mot · G102378 · 1978-01-18 00:00:00 — av m. fl. om utbildningen vid universitet och högskolor Sammanfattning: Vpk har redan tidigare, i samband med propositionen om högskolereformen, redovisat sin syn på högskolans organisation och uppgifter. Det finns emellertid anledning att återkomma till detta eftersom högskolereformen, som vi befarade, inte kommit att innebära en förändring som är till gagn för arbetarklassen. Den sociala snedrekryteringen kvarstår, något som knappast är förvånande då reformen har inslag som t. o. m. gör det svårare för stora grupper att komma i fråga för högre utbildning. I motionen pekar vi bl. a. på tillkomsten av nya spärrar och skärpning av förkunskapskraven, förändringar som enbart tillkommit för att tillgodose den kapitalistiska ekonomins krav på en utbildning anpassad efter näringslivets behov. Den traditionella ideologin på högskoleutbildningens område har varit idén om den s. k. akademiska friheten. Huvudtanken i denna ideologi är att den akademiska utbildningen och forskningen skall vara fri från statsmakternas och andra partsintressens direkta inblandning. Forskningen skall utformas av forskarna själva, lärarna och studenterna skall själva få lägga upp sin utbildning. Denna ideologi har naturligtvis aldrig motsvarats av någon faktisk verklighet men kunde fungera ganska bra som legitimation för ett system med relativt stor inre självstyrelse för universiteten. Förutsättningen var det gamla systemet med en fri universitetsutbildning, ett system där bara en ytterst liten del av befolkningen fick universitetsutbildning och där denna förbehölls borgarklassen eller till denna intimt knutna skikt. I det läget kunde studenterna också räkna med att de själva skulle komma att hamna i traditionella akademikeryrken och därmed tillhöra ett mer eller mindre privilegierat skikt. Fler studenter - ökad kontroll växte antalet studerande vid universitet och högskolor mycket kraftigt. Detta innebar emellertid bara en mycket blygsam ökning av antalet studenter från arbetarklassen; främst kom det ökande antalet studenter från bredare tjänstemannaskikt. Dessa studenter kunde inte räkna med ekonomisk hjälp hemifrån. Han eller hon kunde inte heller vara säker på att få jobb inom ett traditionellt och högavlönat akademikeryrke. Det uppstod en betydande arbetslöshet bland akademiskt utbildade. förändrade situation var en viktig bakgrund till den ökade fackliga och politiska medvetenhet som växte fram bland studenterna . Orsakerna till den stora ansvällningen av studentantalet måste naturligtvis sökas i de allt större krav på utbildning och kvalificering hos arbetskraften som den teknologiskt utvecklade kapitalismen ställer. Jämsides med detta finns ett ständigt stigande behov av akademiskt utbildade i näringslivets och statsapparatens förvaltning (inkl. den kommunala förvaltningen). Det är som ett försök att lösa dessa problem som 1960-talets regeringsförslag om reformering av högskolan måste ses. De lösningar man stannade innebarliksom vid motsvarande reformer utomlands, t. ex. i och - en ökad styrning och kontroll av den högre utbildningen. Syftet med denna styrning är till en del ideologiskt. Vänsterströmningarna bland studenterna innebär ett hot mot etablerade värderingar. En ökad ideologisk övervakning av utbildningens innehåll har på så vis blivit en angelägenhet för statsmakterna. Men framför allt skall styrningen ses mot bakgrund av statens allt större engagemang i den kapitalistiska planeringen vilket i hög grad kommit att prägla näringsliv och ekonomisk politik i . Staten har tagit på sig ett direkt ansvar för att kapitalismen skall fungera. Man har i det läget inte kunnat lämna den högre utbildningen som en sorts självständig ö i det övriga samhället. En av staten dirigerad anpassning av högskolorna till näringslivet i stort var en av målsättningarna med reformen. Det vidgade tillträdet till den högre utbildningen, som är ett av de positiva inslagen i reformen, måste också ses i detta perspektiv. Det har sin rot i ett ökat behov också för den äldre arbetskraften. Denna vidgade rekrytering har naturligtvis kopplats samman med kravet på större kontroll. I detta sammanhang är det värt att uppmärksamma att den del av arbetskraften som näringslivet anser behöva mer utbildning är tjänstemannaskikten. Studiemedelssystemet utesluter också effektivt industriarbetarna från att i större utsträckning gå in på högre utbildning. I samma riktning verkar också de traditionsbundna kraven på förkunskaper liksom de diskriminerande frivilliga högskoleproven, som gynnar dem som har studievana. I den nya högskolan avspeglar sig de här skisserade målsättningarna på många sätt. Några av huvudpunkterna visas nedan: Själva förvaltningen av högskolan sköts genom den nya beslutsorganisationen i långt större utsträckning än tidigare av företrädare för statsmakterna, byråkratin och det enskilda näringslivet (vilka alla i korporativistisk anda uppfattas som representanter för "det allmänna). Fasta studiegångar har ersatt de studerandes val av fria kurser. Dessa studiegångar avser att ha en klar yrkes- och arbetsmarknadsinriktning anpassad efter storfinansens intressen. De samhällsorienterande delarna hänvisas till bildningsförbunden. Utbildningen styckas upp så att helhetsperspektivet går förlorat. En nära nog total dimensionering har införts. Genom spärrarna hoppas man kunna åstadkomma en bättre planering och anpassning till arbetsmarknadens behov. Vad finns då att invända mot högskolereformen? En ökad planering och samhällsinflytande över utbildningen kan knappast i sig vara något negativt. Vari ligger felen? För det första kan verklig planering inte tänkas för en ekonomi som fungerar efter anarkistiska principer. Den svenska ekonomin styrs av opersonliga marknadskrafter som inte kan kontrolleras. Detta påverkar också, om än med en viss dämpning, den offentliga sektorn. Planering kommer därför inte att fungera mer än fragmentariskt. För det andra är planeringen avsedd att tillfredsställa kapitalisternas ekonomi. Effektivitet är inte - ens när den kan uppnås - något självändamål. Vi måste fråga: effektivitet för vad? Risker som man bör peka på är att en alltför snäv och trångt uppfattad yrkesinriktning kan leda till fragmenterade och handgreppsmässiga kunskaper i stället för en kritisk och vetenskapligt grundad utbildning. Kapitalismens intresse av att dess rätta natur skyls över och fördunklas medför också att en ökad styrning kan leda till fler ovetenskapliga och borgerligt ideologiska inslag i forskningen och utbildningen. Vpk kräver i stället en radikal demokratisering av högskolan som är motsatsen till både professorsvälde och byråkratstyre. En sådan demokratisering skulle lämna rum för en progressiv och kritisk rörelse att utveckla sig på högskolorna. Vpk vill också att individen på högskolan skall tillförsäkras en fullvärdig utbildning som ger honom/henne yrkesförberedande fackkunskaper vilka är grundade på förtrogenhet med relevanta vetenskapliga områden. Men undervisningen skall också ge en kritisk träning och insikterom det samhälle han/hon lever i. Vpk vill ha sådana ramar för högskoleutbildningen att det blir möjilgt att utveckla en kamp för en forskning och utbildning i arbetarklassens tjänst. Det är principiellt riktigt med en dimensionering av den högre utbildningen. Denna dimensionering skall emellertid grunda sig på folkflertalets behov och inte monopolkapitalets behov av utbildad arbetskraft. Trots allt tal om att man inte inför en totalspärr till den högre utbildningen har det visat sig att möjligheten att korrigera den fria tillströmningen under budgetåret som man förbehållit sig rätten till inneburit att "resursspärrar" inforts på den fria sektorn. Antagningen görs på detta sätt avhängig av tillfälliga utvecklingstendenser. När det gäller dimensioneringen måste en viktig princip vara att det skall vara möjligt att få arbete inom utbildningsyrket. Staten måste ta på sig ett avgörande ansvar för att så verkligen kommer att ske. Det innebär bl. a. bättre prognosmöjligheter och ökade resurser för yrkesvägledning. Till frågan om dimensionering hör också att möjligheterna måste öppnas för att på ett helt annat sätt än följa särskilda kurser vid högskolorna. Som ett tungt vägande exempel kan nämnas behovet för aktiva fackföreningsmedlemmar att under någon eller några terminer följa kurser som har att göra med arbetslivsfrågor. Trots att allt fler människor, framför allt unga människor, nu åtminstone i teorin ges möjlighet till bättre utbildning, är den sociala snedrekryteringen till den högre, särskilt då den längre sammanhållna, utbildningen lika stor. Här spelar naturligtvis förhållandena i den grundläggande utbildningen, förskola, grundskola och gymnasieskola, en roll och måste särskilt beaktas. Vpk lägger i en särskild motion fram förslag om en förändring av skolan i mer demokratisk riktning, varvid särskilt tagits upp också betygens negativa inverkan för utslagningen inom skolan och vikten av att den traditionella uppdelningen mellan teoretisk och praktisk undervisning bryts. Nuvarande antagnings- och urvalsprinciper missgynnar studerande ur arbetarklassen. Urvalssystemet bygger i huvudsak på betygens bibehållande, medan arbetslivserfarenhet tillmäts alltför liten betydelse. Krav på särskild behörighet innebär omfattande kompletteringar för dem som inte genomgått gymnasieskola och dessutom en skärpning i och med att betygsmedel värdet 3 krävs i stället för som förut lägst 2 i förkunskapsämnena. Flera utredningar har visat att den sociala snedrekryteringen är som hårdast vid de utbildningar som är spärrade, dvs. vid de utbildningar där betygen spelar den avgörande rollen. I det sammanhanget måste också beaktas att invandrarnas möjligheter att bedriva högskolestudier på ett grundläggande sätt måste förbättras. Vpk anser att betygen skall avskaffas helt inom grund- och gymnasieskolan. Betygens huvudsakliga funktion i dagens skola är att slå ut elever, i första hand dem som kommer från arbetarklassen. Det mekaniska kunskapsinhämtandet, stressen och hetsen och den ökade teknokratiseringen av utbildningens innehåll är exempel på sådana negativa drag som betygssystemet bidrar till. Betygens funktion som urvalsinstrument är därtill mycket tveksam. I stället borde det vara självklart att skolan genom sitt innehåll och sin organisation garanterar samtliga elever vissa kunskaper, vilket inte sker . Den betygsdiskussion som förs gäller i första hand dem som har de högsta betygen och inte samtliga övriga i skolan. Betygen som urvalsinstrument bör i stället ersättas med ett system byggt på arbetslivserfarenhet och köprincipen. Som arbetslivserfarenhet bör då också räknas egna vårdtagarerfarenheter vid intagningen till vissa utbildningar. S. k. studielämplighetsprov bör ej få genomföras. De mäter i stort sett samma sak som betygen och kommer att få effekter också på arbetsmarknaden genom att arbetsköparna kommer att kräva att få se resultaten av genomgångna studielämplighetsprov. Den sociala snedrekryteringen till den högre utbildningen kommer att förstärkas. Också inom högskolan har självfallet betygssystemet negativa verkningar. Det försvårar och förhindrar vissa arbetsformer och är till betydande men för det pedagogiska utvecklingsarbetet inom högskolan. Vpk anser att betygen redan nu bör avskaffas. Kravet på utbildning som en kontinuerligt återkommande företeelse har förespråkats av vpk. Syftet med återkommande utbildning är att utbildningen varvas med annan verksamhet, i första hand yrkesverksamhet. Återkommande utbildning kan då bidra till att avskaffa den övervärdering som råder av teoretiska kunskaper och minska avståndet mellan teori och praktik. Praktisk yrkeserfarenhet gör också de studerande mer medvetna om vilka problemområden som är väsentliga att studera. Det innebär också att utbildningen kontinuerligt kan tillföras viktiga erfarenheter från den praktiska tillämpningen ute i arbetslivet. En förutsättning är då att de studerande har ett reellt inflytande över kursernas uppläggning, så att dessa kan förändras under studiernas gång och möjliggöra att de studerandes individuella yrkeserfarenheter verkligen kan tas till vara. En förutsättning för genomförandet av varvad utbildning är att tillräcklig information om möjligheterna att studera ges och att studiestimulans och kompletteringsmöjligheter ges åt grupper som saknar studietradition. För stora grupper blir utbildning också ett oeftergivligt krav för att kunna hävda sig på arbetsmarknaden. Detta gäller särskilt dem som hotas av arbetslöshet eller redan står utan arbete. Detta gäller också de människor som inte fått del av senare års utbyggnad av utbildningsväsendet. Kvinnor som söker sig ut på arbetsmarknaden har små möjligheter att utan utbildning kunna få ett meningsfullt arbete. Utbildning kan således inte ses bara som en rättighet i dagens samhälle utan även som ett tvång för att man skall kunna hävda sig på arbetsmarknaden. En förutsättning för att återkommande utbildning inte skall bidra till att ytterligare förstärka den sociala snedrekryteringen är såsom tidigare framhållits att alla ges samma möjligheter att finansiera sina studier. För att bryta den sociala snedrekryteringen krävs en radikal förändring av dagens studiemedelssystem. Vpk har i en särskild motion föreslagit att återbetalningsreglerna ändras så att en normalinkomst fastställs och att återbetalningsskyldighet inträder först sedan denna överskridits. Därefter sker återbetalning efter en progressiv skala. På detta sätt genomfors ett studielönesystem för dem som bäst behöver det. bör studielön för alla införas. I detta sammanhang kommer också kravet på att äktamakeprövningen måste avskaffas. Det är en djup orättvisa att man skall vara beroende av make/makas inkomster för att kunna studera. har fattat beslut om att avskaffa makeprövningen men detta har lagts på is av utbildningsministern i årets budgetproposition. Detta anser vi vara helt oacceptabelt, och vi kräver ett avskaffande av äktamakeprövningen. Det s. k. FNYS-systemet har permanentats i den nya högskolan. sker i skilda valkorporationer där röster från olika grupper väger olika tungt. En professors röst väger tyngre än hundratals studentröster. Detta anser vi inte vara demokratiskt. Införandet av representanter för allmänintressen och yrkeslivet i olika styrelser kan försvåra en progressiv utveckling. Det är principiellt riktigt att samhället får ett inflytande över den högre utbildningen. Däremot vänder vi oss mot att representanter för storfinansen och lönarbetarna jämställs och förklaras som representerande samhällets intressen. Enligt vår mening kan man i dagens svenska samhälle finna två intresseriktningar som är rakt motsatta varandra. Den klass som äger produktionsmedlen och därmed bestämmer om samhällets materiella grundvalar har intresse av att enna deras rätt kvarstår och att utbildningens syfte är att försvara och förstärka detta förhållande. Lönarbetarna har i motsats till kapitalägarna intresse av att produktionen underordnas demokratiska beslutsprocesser och att det privata ägandet av produktionsmedlen upphör. Därmed har man också ett annat intresse av hur utbildningen utformas. Vpk kräver en högskola där de yttre ramarna dras upp av politiskt ansvariga organ men där verksamheten i övrigt styrs av de vid universitet eller högskola verksamma. Det innebär att vi kräver en högskola där alla styrelser upp till regionstymlsenivå väljs av de studerande, lärare och övrig personal tillsammans i en valkorporation enligt principen en människa-en röst. Alla grupper skall dock garanteras minimirepresentation i varje styrelse, som de olika styrelserna väljs i allmänna val. Endast genom denna princip får vi en reell demokrati på högskolan, och på detta sätt skapas förutsättningarna för att de vid högskolan verksamma, dvs. studenters, lärares och övrig personals intressen och önskemål, blir företrädda på ett sådant sätt att det motsvarar de faktiska förhållandena. Kårobligatoriet innebär att de studerande vid universitet och de flesta andra högre utbildningar tvingas tillhöra en studentkår. Vi är motståndare till denna tvångsanslutning eftersom vi menar att de studerandes organisering skall bygga på ett aktivt och frivilligt engagemang. Vi har två grundläggande krav i obligatoriefrågan: Det ena är att de sociala åtaganden som studentkårerna påtagit sig förs över på stat, landsting eller kommun. Det innebär att vi är för att det skall finnas tillgång till hälsovård, motionsidrott, lunchservering, kaféer och bostäder för alla verksamma på universitet och högskolor. Men det är naturligtvis inte studenterna själva som skall driva eller bekosta dessa verksamheter. Det andra kravet är att de studerandes inflytande på högskolans organisation och utbildningens innehåll, på studiemiljön och på sin sociala situation måste grundas på ett frivilligt engagemang och en självständig organisering. Vi har inga principiella invändningar mot att statligt stöd används för detta, men stödet får inte kopplas till något som helst inflytande från statsapparaten över studerandeorganisationerna. De som inte vill delta eller ekonomiskt bidra till de studerandes olika organisationer skall inte heller tvingas till vare sig obligatoriskt medlemskap eller till obligatoriskt uttaxerade avgifter. Vi anser det också felaktigt att ansluta alla studerande till en organisation eller tvinga dem till att ekonomiskt stödja en organisation. De studerande har ingen sådan naturlig intressegemenskap i flertalet viktiga frågor att detta är rimligt. De klassmotsättningar som finns i det svenska samhället i stort avspeglar sig även bland de studerande som t. ex. utbildningsfrågorna i grunden är klassfrågor. Inga studerandeorganisationer skall heller ges en särställning så att de t. ex. utser representanter till olika organ inom högskolan. Vpk för fram kravet på en demokratiskt styrd högskola enligt ovan anförda principer, skild från skendemokratiska styrmodeller av dagens typ. Vpk kräver att lagen om elektorsförsamlingar upphävs och ersätts med allmänna, direkta val i en korporation till linjenämnder. Högskolestyrelsen kan utses genom elektorer men dessa skall då väljas enligt principen en människa - en röst. Utbildningsministern annonserade i propositionen 1976/77:59 att kårobligatoriet skulle avvecklas . Vpk anser att det skall ske och att förhandlingarna med studentkårerna påskyndas. Obligatoriefrågan har utretts mycket varför vpk kräver att obligatoriet börjar avvecklas . Under hänvisning till ovanstående föreslås 1. att uttalar sig för att de målsättningar som anges i motionen skall utgöra grundvalen för den högre utbildningens utformning och inriktning, 2. att hos regeringen hemställer om åtgärder för att påtagligt förbättra prognosinstrumenten för arbetskraftsbehovet i vad gäller utbildningsyrkena inom högskoleområdet liksom resurserna för yrkesvägledning, 3. att hos regeringen hemställer om förslag a. om åtgärder som syftar till att bredda möjligheterna att delta i särskilda kurser inom högskoleområdet, b. varigenom betygen avskaffas som urvalsinstrument för tillträde till högskolestudier och ersätts av arbetslivserfarenhet och köprincipen, c. för att förbättra invandrarnas möjligheter till högskolestudier bl. a. genom att införa kurser på de stora invandrarspråken, d. om avskaffande av betygen inom högskolan, e. innebärande att alla styrelser inom högskolan - under regionstyrelsenivå-skall utses av dem som är verksamma inom högskolan i en gemensam valkorporation enligt principen en människa - en röst, f. om upphävandet av lagen om elektorsförsamlingar och att dessa ersätts med allmänna direkta val i en valkorporation till linjenämnder, g. om avskaffande av kårobligatoriet i enlighet med vad som anförs i motionen, 4. att uttalar sig för att de s. k. studielämplighetsproven bör avskaffas. (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk) (vpk) (vpk)