mot · G1021027 · 1978-01-24 00:00:00 — av m. fl. om nedrustning och fredsforskning m. m. Sedan slut har inget land förklarat krig mot något annat land. Men det faktiska antalet krig under de drygt trettio åren är etthundratjugo (120). I dessa har 82 stater deltagit och ca 25 miljoner människor dödats. har det funnits endast 26 helt krigsfria dagar (alla inföll ). Det är därför missvisande att kalla , som brukligt är, efterkrigsperioden. Snarare kunde den kallas tredje världskrigets tid, allra helst som en betydligt större del av världen nu är berörd. Den dominerande typen av krig efter 1945 är inbördeskrig i tredje världen. Vanligen har de formen av befrielsekrig eller uppror mot den sittande regeringen. blandar sig stormakterna i de lokala konflikterna, som är vanligast i och . Den stormakt som oftast intervenerat är . Statistiskt sett är således vår tids typiska krig. Det råder ganska stor enighet om att stormakternas agerande är en av de viktigaste orsakerna till krig. Även små stater kan under vissa perioder spela en stormaktsroll, vilket medför ökat krigsdeltagande. och var således , , och ofta inblandade i krig. Sedan stormaktsaspirationerna uppgivits, har de knappast alls deltagit i krig. Även för vårt land gäller detta i allra högsta grad i ett något längre historiskt perspektiv. Under den svenska s. k. stormaktstiden utkämpade vi ständiga krig. Den långa freden infann sig inte, förrän stormaktsdrömmen krossats och uppgett alla territoriella anspråk på sina grannar. Samma sak gäller för . Så länge det strävar efter att utvidga sitt territorium på sina grannars bekostnad, så länge kommer också krigsrisken att finnas kvar i området. En viktig orsak till krig, både bland stora och små stater, är rustningarnas pådrivande roll. Rustningar har alltid drivit fram krig, men i det utvecklade industriella samhället blir pådrivningseffekten större än i äldre samhällstyper med låg produktivitet och mindre beroende av marknader för avsättning av det som tillverkas. Marknaden för krigsmateriel är idealisk för en kapitalistisk produktion. Den garanterar snabb förslitning och hög omsättning både i fred och, framför allt, i krig. Det finns därför ett stort intresse hos tillverkarna av krigsmateriel att genom forskning ta fram nya produkter som kan presenteras statsledningarna som nödvändiga för den nationella säkerheten. De är så gott som alltid framgångsrika i sina ansträngningar. Det gäller också krigsmaterielindustrin i . Utecklingen på kärnvapenområdet har gått mot allt större variation, både när det gäller storlek och typer. S. k. taktiska kärnvapen, avsedda för insats direkt i strid, har funnits . De kan bäras av mindre raketer och flygplan eller skjutas ut som vanliga artillerigranater. Det har således gällt en variation av storlek. Jämsides med detta har forskning pågått om andra typer av kärnvapen. Den för en del år sedan omtalade koboltbomben var en sådan satsning. Det var ett försök att öka strålningseffekten hos kärnvapen. Vidareutvecklingen har blivit den nu välkända neutronbomben, som verkar enligt samma princip. Resultatet kan bli att den ömsesidiga, återhållande effekten på kärnvapenområdet minskar. Om man tror att ett vapen kan användas mot motståndaren utan negativa verkningar för en själv, är frestelsen stor att ta till det i en kritisk situation. Utöver detta måste den ökade precisionen för vapenbärare och utskjutningsanordningar uppmärksammas. Alla större stater och även mindre skaffar sig nu i rask takt de nya, elektroniska styrinstrument som kan placera laddningar både av kärnvapen och av konventionell typ inom ett målområde med några tiotal meters radie. Det arbete som bedrivit i nedrustningsfrågor och som gett oss ett gott internationellt rykte måste fortsätta. Vi måste också med all kraft vända oss emot att nya typer av kärnvapen konstrueras och införlivas med vapenarsenalerna. I detta sammanhang måste också spridningen av kärnkraftsteknologi uppmärksammas. Det är inte på det sättet att kärnkraft och kärnvapen är två från varandra helt åtskilda problem. Spridningen av kärnkraftsteknologi är fortfarande den första och allvarligaste faran för att också kärnvapen skall spridas. Detta har framhållits upprepade gånger av fredsforskare både i och utomlands. De som förnekar detta faktum gör sig skyldiga till grov felinformation. Vi har också som nation skyldighet att se över vårt eget agerande i rustningsfrågor. Det har ofta sagts att det inte ligger någon motsättning i att lägger ner en stor del av sin budget på egna rustningar och kräver att de internationella rustningarna skall minska. Det är svårt att förstå att de som resonerar så inte ser dubbelmoralen i sin argumentation. Det finns bland svenska folket en överväldigande opinion för att skall verka för nedrustning både internationellt och nationellt. manifesterats i folkriksdagen för nedrustning och även på andra områden. Inte minst märks den i det ökande intresset för de problem som fredsforskningen tar upp. Tillströmningen till de avdelningar vid våra universitet som sysslar med dessa frågor har aldrig varit större än . Mot bakgrund av det framförda föreslås 1. att hos regeringen hemställer att i det fortsatta arbetet i olika nedrustningsorgan kraftfullt verkar för att nya typer av kärnvapen, som t. ex. neutronbomben, förbjuds, 2. att hos regeringen hemställer om åtgärder och initiativ som kan begränsa spridningen av kärnkraftsteknologi och därmed kärnvapenspridningen, 3. att som sin mening uttalar att en svensk nedrusting är den första förutsättningen för ett kraftfullt agerande i internationella nedrustningsfrågor, 4. att uttalar sitt stöd för en fortsatt utbyggnad av den svenska fredsforskningen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)