mot · G1021912 · 1978-04-17 00:00:00 — Det är nödvändigt att alla länder, som vill föra en självständig ekonomisk och social politik, samarbetar för att utforma en gemensam politik gentemot de multinationella företagen. Stater och fackliga organisationer har här ett gemensamt intresse av ett starkare samarbete. är det effektivaste sättet att styra in industrikapitalet i socialt acceptabla banor att det underställs demokratisk kontroll i både i-länder och . Socialdemokratin kommer att fortsätta sina ansträngningar att komma till rätta med de problem som är en följd av de multinationella företagens verksamhet. Genomförandet av ekonomisk demokrati kommer att spela en viktig roll härvidlag. I många länder är fackföreningsrörelsen svag och splittrad. Det är därför enligt vår mening viktigt, att i olika internationella sammanhang kräver, att fackligt arbete skall tillåtas. Det är dessutom viktigt att genom biståndsverksamheten stödjer utbyggnaden av fackliga organisationer både ekonomiskt och personellt. bör förmås att i ökad omfattning ratificera och efterleva konventioner och rekommendationer. Inom internationella organ är det viktigt att följa och stödja krav på regler för de multinationella företagens verksamhet. bör med kraft verka för att uppförandekod för multinationella företag revideras. Rekommendationer måste på väsentliga punkter gradvis ersättas med bindande regler. bör också aktivt verka för att det pågående arbetet inom FN och med uppförandekod kompletteras med åtgärder riktade till regeringar och arbetsgivare i syfte att legalisera självständigt arbetande fackföreningar. De multinationella företagen har ett dominerande inflytande över världens teknologiska kapacitet. Världens forsknings- och utvecklingskapacitet kontrolleras till stor del av privata företag. Denna fördelning är inte bara allvarlig i sig. Den har konsekvenser för hur effektivt kan utnyttja alla andra resurser. En inhemsk teknologisk bas är avgörande för att kunna fatta riktiga beslut om vilken typ av industriell teknik som skall importeras. En egen vetenskaplig kapacitet är betydelsefull för att kunna bedriva en effektiv utvecklingspolitik. Många är totalt utlämnade åt utländska konsultbolag ofta anknutna till multinationella företag och internationella experter. De tjänster u-ländema tvingas köpa är inte bara dyra. Ofta är de råd som ges av tvivelaktigt värde. har i olika internationella sammanhang krävt, att deras ställning inom teknologiområdet skall stärkas. Inom FN pågår arbete på flera håll. Förhandlingar om regler för multinationella företag pågår . Inom diskuteras överföring av teknologi, och en särskild om vetenskap och teknologi skall hållas 1979. Det internationella arbetet på att utforma regler för vetenskapligt och tekniskt samarbete har gått långsamt. Några radikala förändringar kan inte förväntas. Det är därför viktigt, att u-ländema tar till vara alla möjligheter till ökat regionalt samarbete för att själva försöka tvinga fram ändringar. Om t. ex. många i en region tillämpar gemensamma regler, bör det finnas möjligheter att tvinga multinationella företag att anpassa sig. Informationsutbyte angående internationella konsultföretags kvalitet och hederlighet är en annan enkel åtgärd, som kan ha betydelse för med svag inhemsk kapacitet. När det gäller internationella patentregler finns det anledning för att ta ställning till om man över huvud taget skall acceptera patentskydd på alla områden. Huvudsyftet med de internationella åtgärder som vidtas bör vara att underlätta för att bygga upp en egen kapacitet att utveckla, värdera och förvärva vetenskaplig och teknologisk kunskap. Förändringar av regler för internationellt samarbete kan göra detta lättare för . Men det är de åtgärder som vidtas inom som har betydelse för de breda folkgruppernas situation. Det är också de enskilda u-landsregeringarna, som måste besluta om hur ökade resurser inom detta område skall anpassas för att lösa de egna problemen. Inom vår biståndsverksamhet är det alltså en väsentlig uppgift att ställa resurser till förfogande för detta. SAREC kan i detta sammanhang göra en väsentlig insats. Handel och ekonomisk politik upplever världen den svåraste konjunkturnedgången . I är mer än 15 miljoner människor arbetslösa. är inflationen rekordhög. Människorna förvägras rätten att utföra produktivt arbete som stora sociala behov inte blir tillfredsställda. Vi upplever en kapitalismens kris. De ekonomiskt starka länderna har accepterat arbetslösheten i en strävan att motarbeta inflationen. uppvisar en del av dessa länder stora överskott i sin handelsbalans. Denna ekonomiska politik är oacceptabel för socialdemokratin. Arbetslösheten och hotet om ytterligare arbetslöshet är ett 2f 1977/78. hot mot både och i-länder. Den förda politiken i de stora i-länderna får till följd att möjligheter att få avsättning för sina exportvaror minskar som protektionistiska krav i handelspolitiken blir vanligare. En stor arbetslöshet och en stark inflation utgör en dålig förutsättning för att stärka stödet till u-ländema. Den allt snabbare strukturomvandlingen, som äger rum parallellt med lågkonjunkturen och som kommit att inbegripa vissa , får inte ske till priset av arbetslöshet. Därför ser socialdemokratin en rationell, tillväxtskapande ekonomisk politik i i-länderna som en oundgänglig förutsättning för att man skall kunna göra framsteg mot en rättvisare världsordning. Vi återkommer till det starka ömsesidiga beroende, som finns mellan u- och i-ländernas ekonomiska utveckling. Det bör emellertid slås fast att någon grundläggande motsättning inte föreligger mellan strävanden till fortsatt reformaktivitet hos oss och ökad rättvisa för folk. Motsättningen gäller mellan den kapitalistiska ekonomiska politik som ställer miljoner människor över hela världen utan meningsfull sysselsättning och den politik som har som främsta utgångspunkt att tillvarata tillgängliga resurser för välståndsskapande sysselsättning och produktion. För överskådlig tid måste jordbruket och livsmedelsproduktionen utgöra basen för sysselsättning och ekonomisk utveckling i de flesta uländer. Jordreformer och rättvisare arrendesystem måste genomföras för att produktionen skall kunna ökas och för att alla skall få arbete. Reformer av det slaget är också nödvändiga för en mer rättvis resursoch förmögenhetsfördelning. Men en ekonomi, där flertalet får sin utkomst på landsbygden, är sårbar och innehåller ofta alltför få dynamiska element för att en ekonomisk utveckling skall komma till stånd. ansträngningar för att öka produktionen av färdigvaror är därför nödvändiga för att människorna skall få rimligare villkor. Det är genom den massproduktion som en industrialisering, redan i liten skala, ger möjlighet till som människors bl. a. basbehov kan tillfredsställas. Denna industrialisering ökar möjligheterna till export från i-ländema. U-ländemas ansträngningar att öka varuproduktionen innebär också ett ökat utbud på världsmarknaden. I samband med kraven på en ny ekonomisk världsordning har krävt att lättare få tillgång till i-ländernas marknader för sin export. Dessa krav innebär, att i-ländernas industristruktur måste förändras för att möjliggöra en ökad import från av varor. Men denna omstrukturering i i-länderna måste planeras för att den skall ske i socialt acceptabla former. De regler, som bestämmer världshandeln, måste revideras för att skapa bättre förutsättningar för nationella program för sysselsättning åt alla och andra mänskliga rättigheter i såväl som i i-länder. Fackföreningsrörelsens krav på en socialklausul i är ett uttryck för detta, och kravet reses i förvissning om att nationella rege ringars försök att åstadkomma full sysselsättning och socialt rättvisa levnadsvillkor försvåras av de nuvarande reglerna, som helt saknar bestämmelser, som tillgodoser arbetets rätt. Socialklausulen innebär, att medlemsländer skall åläggas att föra en politik för full sysselsättning för att dra nytta av handelsreglerna. Den innebär vidare rätt till förbud mot export av farliga arbetsmiljöer för att skydda de anställda. Socialklausulen ställer krav på att arbetsgivare inte skall få möjlighet att exploatera människor, som lever i samhällen med stor arbetslöshet genom att erbjuda arbetsvillkor, som är uppenbart oacceptabla och under existensminimum. För att åstadkomma detta krävs ett starkare fackligt inflytande över handelspolitiken liksom facklig representation i , dels i form av socialklausulens trepartskommission, dvs. företrädare för regering, arbetstagare och arbetsgivare, dels i form av fackligt deltagande i nationella delegationer, utsedda av regeringen, liksom rådgivande status åt de internationella fackliga organisationerna. Fond för bättre råvaruinkomster utgör råvaror (bränslen och andra råvaror) den största andelen av export. Men denna handel är behäftad med en rad problem. Råvarumarknadema är instabila, priserna på flera råvaror har sjunkit i förhållande till industrivarupriserna. har det därtill förekommit en omfattande spekulation i råvaror, som både skapat inflation och givit arbetsfria inkomster åt spekulanterna. I förslaget till en ny ekonomisk världsordning, som antogs av FN:s extra generalförsamling 1974 har fört fram ett förslag, som är tänkt att stabilisera och öka intäkterna av råvaruexporten, det så kallade integrerade råvaruprogrammet. Förslaget går ut på att man för ett begränsat antal råvaror skall arrangera lager, där råvaror kan lagras, om priset är för lågt och sälja ut då priset stiger. För att finansiera uppbyggnaden och verksamheten av dessa lagerarrangemang har u-ländema föreslagit, att man skall inrätta en fond, som både i-länder och skall bidra till. När det är löst, kan man träffa långsiktiga prisavtal för de råvaror, som skall ingå i programmet. En råvarufond bör också kunna användas för att motverka internationell spekulation i råvaror. En stabilisering av inkomsterna på råvaror kan vara till fördel både för säljare och köpare beroende på hur systemet byggs upp. Det ger möjligheter till säkrare prognoser och effektivare långtidsplanering. Men jämnare inkomster av råvaruexporten innebär inte automatiskt att folkflertalet i u-landet får det bättre. Det är inte ens givet, att de ökade inkomsterna stannar i det exporterande landet. En stor del av råvaruhandeln kontrolleras av multinationella företag och i vissa fall är råvaruhandel bara en angelägenhet inom multinationella företag. komster av såväl råvaruhandel som annan handel skall komma de fattiga människorna till del, krävs att det exporterande landet kontrollerar handeln och att överskottet utnyttjas för socialt angelägna program. Trots att effekterna av det integrerade råvaruprogrammet inte är entydiga, har det fått en stor symbolisk betydelse för diskussionerna om en ny ekonomisk världsordning. Råvaruprogrammet är den del av förslaget, som man ägnat mest tid åt, men ännu har inga förhandlingar kunnat slutföras. Frågan drevs hårt av under IV 1976 och fick då stöd av flera i-länder, främst de nordiska. Det finns även i det fortsatta förhandlingsarbetet starka skäl för att stödja kravet på högre och jämnare inkomster för rå varuexport. Fondsystemet bör också få till uppgift att motverka internationell spekulation. De fördelningspolitiska effekterna av råvaruhandeln bör studeras närmare. Ett ytterligare stort problem med råvaruhandeln är, att utländska intressen ofta står som ägare till råvarufyndigheter. Utländsk dominans försvårar u-Iändernas planering. De har därför i förslaget till ny världsordning krävt permanent suveränitet över sina naturresurser. De har med all rätt hävdat, att varje stat är berättigad att utöva effektiv kontroll över sina naturresurser och ha rätt att överföra äganderätten till dem. bör fortsätta att aktivt stödja dessa krav. Bristen på energi till rimliga priser är ett betydligt allvarligare problem än begränsad tillgång på andra råvaror. Det finns utan tvekan så mycket obruten malm, att skulle kunna uppnå samma förbrukning av metaller som i-länder. Men det går åt mer energi och arbete för att bryta malm som är svårtillgänglig eller av sämre kvalitet. I använder vi 16 gånger så mycket energi per person som den genomsnittlige invånaren i ett u-land gör. 8 miljoner invånare gör av med mer olja än 540 miljoner invånare. På den internationella energimarknaden konkurrerar vi direkt med dessa länder. Där är vi alltså stora och ingalunda betydelselösa. De allra fattigaste använder i huvudsak icke-kommersiella energislag (ved, spillning etc.). Dessa går huvudsakligen åt till matlagning, ibland uppvärmning. I dessa länder är oljan viktig dels för transporter, dels som ersättning för de icke-kommersiella energislagen. För utan infrastruktur är nämligen energislag som kol, vattenkraft och kärnkraft inget alternativ. Oljekrisen håller på att utlösa en ekologisk kris i många . Detta beror på att vegetationen huggs ned för att användas som bränsle, med därav följande erosion och utarmning av jorden. De globala oljeresurserna räcker sannolikt inte till för att möjliggöra en utveckling i , om i-länderna fortsätter att konsumera stora mängder olja. För , som påbörjat en utvecklingsprocess och därmed sammanhängande uppbyggnad av infrastruktur, är det lättare att ersätta såväl olja som ved med andra energislag. Det är nödvändigt med en internationell energihushållning, som tar hänsyn till de mest akuta behoven. Det är vidare viktigt, att en sådan internationell hushållning inriktas på att energislagen anpassas efter användningsområde. svårigheter att öka sin energianvändning på ett från miljösynpunkt tillfredsställande sätt beror på deras allmänt svaga ekonomiska situation. Åtgärder, som kan öka köpkraft, innebär indirekt att deras energianvändning kan öka. Men för att skall kunna öka sin konsumtion väsentligt krävs av i-länderna, att de medverkar till hushållning och sparande med knappa tillgångar. Den internationella solidariteten kräver, att i-länderna utvecklar och i större utsträckning använder inhemska energikällor. För svenskt vidkommande innebär det att vi i första hand kraftigt minskar vårt oljeberoende och bidrar till att utveckla nya långsiktiga lösningar för den globala energiförsörjningen. En satsning på forskning och utveckling av alternativ energiproduktion, gärna i samarbete med , kan bli ett verksamt medel att lösa världens energiförsörjning. I många med låg teknisk nivå och dåligt utbyggda elnät, kan alternativa energikällor, tillverkade i små enheter, bli till stor nytta. Regeringen ansluter sig i propositionen i allt väsentligt till biståndspolitiska utredningens förslag och därmed till de principer för biståndspolitiken som socialdemokratin i regeringsställning utformade. Vi hälsar naturligtvis med tillfredsställelse att den borgerliga regeringen nu på detta sätt anknyter till vår biståndspolitik. I vissa delar finns det dock anledning att se kritiskt på den framställning som presenteras i propositionen. Biståndspolitiska utredningens enhälliga förslag om målen för biståndspolitiken resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, ekonomisk och politisk självständighet, demokratisk samhällsutveckling som regeringen i propositionen ansluter sig till överensstämmer med de mål för verksamheten som socialdemokratin tidigare ställt upp. Den enighet om själva målformuleringen som därmed uppnås är enligt vår mening av stort värde. Vi förutsätter att detta också bättre än kommer att prägla regeringens politik. Vi anser dock att de motiveringar som anförs i propositionen för de angivna målen är vagt utformade. Det är olyckligt, eftersom oklarheter alltid kan ge upphov till och möjliggöra olika tolkningar. Även om vi utgår ifrån att vagheten inte är ett uttryck för oenighet inom regeringen om innebörden av de angivna målen ser vi det nödvändigt att redovisa vår syn på de angivna målen. Enligt vår mening skall biståndet medverka till ekonomisk utveckling och social rättvisa. Det skall också främja en utveckling mot ökad självständighet och demokrati. Tonvikten har alltmer kommit att läggas vid social rättvisa. Detta är naturligt. Det yttersta syftet med allt bistånd är att främja en jämnare fördelning av resurserna så att u-landets utvecklingsansträngningar omfattar de stora fattiga folkgrupperna. Ett bistånd, som stannar i händerna på en rik överklass, saknar både ekonomiskt och moraliskt berättigande. Ett annat viktigt mål för svensk biståndspolitik är att stödja mottagarlandets nationella, politiska och ekonomiska självständighet. Detta står helt i samklang med strävanden att stödja en långsiktig ekonomisk utveckling för social rättvisa. Grunden för självständighet måste vara en tryggad försörjning och möjlighet att förlita sig till egna krafter. Svenska biståndsinsatser kan också bli aktuella, när u-land utsätts för ekonomiska påtryckningar från stormakter på ett sätt, som hotar den politiska självständigheten. Detta var ett av de viktigaste skälen för stöd till Allende-regeringen i . Samarbetet med befrielserörelsema i är ett exempel på långsiktigt stöd för dessa rörelsers kamp för att ge folkmajoriteten makt, att i fred och oberoende bestämma i stater, som regeras av en vit rasistisk minoritet. Biståndet skall också ses som ett stöd för en demokratisk samhällsutveckling. I de två citaten nedan har en enig biståndspolitisk utredning uttryckt hur detta mål bör tolkas. För enskilda medborgare är de personliga fri- och rättigheterna lika åtråvärda som hos oss; och övergrepp mot den enskilde drabbar lika hårt. Den ekonomiska och sociala situationen i många gör det emellertid svårt att förverkliga en i västerländsk mening fungerande demokrati. Det demokratiska samhällssystemet i sin praktiska tillämpning i de nordiska länderna bygger inte enbart på de principiella förutsättningarna fria och hemliga val, organisations- och föreningsrätt och självständiga massmedier. Viktiga är också de ekonomiska och sociala förutsättningarna allmän läs- och skrivkunnighet, en inkomstfördelning som ger upphov till ekonomiskt starka organisationer för olika intressegemenskaper, delaktighet i beslutsprocessen även utanför det politiska fältet samt en tradition som minskar det alltid närvarande hotet mot öppna samhällssystem. Vår förhoppning om en demokratisk samhällsform i u-ländema måste vara knuten till en utveckling på lång sikt och en relativt vid tolkning av demokratibegreppet måste ges. Härvid bör man inte enbart se till de formella ramarna för demokratin. Ett folkligt deltagande i beslutsprocessen är självfallet viktigt även om det inte sker inom i västerländsk mening demokratiska former. I en del av de s. k. enpartistaterna kan det enda tillåtna partiet ha karaktären av en nationell folkrörelse med det främsta syftet att mobilisera mänskliga och materiella resurser för utvecklingen. Inom denna ram finns ofta möjligheter till ett brett deltagande i beslutsprocessen. En förutsättning är att deltagandet grundas på en dialog där kritik och avvikande meningar kan framföras utan risk för repressalier. Härigenom skapas bättre underlag för beslut och politiken kan grundas på medborgarnas förtroende. läggs en grund som kan vidareutvecklas till en mera utvecklad demokratisk samhällsordning. En annan viktig princip för biståndet är, att det skall vara långsiktigt och inriktas enligt de prioriteringar mottagarländerna fastställt. Det är denna princip, som i sin praktiska tillämpning brukar kallas landprogrammering. Denna form av samarbete är inte bara en fråga om solidaritet och respekt för mottagarlandets självständighet. Lika viktigt är att långsiktigt, fritt disponibelt bistånd är en avgörande förutsättning för mottagarlandets effektiva planering. Många finansierar en stor del av utvecklingsprogrammet med bistånd från en lång rad olika länder och organisationer. En effektiv samordning kan endast göras av regering och myndigheter i mottagarlandet. Detta förutsätter, att man i mottagarlandet faktiskt kan bestämma, hur resurserna skall användas. Det är målet om social rättvisa och landprogrammeringsprincipen, som tillsammans anger den avgörande utgångspunkten för den socialdemokratiska biståndspolitiken. Ett effektivt bistånd, som verkligen når ut till de fattiga, förutsätter en grundläggande samstämmighet om målen mellan givare och mottagare. Endast i länder, som själva aktivt driver en fördelningspolitik, blir biståndet en del av en utveckling mot social rättvisa. Det kan då också bli fråga om ett bistånd, som lägger grunden för ett djupare samarbete byggt på gemensamma värderingar om solidaritet och jämställdhet. Det finns tecken på att regeringen i den praktiska biståndsverksamheten börjat bortse från dessa förhållanden. I stället har man ägnat uppmärksamheten åt de enskilda biståndsprojektens, mer eller mindre sociala karaktär. En sådan politik, som bortser från den utvecklingsmiljö, som biståndet sätts in i, är skadlig. De knappa biståndsresurserna utnyttjas ineffektivt. Vi kan från socialdemokratisk sida därför inte godta någon uppluckring i den praktiska tillämpningen av de principer, som gällt för den svenska biståndspolitiken , och som åter anges i regeringspropositionen. En självklarhet, som i detta sammanhang ofta glöms bort, är att statligt utvecklingssamarbete är ett samarbete mellan två suveräna regeringar. Slutsatsen är lika självklar. Bistånd måste lämnas på villkor, som är acceptabla för mottagarlandets regering. Ett försök att driva statlig biståndsverksamhet i strid med ett annat lands regeringspolitik är såväl ekonomiskt ineffektivt som utrikespolitiskt oacceptabelt. I ytterligare ett avseende är propositionen oklar vid genomgången av kriterier för svensk biståndsgivning. Betydelsen av att mänskliga rättigheter främjas i mottagarländerna understryks i ett avsnitt i propositionen. Man utgår emellertid från en alltför snäv syn på de mänskliga rättigheterna, när man närmast tycks vilja likställa de grundläggande mänskliga rättigheterna med politiska och civila rättigheter. I har getts uttryck för bredare och mer fullständiga krav på främjandet av mänskliga rättigheter genom de två mänskliga rättighetskonventionerna. Dessa anger dels de kollektiva mänskliga rättigheterna som rätten för alla folk till självbestämmande och rätten att behärska sina naturresurser för egna ändamål, liksom jämställdhet mellan män och kvinnor. Därutöver preciserar konventionerna såväl människornas civila och politiska rättigheter som de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter som enligt FN skall tillkomma alla människor. Det är givet att den syn på mänskliga rättigheter som bör prägla hållning till andra länder bör utgå från de mera omfattande rättigheter som tillkommer mänskligheten i enlighet med FN:s mänskliga rättighetskonventioner. Volymmålet för svenskt bistånd På förslag av den dåvarande socialdemokratiska regeringen beslöt att anslagen till bistånd skulle öka, så att de motsvarade av vår bruttonationalprodukt (BNP). nådde som första land i världen FN:s biståndsmål. Den breda uppslutningen inom arbetarrörelsen för ett omfattande biståndssamarbete har varit av avgörande betydelse för ökningen av biståndsanslagen. Enprocentsmålet bör enligt vår mening uppfattas som en miniminivå för anslagen. Vi ansluter oss till biståndspolitiska utredningens mening att något behov av att nu fastställa ett nytt mål inte finns. Ansträngningar bör emellertid göras att i takt med växande resurser söka höja nivån. Regeringen upprepar i propositionen sin tidigare redovisade anslagsbedömning. Trots ekonomiska svårigheter har, säger man, regeringen beräknat anslagsramen för såväl innevarande som nästa budgetår så, att biståndsanslaget skall överstiga nivån av bruttonationalprodukten. Vi framhöll i motionen 1021 till årets riksdag följande: Situationen för många har ytterligare försämrats. Detta sammanhänger med den djupa och långvariga lågkonjunkturen samt med den restriktiva ekonomiska politiken i industrilän Därtill kommer de starka prisstegringarna, som haft en påtagligt negativ effekt för de fattigaste länderna.