mot · G2021871 · 1978-09-07 00:00:00 — av Per m. fl. om biblioteksersättningens storlek, m. m. framlades regeringens proposition med förslag om ersättning till författarna för utlåningen av deras verk genom bibliotek. Beslut om sådan ersättning fattades därefter av , och tillskapades. Det är alltså för 25:e gången har att behandla biblioteksersättningens storlek och reglerna för dess handhavande. Detta kvartssekeljubileum kan tas som skäl för att ägnar detta ersättningsinstitut särskild eftertanke. Allmänt kring biblioteksverksamhet och biblioteksersättning Gällande lagstiftning medger att författares verk kan utlånas på bibliotek eller motsvarande utan upphovsmannens medgivande eller ens hörande och utan att ersättning utgår. Folkbiblioteksväsendet är i tvärtemot vad man oftast föreställer sig av tämligen ungt datum. De första allmänna biblioteken tillkom (frånsett det bibliotek som tillskapades i i ) under mitten och senare parallellt med folkskoleväsendets utveckling. De förblev dock rudimentära på grund av alltför snålt tillmätta anslag. Större insatser gjorde folkrörelserna och arbetarrörelsen. Nykterhetsorganisationernas och ABF:s initiativ kan beskrivas som avgörande. De första knappt tillmätta statliga anslagen beviljades av 1905. Utanför de större städerna fick de kommunala folk- och skolbiblioteken icke en respektabel nivå förrän . Utvecklingen gick därefter snabbt. och och i någon mån var föregångsländer, men man kan hävda att folkbiblioteksväsendet sedan några decennier är bäst utvecklat i de nordiska länderna och då särskilt i och (vilka sistnämnda numera tävlar med varandra om vilket land som har de bäst utrustade folkbiblioteken och den högsta utlåningen per capita i världen). stod det klart att den läsande allmänheten, i motsats till tidigare, främst tog del av författarnas verk inte genom att köpa dem utan genom att låna dem på biblioteken. Den starkt ökande läsningen av främst skönlitteratur var naturligtvis i och för sig glädjande för upphovsmännen, men deras ekonomiska utbyte var regelmässigt alltför ringa. De flesta brottades med stora ekonomiska problem; många uppskattade författare tvingades leva under ytterligt knappa villkor. 1 1978/79. yrkade författarna att den fria utlåningen av deras arbetsresultat vid biblioteken skulle kompenseras genom någon form av ersättningar från samhället. Det var ju via biblioteken deras verk allmänt nyttjades. Skeenden och omständigheter belyses bl. a. i bok, Att skriva och ändå leva, utgiven till , och berörs också i Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnds (KLYS) prioriteringsskrivelse till av . Det förtjänar påpekas att man i och redan före etablerat en första form av ersättningar till författarna för biblioteksutlåningen. I initialskedet är alltså inte ett föregångsland. Det senare tillkomna biblioteksersättningssystemet i har emellertid visat sig till sina principer ha betydande förtjänster, och även om det inte följt den danska ersättningsordningens tillväxttakt har det svenska systemet dock väckt stor internationell uppmärksamhet. Ersättningsreglerna presenteras i skriften , författad av författarförbundets ordförande och publicerad i en första upplaga 1973 av , och denna har initierat debatter och lagförslag och manat till efterföljd i flera länder; bland dessa kan nämnas , , och . Man torde kunna hävda att det svenska biblioteksersättningssystemet blivit internationellt vägledande. Att författarna skulle få ersättning för att deras verk utlånades genom biblioteken föreslogs av bokutredning i dess betänkande 1952. Förslaget mötte motstånd från många håll, bl. a. från . En proposition lades dock 1954 som ovan nämnts och den accepterades av . Den föreslagna ersättningens storlek var blygsam. Den fastställdes till per boklån, vilket belopp skulle tillföras den nyskapade . Av beloppet skulle direkt tillkomma de enskilda författarna (den s. k. författarpenningen) i proportion till deras utlån (efter stickprovsundersökning) och den återstående 1-öringen tillfalla fondens fria del att disponeras för stipendier m. m. De totala kostnaderna beräknades 1954 till . Det viktigaste i beslutet var att en princip blev fastlagd: författarna har rätt att få ersättning för att deras verk utlånas vid folkbiblioteken eller finns tillgängliga där. Biblioteksersättningsreformen var tekniskt lätt att genomföra. Bibliotekens innehav av böcker och deras utlåning utgör mätbara och åtkomliga tal; det fanns alltså en god grund på vilken ersättningen kunde baseras. Men biblioteksersättningen har också kommit att få kulturpolitiska verkningar utöver sitt omedelbara syfte. I och med att samhället knäsatt principen om författarnas ersättningsrätt måste man också arbeta fram åtgärder som ger andra konstnärsgrupper rimlig ekonomisk kompensa tion för deras arbetsinsatser och för nyttjandet av deras verk, trots att dessa är svårare att mäta och fastställa i siffror. Biblioteksersättningen har i den meningen kommit att bli banbrytande. Biblioteksersättningens utveckling för svenska verk Ersättningens grundbelopp förblev oförändrat under hela 1950talet något som efteråt kan framstå som obegripligt med hänsyn till den allmänna ekonomiska utvecklingen under detta decennium. Här bör inskjutas att med grundbelopp förstås den ersättning som utgår för utlåningen av upphovsrättsligt skyddade verk. Grundbeloppet i sin tur styr, alltsedan biblioteksersättningen infördes, det belopp som utgår för referenslitteraturen, dvs. de böcker som finns i bibliotekens samlingar men som inte utlånas. Det är alltså grundbeloppets storlek som är av intresse vid fastställande av de statliga insatserna. 1966 höjdes det till och 1970 till . Därefter har grundbeloppet höjts successivt oftast efter korrigerande insatser av till de per hemlån som utgår innevarande budgetår. Här bör ytterligare understrykas att sambandet mellan författarnas yrkesverksamhet å ena sidan och utlåningen via bibliotek och biblioteksersättningen å andra sidan är klart och entydigt. Det övervägande, och stigande, nyttjandet av de litterära verken sker genom biblioteksverksamheten, och ersättningen har avgörande betydelse för författarnas ekonomi som kår betraktad. fann att den redan omkring utgående biblioteksersättningen utgjorde en lika stor eller större post än förlagens samlade utbetalningar av royalties. Det förtjänar vidare att framhållas att fondstyrelsens disposition av biblioteksersättningen präglas av en långt gående solidaritet. Av medlen utgår numera blott mindre än en tredjedel direkt till de enskilda författarna som författarpenning (vilken starkt avtrappas vid höga lånesiffror), medan resten fördelas inom författarkollektivet som långtidsstipendier, arbets- och resestipendier, socialt motiverade tillfälliga bidrag, pensioner m. m. Biblioteksersättningen 1979/80 I årets budgetproposition föreslås att grundbeloppet skall höjas med till per hemlån. Det kan summariskt konstateras att denna höjning icke innebär en kompensation som motsvarar löneutvecklingen för övriga grupper i samhället utanför konstnärskategorierna. Till detta kommer att utvecklingen av biblioteksersättningen trots motsatta förhoppningar mera allmänt präglas av en eftersläpning . Ersättningens grundbelopp uppgick till . tl 1978/79. Detta motsvarar i dagens penningvärde . Om man utgår som jämförelseår vad angår reallöneutvecklingen för löntagarna bör biblioteksersättningen utgå med ett grundbelopp av . Alla belopp därunder innebär inkomstreduktioner för författarkåren i jämförelse med andra yrkesgrupper utanför de fria konstutövarna. har i sin petita äskat att grundbeloppet /80 höjs till . föreslår en höjning till , för att verksamheten inom fondens område skall kunna bibehållas vid oförändrad nivå. I budgetpropositionen föreslås en höjning med blott till . Författarfondens och författarförbundets äskanden är väl motiverade. Med hänsyn till den allmänna ekonomiska situation och övriga förstärkningar som förordas i budgetpropositionen inom den allmänna kultursektorn stannar vi, efter ingående överväganden, vid att konkret föreslå en höjning av biblioteksersättningens grundbelopp nästa budgetår med blott utöver propositionens förslag, alltså till per hemlån. Höjningsyrkandet inkluderar även grundbeloppet för översatt litteratur, som behandlas längre fram i motionen. Yrkandet innebär, mot bakgrund av den beräknade utlåningen vid folk- och skolbibliotek, en höjning av förslagsanslaget under punkten B 10 i bilaga 12 med 1 milj. kr. Stöd eller ersättning? Det har länge diskuterats om de belopp som utgår till författarna under den aktuella rubriken skall betraktas som ett stöd eller som en ersättning dvs. en ersättning för utnyttjandet av deras verk. Allmänt kan sägas att den tanken numera är väl etablerad att det inte rör sig om ett stöd utan om en ersättning vilket också framgår av anslagspostens rubricering. (Detta gäller även andra anslagsposter som berör olika konstnärsgrupper.) Icke desto mindre har behandlingen av anslaget präglats av att man betraktar det som en stödordning. Vid riksdagsbehandlingen av propositioner och motioner har man främst tagit hänsyn till de statliga resurserna och vägt anslaget till biblioteksersättning mot andra insatser inom kultursektorn. Detta är principiellt felaktigt. Biblioteksersättningens storlek bör naturligtvis knytas till den allmänna löneutvecklingen. Därmed kan långa och tidsödande diskussioner i utskott och kammare undvikas. Det är nu angeläget att uttalar att biblioteksersättningens storlek framgent skall fastställas efter vägledning av den allmänna löne- och inkomstutvecklingen. Till detta kan fogas följande påpekande. Trots ingen eller ringa höjning av biblioteksersättningens grundbelopp har de medel som tillförts författarfonden ständigt ökat. Detta hänger samman med den inledningsvis berörda utvecklingen av folk- och skolbibliotekens verksamhet och innehav av böcker. Utlåningen vid folkbiblioteken ökade till 1974 från drygt 43 miljoner lån till något mer än 71 miljoner lån. I stort sett motsvarande låneökning kan noteras vid skolbiblioteken. har emellertid utlåningsfrekvensen pekat på en allt mindre ökning. var ökningen i genomsnitt . hade den minskat till . Anledningen till att den stigande kurvan böjts nedåt är svårtåtkomlig. Möjligen kan den hänga samman med att man med bokutlåning 99 661 000 lån börjat komma närmare en sorts lånemättnad. Under alla omständigheter stöder utvecklingen av lånekurvan vårt krav på ett beslut om att biblioteksersättningens grundbelopp måste knytas till sin storlek till den allmänna löne- och inkomstutvecklingen. Till detta bör fogas ännu en anmärkning. Vid den s. k. biblioteksaktionen alltså framhölls att grundbeloppet måste räknas i detta års penningvärde. I och med att detta mål var uppnått skulle författarkårens ekonomiska grundtrygghet kunna anses vara säkerställd. Det riktiga i denna beräkning har därefter i olika sammanhang bekräftats. Den nämnda automatiska höjningen av biblioteksersättningen kan alltså inte slutligt genomföras förrän grundbeloppet uppnått penningvärde. Författarnas ekonomiska situation har i hög grad påverkats av att de utöver den vanliga inkomstskatten drabbas av en serie avgifter. De litterära yrkesutövarna, liksom andra icke anställda konstnärer, betraktas ju i skattehänseende som företagare eller rörelseidkare, de anses vara sina egna arbetstagare eller arbetsgivare en dubbelroll som ofta är svår att bemästra. Socialförsäkringsavgifterna har successivt höjts avsevärt. De utgick och hade 1978 stigit till . har också avgifternas karaktär förändrats. Begynnelsevis hade avgifterna ett direkt samband med utgående förmåner, men numera används de även för finansiering av andra statsutgifter. Sänkningen av de direkta skatterna har självfallet i ett första led kommit även författarna och andra fria konstnärsgrupper till godo, men i ett andra led har de positiva effekterna mer än eliminerats för dessa yrkesgrupper genom att de med höjda avgifter fått delta i finansieringen av den allmänna skattesänkningen. Till skillnad från andra fria yrkesutövare saknar författarna och de flesta övriga konstnärsgrupper regelmässigt möjligheter att kompensera sig för avgiftspolitikens negativa effekter. Den drabbar dem därför i form av sänkt levnadsstandard. Det har alltså uppstått en situation, där åtgärder från och sida i syfte att förbättra nu aktuella gruppers ekonomiska villkor genom kulturpolitiska insatser starkt reducerats och i icke ringa mån motverkats genom beslut på skatte- och avgiftspolitikens områden. Det förefaller stundom som om den vänstra handen icke vet vad den högra gör. För att råda bot på denna komplicerade och besvärande situation har bland annat Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS) utarbetat konkreta förslag till lösningar, som överlämnats till regeringen, sittande utredningar m. m., med hemställan om åtgärder. Några påtagliga resultat har dock inte uppnåtts. Frågan om författarnas och olika konstnärsgruppers skatter och avgifter har behandlats i senast såväl 1976 som 1977 i anledning av motioner om egenföretagarnas olika avgifter. Motionerna avslogs med hänvisning till att dessa frågor prövades av företagsskatteberedningen och pensionskommittén. Nämnda utredningar är nu slutförda, och det kan konstateras att kulturarbetarnas situation i dessa sammanhang inte blivit genomlysta och därmed inte heller beaktats i förslag om ändringar. Ett undantag utgör företagsskatteberedningens förslag om upphovsmannakonto. Detta synes gå tillbaka till tidigare väckta och avvisade motioner i om att de litterära och konstnärliga upphovsmännen skulle få möjligheter att utjämna tillfälliga inkomsttoppar genom att det tillskapades en parallell till skogsägarnas skogskonto. Företagsskatteberedningens förslag är, trots ambitionerna, dess värre så utformat att det skulle kunna medföra marginella förbättringar för blott ett fåtal väl etablerade litterära och konstnärliga yrkesutövare. När konstnärsgrupperna vid skilda tillfällen framfört krav på att just problemen kring socialförsäkringsavgifterna bör lösas lagstiftningsvägen, har man från sida regelmässigt pekat på möjligheterna att via förhandlingar träffa s. k. likställighetsavtal, vilka innebär att uppdragsgivarna erlägger de avgifter som belöper på utbetalad ersättning. Författarnas och andra konstnärsgruppers fackliga organisationer är naturligtvis väl medvetna om denna möjlighet. Inom den enskilda sektorn har man också i begränsad omfattning lyckats sluta vissa sådana likställighetsavtal. Det kan nämnas att var en av de motparter som tidigast ställde sig förstående. Däremot har det visat sig hart när omöjligt att uppnå likställighetsavtal på den statliga sektorn. Detta är anmärkningsvärt. Här bör inskjutas att ändring i lagen om allmän försäkring med dess bestämmelser om uppdragsgivare och uppdragstagare och om vem som skall erlägga socialförsäkringsavgifterna visserligen innebär ett steg i rätt riktning men att den är av endast marginell betydelse för här aktuella yrkesutövare. Tekniken vid beräkningen av socialförsäkringsavgifterna är sådan, att praktiskt taget hela arbetsmarknaden för författare och konstnärer måste täckas med likställighetsavtal för att dessa yrkesutövare skall tillförsäkras en inkomstsituation som efter skatter och avgifter står på en nivå som rimligen kan jämföras med löntagarnas. Det måste bedömas som sannolikt att en sådan situation icke kan uppnås med mindre staten genom sina olika institutioner går i spetsen och agerar vägledande. Styrelsen för har i sina äskanden för /80 föreslagit att fonden bereds möjligheter erlägga socialförsäkringsavgifterna för vissa periodiskt eller fortlöpande utgående ersättningar. Man syftar här på 1. författarpenningarna alltså den del av biblioteksersättningen som, med vissa reduktioner vid höga lånesiffror, direkt tillfaller de enskilda författarna, 2. de garanterade författarpenningarna dvs. den till f. n. förhöjda författarpenning som utgår till ca 135 upphovsmän, väl etablerade och i huvudsak sysselsatta med sitt författarskap, ett belopp som debiteras den författarpenning som utgår under 1. ovan, 3. de långtidsstipendier, regelmässigt femåriga, som utgår främst till yngre författare. En sådan reform ligger helt i linje med den allmänna trygghetspolitik som drivs i vårt land. Författarfondens förslag har inte tillgodosetts i bilaga till budgetpropositionen. Man har alltså inte funnit tiden mogen att träffa en form av likställighetsavtal vad angår de långtidsersättningar som utgår till författarna för att deras verk fritt utlånas av folk- och skolbibliotek. Detta ställningstagande bör korrigeras av . Kostnaderna har av fonden beräknats till ca 5 milj. kr. för kommande budgetår ett belopp som också preciserar med vilken summa utgående ersättningar måste reduceras för att man skall förstå vad de innebär för mottagarna. Förutsättningar saknas att höja biblioteksersättningens totalbelopp med nämnda 5 milj. kr. för kommande budgetår, även om det rör sig om ett i och för sig blygsamt belopp. Vid kommande behandling av det statliga anslaget under B 10. bör regeringen dock anstränga sig att inför /81 föreslå bevillningar som gör det möjligt för författarfonden att ta på sig åtaganden som motsvarar ovan nämnda likställighetsavtal. Detta bör ge regeringen till känna. Vid ett eventuellt val mellan en höjning av biblioteksersättningens grundbelopp och ett likställighetsåtagande bör man stanna för det sistnämnda. är detta av större betydelse för författarkårens ekonomiska grundtrygghet. Talboksmedlen och de sociala avgifterna Redan i årets budgetproposition har departementschefen tagit ett steg i den riktning som angivits i avsnittet ovan i motionen, vad angår de sociala avgifterna. Under punkten B 10. anvisas också medel till ersättning åt författare m. fl. för utnyttjande av deras verk i form av talböcker och taltidningar. Detta anslag förvaltas och fördelas av (tidigare ). har inför kommande budgetår äskat en höjning av anslaget med . Höjningsäskandet utgår bl. a. från att förbundet också skall erlägga socialförsäkringsavgiftema för dem som mottar ersättningar för att deras verk nyttjas i talböcker m. m. I budgetpropositionen har utbildningsministern accepterat det önskade beloppet. Därmed har man också godtagit principen i vart fall inom detta begränsade område att socialförsäkringsavgifter skall erläggas även av statliga organ eller myndigheter. Detta åtagande bör självfallet utvidgas till att omfatta alla statliga ersättningar av fortlöpande karaktär, frånsett pensioner och motsvarande. Individuell ersättning till översättare har författarna hävdat att en form av författarpenning bör utgå även till översättare av verk som utlånas vid folk- och skolbiblioteken. En översättare är inte bara en translator, han eller hon är också en tolkare och i den meningen också en författare. Översättarna var länge samlade i en särskild facklig organisation men ingår numera som fullvärdiga medlemmar i det som skapades genom en sammanslagning av författareföreningen, ungdomsförfattarna, översättarnas organisation och , de vetenskapliga författarnas förening. Först fattade beslut om att även översatta verk skulle fogas in i biblioteksersättningssystemet. Grundbeloppet för sådana verk fastställdes då till per lån. Denna ersättning skilde sig emellertid från den övriga biblioteksersättningen därigenom att den i sin helhet tillfördes författarfondens fria del och att sålunda ingenting utgick till resp. översättare som personlig ersättning. särkonstruktion var helt enkelt att det saknades förutsättningar att med hjälp av utlåningsstatistiken arbeta fram ett underlag för personliga ersättningar (av samma typ som de svenska författarnas individuella författarpenningar). Ersättningen för översatta verk höjdes till , 1970 till och sedan stegvis till innevarande budgetår. I årets budgetproposition föreslås att grundbeloppet för översatta verk skall höjas med ett halvt öre till . Det förtjänar upprepas att dessa belopp i sin helhet tillförs fonden och att intet utgår i personligt destinerade ersättningar. Däremot har fondstyrelsen vid sin fördelning av medel ur fondens fria del tagit särskild hänsyn till översättargruppen, speciellt vid utdelningen av resestipendier. har, som nämnts, länge hävdat att en personlig ersättning bör utgå även till översättarna. Detta krav har vuxit i styrka, eftersom det numera finns bättre statistiskt underlag på vilket en sådan översättarpenning kan grundas. har i sin anslagsframställning för /80 redovisat att den planerar genomföra en försöksverksamhet med individuella översättarpenningar. Fondstyrelsen framhåller dock att om en sådan försöksverksamhet skall genomföras inom ramen för oförändrade resurser måste antalet arbets- och resestipendier inskränkas. Departementschefen framhåller i budgetpropositionen att ett eventullt införande av nya statistiskt beräknade ersättningar icke bör ske i snabbare takt än ökade resurser medger. I klartext innebär detta att den föreslagna höjningen av anslagsposten B 10. icke medger införandet av en översättarpenning. Den blir sannolikt icke heller möjlig med den förstärkning av anslaget som föreslås i denna motion. Författarfondens och författarförbundets önskemål att införa individuellt beräknade översättarpenningar vid sidan om författarpenningarna är emellertid väl motiverade. De erfarenheter som samlats under de författarfonden existerat stöder detta önskemål. Det framstår som minst sagt angeläget att den fortsatta utvecklingen av biblioteksersättningen får sådan omfattning att författarfonden får möjligheter att förverkliga detta mål. bör ge regeringen detta till känna. blir , som redan framhållits, . Det har spelat en utomordentligt stor roll inom svenskt kulturliv och inom svensk kulturpolitik. Det har fungerat banbrytande och vägledande även för ersättningar riktade till andra fria konstnärsgrupper. Detta svenska system för ersättning åt författarna har därutöver väckt internationell uppmärksamhet och medverkat till initiativ i andra länder. Biblioteksersättningen kan beskrivas som en produkt av ett samspel mellan författarna och samhällets beslutsfattare på olika nivåer. Utvecklingen i vårt land har i icke ringa grad påverkats av att vi med tiden fått starka fackliga organisationer inom hela konstnärssektom. Ett grundläggande arbete har utförts av författarna och tonsättarna och musikerna, de två sistnämnda genom . bildades Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS). Det bör betonas att KLYS icke är en facklig topporganisation utan just ett samarbetsorgan, där ett fritt meningsutbyte ger ökad tyngd åt eniga ställningstaganden. KLYS ingav sin första skrivelse till statsmakterna inför arbetet med kulturavsnittet i den statsverksproposition som avsåg /61. KLYS kan alltså fira 20-årsjubileum. KLYS representerar alla konstnärsgrupper i samhället, totalt nära 20 000 enskilda upphovsmän och utövande konstnärer. KLYS har alltsedan dess ingivit en s. k. paraplyskrivelse till regeringen för att markera sina prioriteringar inom kulturpolitiken. har denna skrivelse föregåtts av numera traditionella informella överläggningar mellan utbildningsministern och KLYS-representanterna, vilket givit skrivelsens prioriteringar och synpunkter ökad betydelse. KLYS-gruppen har nära nog regelmässigt kallats till utfrågning av kulturutskottet inför behandlingen av budgetpropositionen. KLYS prioriteringsskrivelse av är mera omfattande än de tidigare, vilket sammanhänger med att det är den 20:e i ordningen. Skrivelsen fogas, trots sin längd, till denna motion som bilaga 1. Skälen härtill är två. Dels behandlas tillkomsten och utvecklingen av biblioteksersättningen utförligt, vilket är av värde vid behandlingen av motionen. Dels ger skrivelsen, även om den är en sorts partsinlaga, en utmärkt översikt över de frågeställningar och problem som är betydelsefulla när har att ta ställning i vad gäller andra åtaganden inom den allmänna kulturpolitiska sektorn. Med hänvisning till det anförda hemställer vi