mot · G102737 · 1978-01-23 00:00:00 — av m. fl. om högskolans planerings- och resursfördelningssystem Sammanfattning I motionen vidhåller socialdemokraterna sin kritik av högskolesystemet, där ett visst område är undantaget från det planerings- och resursfördelningssystem som gäller för högskolan i övrigt. Det system som den borgerliga riksdagsmajoriteten beslutade har skapat stora praktiska svårigheter för högskolorna. Vi begär att regeringen skall framlägga ett förslag för om att fr. o. m. /80 inordna det s. k. fria området i det system som gäller för resten av högskolan. I den socialdemokratiska partimotionen (1976/77:1407) med anledning av prop. 1976/77:59 om utbildning och forskning i högskolan m. m. yrkade socialdemokraterna avslag på regeringens förslag om ett utbildningsområde med fritt tillträde inom högskolan. Vi påvisade, från såväl principiella som praktiska utgångspunkter, den föreslagna ordningens olyckliga konsekvenser och dess svagheter i en rad avseenden. Vår principiella kritik mot det fria området står kvar - vi hänvisar här till den utförliga argumentationen i fjolårets motion. I det följande utvecklar vi på vissa punkter vår kritik i ljuset av det statsfinansiella läget och mot bakgrund av det första årets erfarenheter av den nya ordningen. beslut om det fria området innebär att de enskildas efterfrågan på utbildning inom ett visst - från högskolepolitisk synpunkt godtyckligt avgränsat - område under alla förhållanden skall tillgodoses medan antagningsbegränsning gäller inom övriga delar av högskolan. Detta skall således ske oberoende av högskolemyndigheternas och statsmakternas planering och budgetering, trots att denna i sig skall bygga på strävan att så långt möjligt tillgodose bl. a. individernas efterfrågan på utbildning. Det skall också ske oberoende av efterfrågan på utbildning inom andra områden av högskoleutbildningen. Det skall slutligen ske oberoende av vilka angelägna behov och reformönskemål som i övrigt finns inom och utom högskolan. Vi behöver inte närmare uppehålla oss vid det principiellt otillfredsställande i en sådan absolut prioritering av ett visst ändamål. Men vi vill fästa uppmärksamheten på att olägenheterna av den beslutade ordningen framstår än klarare i ett kärvare budgetläge som det vi nu upplever. Det är givet att statsmakternas och högskolemyndigheternas behov av att förutsättningslöst kunna väga olika ändamål inom högskolan - både kvalitativa och kvantitativa - mot varandra ökar när utrymmet för reformer genom resurstillskott minskar. Ju större andel av de totala resurserna som måste tas i anspråk för att uppfylla 1 1977/78. beslut om det fria området, desto mindre blir alltså möjligheterna att tillgodose andra behov och desto mindre blir också den handlingsfrihet för de lokala högskolorna som är en huvudpunkt i reformen. Den som tar del av regeringens mycket strama kompletterande petitaanvisningar och ser konsekvenserna av beslutet om det fria området måste från denna utgångspunkt bli förundrad. I sin anslagsframställning för /79 framhåller UHÄ att ökade medelsbehov för det fria området inte får gå ut över de väl motiverade och i sig återhållsamma förslag till resursförstärkningar som förs fram. Vi har stor förståelse för den oro som många inom högskolan i dagens budgetläge känner inför det fria områdets konsekvenser för reformarbetet inom högskolan. måste på tilläggsbudget för innevarande budgetår anvisa 14 milj. kr. för att täcka kostnader för utbildning inom det fria området. 1 beaktande av det totala utrymme för förstärkningar av den grundläggande högskoleutbildningen som kan bedömas föreligga är detta belopp betydande. Höstens medelsanvisning är också förvånande mot bakgrund av utbildningsutskottets uttalande (UbU 1976/77:20 s. 76) att det måste bedömas endast undantagsvis bli aktuellt för regeringen att hos begära att medel anvisas på tilläggsstat. Undantag av den nu aktuella omfattningen torde knappast ha avsetts i sammanhanget. Som vi framhöll i motionen 1976/77:1407 anser vi det väsentligt att de enskildas efterfrågan på högskoleutbildning spelar samma roll över hela högskolefältet, också utanför gränserna för det område som traditionellt varit fritt. riksdagsbeslut lade fast principen att högskoleutbildningen skall syfta till att tillgodose såväl individernas efterfrågan som arbetslivets behov, inom ramen för tillgängliga resurser. Detta förutsätter att bl. a. de nämnda faktorerna kan vägas mot varandra när det gäller att fördela resurserna på olika studerandekategorier och på olika högskoleregioner och orter. Från möjligheterna till en sådan sammanvägning är det fria området undantaget. Genom högskolereformen har skapats en planerings- och ledningsorganisation för högskolan - centralt, regionalt och lokalt - med en allsidig representation i olika organ för de grupper och intressen som enligt statsmakternas mening bör utöva inflytande över högskoleutbildningen. Denna organisation har som en uppgift att ge statsmakterna underlag för beslut om medelsanvisning m. m. och har också att se till att de medel som anvisas till högskolan används i enlighet med de föreskrifter och riktlinjer som givits av och regeringen. Det är inte heller troligt att de studerande, om de fått chansen till ett mera förutsättningslöst utbildningsval, skulle ha prioriterat just det område som genom fjolårets beslut avgränsats som fritt. Däremot är vi övertygade om att högskolemyndigheterna på olika nivåer har förmåga att med de enskildas och samhällets bästa för ögonen göra avvägningar som innefattar också utbildningen inom det nu fria området. Enligt vår uppfattning bör ge den nya högskolans organ sådana möjligheter genom att upphäva särbehandlingen av detta område. Det skulle vara en bekräftelse på att statsmakterna trots allt har en helhetssyn på den grundläggande högskoleutbildningen och också tror på den organisation som de har upprättat för att planera och leda verksamheten inom högskolan. Vår uppfattning att det s. k. fria området bör upphöra grundar sig inte bara på övertygelsen att högskolereformens syften kan och bör tillgodoses på ett mer allsidigt sätt. Den bygger också i hög grad på de praktiska svårigheter som mött vid tillämpningen av den del av högskolans regelsystem som berör det fria området, dels beträffande anmälningssystemet, dels beträffande proceduren för begäran och beviljande av tilläggsanslag. 1976/77:59 (s. 238) uttalades att vissa förändringar av anmälningssystemet skulle bli aktuella genom bevarande av fritt tillträde till viss utbildning. Genom att besluta om en ändrad och mer komplicerad ordning för anmälan till de allmänna linjerna inom det fria området skapade regeringen på ett sent stadium av planerings- och förberedelsearbetet nya förutsättningar för uppläggningen av anmälnings- och antagningssystemet. Informationen till de sökande, uppläggningen av blanketter och anvisningar liksom själva hanteringen av inkommande anmälningar komplicerades härigenom påtagligt. Vi förutsätter att i enlighet med de förslag som avlämnats av UHÄ regeringen kommer att besluta om förenklingar av anmälningssystemet. Än värre var det grundskott, som det fria områdets tillkomst innebar, mot en huvudtanke i reformbeslut, nämligen att anmälningarna skall utgöra ett underlag för de lokala högskolemyndigheternas planering och ge dem förutsättningar att så långt möjligt fördela om befintliga resurser för att kunna tillgodose den aktuella efterfrågan. Som är väl känt kom anmälningarna snarare att förvirra än att underlätta den lokala planeringen. Anmälningarna, sådana de lämnades in , gav inte alls uttryck för den efterfrågan som faktiskt visade sig föreligga vid höstterminens start. Vetskapen om att tillträdet skulle vara fritt till en del av högskoleutbildningen minskade av allt att döma på ett avgörande sätt de utbildningssökandes motivation för att göra ett mera definitivt utbildningsval. Anmälningarnas prognosvärde minskade i motsvarande mån. Resultatet blev att högskoleenheterna vid höstterminens början befann sig i en mycket svår situation planeringsmässigt. Enligt vår uppfattning visar det som skett de påtagliga svårigheterna att vad gäller tillträde särbehandla en del av högskoleutbildningen utan negativa effekter för högskolan som helhet. Från många håll inom högskolan reser man nu krav på att anmälningarna till det fria området skall avskaffas. Vi har förståelse för detta krav utifrån de erfarenheter som gjordes , men vill peka på att ett sådant avskaffande ju skulle markera särbehandlingen av det fria området ytterligare och därmed försvåra strävandena mot den helhetssyn på högskoleutbildningen som vi vill anlägga. Vi anser därför att man måste gå den motsatta vägen och avskaffa det s. k. fria området så att anmälningarna inom hela högskolan kan spela den avsedda rollen som grund för planeringen. Den tyngsta invändningen på det praktiska planet mot det fria området ligger emellertid enligt vår mening i den för högskolans planering orimliga ordningen för tilldelningen av ytterligare medel. En rad föreskrifter har ställts upp för på vilket sätt underlaget för framställning om sådana medel skall beräknas, föreskrifter som innebär ytterligare bördor på högskolemyndigheterna och som för in byråkratiska moment som annars inte skulle finnas. Mest besvärande är dock den enskilda högskoleenhetens planeringssituation som går från det att enheten bedömt ett visst ytterligare medelsbehov föreligga och gjort framställning i enlighet härmed till det att statsmakterna tagit ställning i medelsfrågan. Även med största möjliga effektivitet i de olika inblandade instanserna tar proceduren här omkring , dvs. i praktiken hela höstterminen. har högskoleenheten att genomföra utbildning för alla anmälda studerande, som infunnit sig, men utan att veta vilka resurser enheten slutligt kommer att disponera. skall utbildningsutbudet för vårterminen fastställas, något som självklart också det är beroende av vilka resurser som totalt kommer att stå till förfogande för budgetåret. De berörda problemen är stora nog om man ser till varje högskoleenhet som helhet. Ur den enskilda institutionens perspektiv är de än större. Det är enligt vår mening inte rimligt att oklarhet långt in på läsåret skall råda om grundläggande förutsättningar för såväl anställningsförhållanden för lärare och annan personal som utbildningsutbudets omfattning och inriktning och den pedagogiska uppläggningen av utbildningen. De tillfälliga omdispositioner i fråga om t. ex. gruppstorlek och undervisningstäthet som kan bli nödvändiga och den allmänna osäkerheten om resurssituationen ger inte ett klimat som befrämjar målmedveten planering eller utveckling av utbildningens kvalitet. En av de stora fördelarna i den ordning för planering och resursfördelning som beslöts men som har rubbats var just att institutionerna skulle fä gynnsamma förutsättningar i dessa avseenden. Vi anser det angeläget att denna ambition förverkligas. Från ansvarigt håll har uttalats att högskoleenheter och institutioner i praktiken skall kunna utgå från att de får tilläggsmedel i enlighet med sina behov och att de följaktligen inte skall behöva uppleva så stora planeringsproblem i det nya systemet. Från principiell synpunkt är det emellertid enligt vår mening inte godtagbart att myndigheter skall kunna utgå från att alltid få sina medelsäskanden beviljade. Man måste dessutom beakta att det under alla förhållanden krävs betydande insatser lokalt för att producera ett underlag för tilläggstilldelning i enlighet med regeringens föreskrifter. Vidare visar erfarenheterna att bedömningarna i fråga om det fria områdets resursbehov skiljer sig åt påtagligt mellan olika högskoleenheter och regioner. Eftersom på central nivå så stor rättvisa som möjligt rimligen måste eftersträvas, kan därför ingalunda den enskilda högskoleenheten, än mindre den enskilda institutionen, utgå från att den kommer att förfoga över resurser i enlighet med sina ursprungligen redovisade behov. Den alltför knappa tid som står till buds för regionstyrelserna, UHÄ och medger heller inte annat än schablonmässiga bedömningar av de lokala framställningarna. De lokala myndigheternas osäkerhet kvarstår därför till stor del med de olägenheter som det medför. Vi har redan berört det olyckliga i att det fria området generellt prioriterats när det gäller tillskott av nya medel till högskolan. Ännu allvarligare kan det anses vara när en prioritering av det fria områdets behov framtvingas även inom ramen för de resurser som högskoleenheterna förfogar över på grundval av statsmakternas reguljära beslut. Såvitt vi kan förstå är emellertid risken för detta påtaglig. Enligt den beslutade ordningen kan endast medel för lärarlöner anvisas på tilläggsbudget. Övriga kostnader för utbildningen -1, ex. för material m. m. och för teknisk och administrativ personal - förutsätts högskoleenheterna kunna täcka utan tilläggsmedel även om tillströmningen inom det fria området ökar kraftigt. För att kunna bereda samtliga studerande inom det fria området utbildning av oförändrad kvalitet måste högskoleenheterna i detta läge med all sannolikhet ta i anspråk resurser som annars skulle ha utnyttjats för andra ändamål inom den grundläggande högskoleutbildningen. Följden kan bli t. ex. att utbildningsutbudet utanför det fria området måste minskas eller att service- och utvecklingsinsatser av olika slag inte kan fullföljas. Detta är självfallet inte acceptabelt. Om högskoleenheterna inte genom en intern omprioritering tillgodoser det fria områdets behov av basresurser blir följden en sänkning av kostnaderna per studerande inom det fria området och därmed av denna utbildnings kvalitet. Inte heller detta är naturligtvis någon acceptabel lösning. Den fria utbildningen har traditionellt varit den billigaste inom högskolans område. Till de förhoppningar man kunde ha på det nya systemet för planering och resursfördelning inom högskolan hörde att det skulle underlätta en utjämning av traditionellt betingade standardskillnader mellan olika utbildningsområden. Beslutet om det fria området grusade denna förhoppning för den berörda utbildningens del. I praktiken har beslutet lett till en konservering av de nuvarande lärarlönekostnaderna inom det fria området. Om det dessutom skulle leda till en standardsänkning för den fria utbildningen och alltså till en ökning av standardskillnaderna inom högskolan vore ju detta förödande. Vi förutsätter för vår del att regeringsdeklarationens uttalande om utbildningens innehåll och kvalitet gäller även utbildningen inom det fria området. Mot bakgrund av vad som anfördes i motion 1976/77:1407 och av de ytterligare synpunkter på ordningen med det fria området som vi utvecklat ovan anser vi att bör ompröva beslut i denna fråga. Vi inser att det är praktiskt omöjligt att få till stånd en förändring redan inför /79. I stället bör nu begära att regeringen hösten 1978 återkommer till med förslag till ett system för planering och resursfördelning inom högskolan som bygger riksdagsbeslut och på de synpunkter vi redovisat i ovannämnda motion och här. Förslaget bör vara utformat så, att den nya ordningen kan börja tillämpas i planeringen inför /80. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar hemställa hos regeringen om ett förslag till om ett system för planering och resursfördelning i enlighet med riksdagsbeslut, som kan tillämpas fr. o. m. /80. () () () () () () () () () () () ()