prioriteringarna, vilka av skäl som lätt inses av det följande kom att gälla bildkonstnärer och tonsättare. I dessa delar var det fråga om akuta insatser, nödvändiga för att vissa grupper överhuvudtaget skulle överleva. Det var emellertid självklart att KLYS skulle ha en mera övergripande målsättning, ett verkligt kulturprogram. KLYS kulturprogram utarbetades och antogs av nämnden (se bil. överlämnades det vid en uppvaktning för stats- och ecklesiastikministrarna. Kulturprogrammet var indelat i två avsnitt om vardera tolv punkter. Det första avsnittet avsåg de övergripande kraven på en statlig kulturpolitik och innehöll yrkanden beträffande , den högre utbildningen, folkbildningen, den fysiska miljön, bibliotek, museer och utställningsverksamhet, teater, konsertliv och film, undervisning i dans och bekämpande av det som betecknas skräpkultur. Den sista punkten i detta avsnitt innehöll ett krav på förbättrade villkor för de litterära och konstnärliga utövarna. Det andra avsnittet innehöll en utveckling av denna sista punkt med motivering bland annat att rimliga materiella villkor för kulturarbetarna är en betingelse för ett rikt kulturliv och att det ankommer på samhället att skapa dessa betingelser. För kulturarbetarnas del krävdes sålunda införande av en upphovsrättslagstiftning som låg hos , bättre konstnärlig utbildning och samma studiesociala rättigheter för studerandena vid konst- och musikskolor som för studenterna vid universiteten, sådana anslag till teatrar och andra institutioner att dessa kunde betala rimliga löner, anslag till museer så att de kunde köpa svensk konst utan prutning, utbyggt stipendiesystem åt kulturarbetarna, livstidsgager åt kulturarbetare, höjd biblioteksersättning samt dylik ersättning även till översättare, åtgärder för spridning till utlandet av svenska verk. Beträffande den upphovsrättsliga delen tog KLYS avstånd från den rådande uppfattningen att upphovsmän gratis skall idka välgörenhet, men underströks det att kulturlivets alster bör göras lättare tillgängliga för andra, främst vanlottade. KLYS påpekade också att den tekniska utvecklingen med praktiskt taget obegränsade distributions- och reproduktionsmöjligheter kan få negativa verkningar för upphovsmännen och att samhällets åtgärder måste anpassas efter dessa risker. Vi har här vid återgivandet av kulturprogrammet (som emellertid bifogas in extenso) i vissa sammanhang tillåtit oss att översätta kra ven till modernt språkbruk eller till sådana termer som är vedertagna. Vi har också förbigått några smärre avsnitt, som av olika skäl ter sig inaktuella. Men som helhet finner vi att detta kulturprogram i sak var både förutseende och konstruktivt. Mer än hälften av punkterna har också i olika hänseenden genomförts i form av initiativ eller i varje fall riksdagsbeslut i angiven riktning. Den statliga kulturarbetarpolitiken relationen till KLYS KLYS kulturprogram var i och för sig inte det första samlade uttrycket för behovet av en statlig kulturpolitik. höll den dåvarande ecklesiastikministern sitt så kallade Eskilstunatal i vilket han drog upp riktlinjer för samhällsåtgärder inom kulturlivet. Det är självklart att detta stimulerade det redan påbörjade arbetet med att skapa KLYS och att det mottogs mycket positivt av kulturarbetarna. Men måste det konstateras att det ju egentligen är något alldeles oerhört att det i det krigsskonade ännu efter slut inte drevs någon genomtänkt kulturpolitik. hade författarna yrkat biblioteksersättning, men efter två statliga utredningar under samma decennium hade kravet tillbakavisats. Den 1948 tillsatta hade 1952 framlagt ett konstruktivt förslag men först framlade regeringen under starkt motstånd från ett förslag som antog. Detta innebar att staten per lån betalade och totalt för ändamålet anslog ca . Trots att det fastslogs att det var fråga om gottgörelse för utnyttjande, blev den individuella ersättningen författarpenningen om per lån kringgärdad med sådana restriktioner att den blev betydelselös för mottagarens ekonomiska trygghet: redan vid en författarpenning om ansågs författaren ha fått så rikligt tillskott att penningen per lån avtrappades till . skedde en mindre justering 1957 genom att referensexemplaren ersattes, men någon höjning av ersättningen förekom inte och upprepade krav om ersättning till översättarna avvisades sedan statskontoret (!) avstyrkt med motivering att det stod författarna fritt att med sin biblioteksersättning stödja sina kolleger översättarna. tog dåvarande ecklesiastikministern upp den så kallade enprocentregeln, som förverkligad kunde ha totalt förändrat bildkonstnärernas situation. Ett principbeslut togs också i men kriget kom emellan och frågan begravdes. Anslag för utsmyckning av offentliga byggnader uppfördes på statsbudgeten först med och efter höjningar 1950 och 1952 hade detta anslag 1959 nått upp till endast . var det som indirekt framgår av KLYS kulturprogram (andra avsnittet punkt 3) fast kutym att vid inköp av konst från levande svenska konstnärer prutade kraftigt, vilket konstnärerna tvingades godta för äran att bli representerade på vårt nationalgalleri. Statliga författarstipendier har förekommit sedan strax . Det är dock signifikativt att anslaget för detta ändamål som uppgick till sänktes i krigsbudgeten till 16 000 och att det därefter dröjde ända till 1944 innan beloppet återställts till 30-talsnivån. Än värre var det för övriga grupper. Medan författarna genom höjningar 1945, 1947 och 1952 hade kommit upp till 100 000 , hade bildkonstnärerna (till vilka fotograferna inte hänfördes och som i fortsättningen därför betecknas KRO-gruppen) ett totalbelopp om (!). Bildkonstnärerna fick sistnämnda år beloppet höjt till samma som utgick till tonsättare, 40 000, och på nu angivna nivåer låg här berörda tre grupper . Andra grupper hade överhuvudtaget inte statliga stipendier. tillsattes med uppdrag att i nordiskt samarbete föreslå ny lagstiftning i stället för de föråldrade författar- och konstnärslagarna . Även i denna del hejdades arbetet av kriget men det återupptogs och betänkandet innehöll ett stort antal förbättringar för upphovsmännen. Ännu efter det att betänkandet framlagts förelåg inte någon proposition i ärendet. Detta var alltså kulturarbetarnas läge 1959. Till bilden av statsmakternas bristande intresse för frågorna hör också att det reella kulturansvaret var splittrat på fyra departement: upphovsrätten låg hos justitie, teater- och musikfrågor hos handels (lotterimedel), radio- och TV-frågorna handlades av kommunikation (eftersom de betraktades som utflöde av teleanslaget) och biblioteksersättning, utsmyckning av byggnader och stipendier låg hos ecklesiastik, inom vilket departement det inte ens fanns en kulturenhet. Det får inte förvåna att kulturarbetarna i detta läge hävdade att ansvaret för deras trygghet och arbetsmöjligheter i själva verket låg hos ett femte departement: . Ser man frågan i ett vidare perspektiv blir bilden av politisk försumlighet än tydligare. skedde på den allmänna arbetsmarknaden en enorm löneutveckling; kompensation gavs för den så kallade engångsinflationen i samband med Koreakrisen och därefter skedde en avsevärd standardförbättring som även omfattade de statliga tjänstemännen, vilka de facto tillerkändes förhandlingsrätt. Denna utveckling tilläts dock inte påverka de anslag som berörde anställda konstnärer, vilka vid decenniets slut hade löner på vilka de inte kunde livnära sig. Välutbildade skådespelare vid Dramatiska Teatern hade och de två (2) speciallöner som där gavs till våra största artister på området (/år) nådde inte upp till en byrådirektörslön. Något tal om att den just antagna ATP-reformen skulle komma de fria kulturarbetarna till del på annat sätt än att de fick möjlighet att sluta likställighetsavtal var det alls icke. Medan arbetsgivarna alltså ålades att erlägga avgifterna för de anställda och därmed säkra dessas ålderdomstrygghet, hänvisades de fria kulturarbetarna att fortsätta där arbetarrörelsen misslyckats att söka avtvinga motparterna avgifter och i annat fall själva, och under tvång, erlägga avgifterna. Det skall understrykas att ecklesiastikminister när han höll sitt Eskilstunatal varit chef för departementet mindre än och förvisso hade en stark vilja att förändra situationen. Ett citat ur talet kan dock ge en blixtbelysning åt den försumlighet om vilken vi ovan talat: Furstarnas, finansmagnaternas och kyrkans roller är slutspelade nu måste samhället träda in som den självklara uppdragsgivaren och stödjaren och ta på sig både kostnaderna och ansvaret för ett sådant åtagande. Att finna de lämpliga formerna i intimt samarbete med konstnärerna och konstutövarna själva för en sådan kulturpolitik är den stora reformuppgiften som närmast står på dagordningen. (Understrykningarna gjorda här.) Ansvaret för den dåvarande situationen, för underlåtenheten att upptäcka att det låg mellan det då och som Edenman beskrev och försummelsen att tidigare konstatera samhällets förpliktelser föll naturligtvis på vart och ett av de i representerade partierna. Detta ansvar består alltjämt i så måtto, att det blir orimligt om någon politisk instans mot kulturarbetarnas yrkande åberopar utvecklingen med utgångspunkt enbart i den underutvecklade situation från vilken man började. KLYS kulturprogram avsåg kulturpolitiken i hela dess vidd men man prioriterade en förbättring av kulturarbetarnas villkor såsom en förutsättning för att dessa yrkesutövare alls skulle kunna existera och upprätthålla en av hörnpelarna i ett lands kultur: skapandet av nya verk och framförandet eller presenterandet av litterära och konstnärliga verk för den svenska publiken. Kulturarbetarna hade helt enkelt inte råd att i det läge som ovan beskrivits satsa sina krafter över hela fältet. Kommer därtill att kulturbudget 1959 som uppgick till ca och till avsåg ren ersättning för utnyttjande eller förvärv inte innehöll en enda kronas höjning av anslagen förstår man, att KLYS-kampen måste gälla den begränsade frågan om statens ansvar för kulturarbetarnas villkor. Av dessa skäl och eftersom vi prioriterar de fria kulturarbetarna, kommer vi här bara att redovisa utvecklingen av de anslag som rör ersättning eller stöd åt dessa. Övriga viktiga frågor såsom utvecklingen av institutionerna, åtgärder beträffande det som kallades distributionsoch konsumtionsleden samt de anställdas förhållanden kommer inte att diskuteras i siffror. anslagsutveckling framgår av nedanstående tabell. Ökningstalen avser bara sådan ökning som är resultatet av nya beslut, till exempel nya ersättningsformer eller ökning av eljest fasta anslag. Ökning till följd av automatik, till exempel ökad bokutlåning eller förändring av basbeloppet (för konstnärsbelöning), redovisas inte som anslagsökning. genomfördes också en väsentlig reform för många av de anställda kulturarbetarna: de statliga institutionernas budgetering lades om och kunde grundas på de fackliga uppgörelserna med följd att löneutfallet blev mera arbetsmarknadsmässigt. I enlighet med sitt löfte i Eskilstunatalet mottog ecklesiastikministern krav om samråd mycket positivt. Kontakterna formaliserades genom de så kallade Lilla Hornsbergsmötena och årliga prioriteringsskrivelser. De uppskrivningar som framgår av tabellen är i och för sig i huvudsaklig överensstämmelse med de gjorda prioriteringarna. Sedan de allra första ökningarna skett yrkade KLYS emellertid en vida större och bredare satsning. Självfallet kan det sägas att i varje fall årliga uppskrivningar då måste ha framstått som betydande men det är då bara i relativa tal. Absolut sett, med hänsyn till antalet berörda kulturarbetare, omfattningen av behovet och den oerhörda eftersläpningen, ter sig beloppen närmast marginella. I själva verket är det ST « E' °5 motsv. () o § o § 3 o = g- 2 = & 2g- . ®£ S.3 5' Q* £*0© ^ Q 2 *2. | 3 ' ii?g g ? I f s:" 6 Fi fil 2 1 f I | |s *< 09 C S»: 2 " 2 * £.g s « § 3. g 3 3 2 3 2 3 o-fS a -> w <« '4 1 174 000* 1 080 000* Noterna avser höjningar som inte framgår direkt av tabellen eller som avser innovationer. 1 Ersättning för bibliotekens referensexemplar infördes. 2 Översättarna fick biblioteksersättning; talboksersättning infördes. 3 Övriga gruppei fick statsstipendier; konstnärsstipendienämnden inrättades. 1 Konstnärsbelöningar infördes. ju först när kulturarbetarna började tillämpa militanta metoder och därefter tog en rent politisk konfrontation som ett verkligt lyft kom till stånd . Till detta återkommer vi. Oavsett att prioriteringarna i viss mån följdes framstod ändå det inledda reformarbetet som ryckigt och nyckfullt. Vid överläggningarna med departementet krävde KLYS en långsiktig plan för reformarbetet och en utredning av behoven. Kravet på en plan tillbakavisades med att den svenska statsbudgeten i princip är en ettårsbudget och att inga löften kan skrivas ut i förväg. varnade ministern för en utredning, eftersom han befarade att en dylik kunde tas som förevändning för en paus i det inledda arbetet. Viktiga administrativa reformer genomfördes. Inom inrättades en kulturenhet och kulturfrågor överflyttades även från andra departement till denna. Med kulturadministrativa syften tillsattes också ett flertal övergripande utredningar, vilkas resultat indirekt skulle kunna få betydelse för kulturarbetarnas försörjning. Den enda som var mera direkt inriktad även på kulturarbetarnas situation var dock det 1969 tillsatta . Tyvärr besannades till fullo kulturministerns varning: det utlovade reformarbetet avstannade redan innan det egentligen börjat: efter en måttlig lyftning 1966, som i huvudsak avsåg höjning av biblio leksersättningen, följde av i stort sett stagnation. Även om det totalt sett blev höjningar var dessa fördelade på skvättar som inte gjorde påtaglig nytta någonstans. För detta får KLYS ta sin del av ansvaret. Prioriteringarna hade blivit oprecisa och för omfattande, våra åtgärder och yrkanden gav den ansvarige ministern för litet stöd. Insikt om detta fick vi genom statsverksproposition, som till och med låg på lägre ökningstakt i absoluta tal än den , då vårt krav på en formaliserad förhandlingsrätt första gången framlades och nådde genom en motion av . KLYS inbjöd ecklesiastikministern till en kulturarbetarnas remissdebatt en idé som väcktes i samband med de första förslagen om bildandet av KLYS. Debatten hölls på Dramatiska Teaterns stora scen inför en fullsatt salong med kulturarbetare. Denna konfrontation var i och för sig nyttig för båda parter, men som framgår av tabellen avsatte den inte några resultat i budgeten. Trots de påtagliga förbättringarna i förhållande till det bottenläge som rått 1959 stegrades därför kulturarbetarnas otålighet. De enskilda kulturarbetarna var starkt engagerade i frågorna, det var ju de som i sin vardag fick känna på bristen på medel, svårigheterna att få arbete, uppdrag och avsättning för nyskapade verk och även den distans som därigenom uppkom mellan kulturarbetarna och de slutliga mottagarna. På enskilt initiativ bildades Författarcentrum som en författarnas arbetsförmedling och instrument för en utåtriktad verksamhet som de fackliga organisationerna på området inte hade resurser att bedriva. Andra grupper följde exemplet och snart hade ett stort antal centrumbildningar tillkommit med liknande program. Centrumbildningarna fick genast fackligt stöd och ett visst intresse visades också från AMS och statsmakterna. Någon verklig satsning på detta viktiga arbete gjordes dock inte med statsmedel. Tvärtom syntes det bakom motiveringarna för de mycket begränsade anslagen ligga en viss politisk misstro både mot kulturarbetarnas förmåga att handha frågorna och mot de syften som kunde ligga bakom verksamheten och dennas inriktning. De fackliga organisationerna utarbetade drastiska handlingsprogram. Nämnas kan konflikt med SR 1963, som stöddes av en enad kulturarbetarbojkott, fotografernas krav att bli respekterade som bildkonstnärer, yrkande om en ersättning för sina insatser i samhället och kamp mot den diskriminerande omsättningsskatten (senare momsen), dansarnas krav på en helt ny syn på deras konst och dess behov samt författarnas preciserade krav på en höjning av biblioteksersättningen , allt underbyggt av ett gemensamt krav på förhandlingsrätt gentemot det samhälle som i Eskilstunatalet betecknades som såväl åtgärdsmässigt som ekonomiskt ansvarigt. Kulturarbetarnas otålighet nådde sin kulmen när statsverksproposition ännu efter Eskilstunatalet inte innehöll vare sig långsiktiga planer eller reella lyft; ersättningsfrågorna var inte lösta, förhandlingsrätten diskuterades inte i fackliga termer och stipendiebeloppen var trots ökningarna utan betydelse för den enskilde, eftersom utfallet för henne/honom var helt slumpmässigt när utdelningen skulle ske inom en snäv ram och var i de flesta fall beroende av årliga beslut inom de fördelande organen. Det kom att bli författarna och översättarna som konkretiserade otåligheten i den så kallade Biblioteksaktionen . aktionen stod emellertid hela KLYS och alla grupper stödde kravet på ett genomförande av ersättningsprogrammet . Den omedelbara effekten av aktionen blev också att den nye utbildningsministern inbjöd, inte författargruppema, utan KLYS till de så kallade Hässelbyöverläggningarna . Nästa påtagliga bevis för att aktionen bör betraktas som en manifestation av KLYSarbetet kom statsverksproposition, där inte bara författarnas biblioteksersättning fördubblades utan även anslaget till KRO-gruppen som starkt framhållits vid tredubblades. Detta var i själva verket, som ses av tabellen, det första egentliga lyftet för att radikalt förbättra kulturarbetarnas villkor. fullföljde därefter den påbörjade politiken genom att 1971 och 1972 höja biblioteksersättningen. Att det fortfarande fanns motstånd som måste övervinnas framgår dock därav att det vid höjningen 1971 inte ansågs finnas medel (det saknades 500 000) för att låta översättarna få del av höjningen med följd att ersättningen för denna eftersatta grupp sjönk i förhållande till författarersättningen från proportionen 1/3 till 1/4. Övriga grupper kom än mer på efterkälken genom att propositionen inte innehöll något förslag om höjning 1971 (några motioner förekom ej) och den i statsverkspropositionen föreslagna höjningen var mycket måttlig. Trots att prioriteringarna de båda följande åren lades helt på bildsidan avmattades ökningstakten betydligt och först genom riksdagsbeslutet (avseende biblioteksersättningen) och regeringsförslaget (avseende bildsidan) kom det till stånd ökningar jämförbara med 1970. Höjningarna därefter behöver inte aktualiseras i detta sammanhang; de kan dock inte i något hänseende betraktas som led i ett reformarbete. Denna långa inledning kan vara mödosam att ta sig igenom, men den har det goda med sig att vi inte så utförligt behöver argumentera i de rena prioriteringsavsnitten. Man blir ofta förblindad av välvilja och dämpar rösten så länge en utveckling pågår eller i varje fall kan förväntas. Så har också varit fallet med kulturarbetarna under vissa skeden av den ovan beskrivna perioden. Men den tillbakablick som vi här gjort ger klart besked om hur berättigade våra krav var och alltjämt är. Vi har ingen anledning att ifrågasätta ambitionen hos någon av de fungerande kulturministrar som har stått för ansvaret under de gångna tjugo åren; det finns tvärtom skäl att anta att den har legat vida högre än det sammanlagda utfallet. På många andra håll har emellertid funnits ett renodlat statsfinansiellt motstånd så var det regelmässigt statskontorets negativa hållning som länge fick bilda underlag för avslagsbeslut. Men det har förvisso också funnits ideologiskt motstånd mot att tillerkänna upphovsmännen deras rätt till ersättning och från många håll har frågan betraktats som ointressant i varje fall politiskt.