mot · G20225 · 1978-10-18 00:00:00 — av m. fl. med anledning av justitieombudsmännens berättelse (redog. Vpk tar med anledning av årets JO-berättelse upp dels några i berättelsen redovisade problem, dels några mer allmänna aspekter på rättsförhållandenas utveckling. De senare har bl. a. belysts av en rad aktuella rättsfall, varav vissa gett upphov till JO-ärenden som icke tillhör de i berättelsen redovisade. Det finns i årets JO-berättelse rörande försvaret några fall som förtjänar att synas litet närmare. Det är dels de som rör olycksfall, olyckstillbud och ersättning till dem som drabbats vid sådana tillfällen, dels de som har att göra med yttrandefriheten inom det militära systemet. För det första harvi redogörelsen för inträffat dödsfall i samband med att ny materiel tagits i bruk. Det framgår tydligt av JO:s berättelse att en rad av felaktiga och motstridande bestämmelser utfärdats. JO använder uttrycket betänksam när han skall beskriva arméstabens agerande i frågan. Detta är då efter det att olyckan inträffat. Det framgår att det före olyckan inte fanns fullständiga säkerhetsbestämmelser och föreskrifter om hur personalen skulle transporteras. Det behövdes således en olycka, i detta fall med dödlig utgång, för att arméstaben skulle börja agera på allvar. JO säger: Det är uppenbart att handläggningen av frågan om säkerhetsföreskrifter för brobandvagnen varit otillfredsställande. Några åtgärder från JO:s sida, utom att han utgår ifrån att arméchefen skall utfärda definitiva säkerhetsföreskrifter, vidtas emellertid inte. För det andra har vi ett fall där säkerhetsföreskrifterna vid skjutning med skarp ammunition uppenbarligen inte tillämpats tillräckligt restriktivt. Ett militärt förband har under övningar befunnit sig inom riskområdet för de skjutningar som ett annat förband genomfört i närheten. Övningsledaren har uppenbarligen uppträtt nonchalant inför den fara som förbandet utsatts för. Han borde, också enligt JO:s bedömning, ha vidtagit omedelbara åtgärder till skydd för kompaniet. Så skedde inte. Trots detta anser JO att någon ytterligare åtgärd från hans sida inte är motiverad. Dessa två fall visar tydligt och klart att skyddet för de enskilda soldaterna under övningar fortfarande lämnar mycket övrigt att önska. kommunisterna har begärt att skyddsverksamheten skall få ett större utrymme, att befattningar som motsvaras av den civila sektorns skyddsombud och huvudskyddsombud skall införas och att dessa också skall få samma befogenheter att stoppa uppenbart farlig verksamhet under övningar och andra militära aktiviteter. Det finns fortfarande bland befäl av skilda kategorier en farlig hurtfriskhet, som också premieras av systemet som 1 1978/79. ett bevis på framåtanda och soldatmässighet. JO borde ägna större uppmärksamhet åt sådana tendenser och inte låta militärledningen själv vidta vad som bedöms som erforderliga åtgärder. Dessa olyckor och tillbud är ständigt återkommande och bör beivras på ett mera bestämt sätt. Detta får också sin kusliga relief av det fall som rör ersättningen till de värnpliktiga vilka lemlästades vid den svåra och som även redovisas i JO:s berättelse. Inte heller detta fall är någonting nytt i den militära administrationens historia. Det har alltid förutsatts att den militära personalen skall ta risker och helst ignorera dem, men när en olycka har inträffat uppvisar systemet en snålhet och oginhet i ersättningsförhandlingarna som söker sin like också bland privatekonomiska foretag. Det är en regel, snarare än ett undantag, att kronan i sådana förhandlingar utnyttjar all sin juridiska och ekonomiska kapacitet för att om möjligt rädda undan några tusental eller t. o. m. hundratal kronor. Den drabbade, en ung värnpliktig eller repetitionsinkallad, står sig ofta slätt i dessa uppgörelser. är ett nytt exempel på detta. JO säger att handläggningen av ärendet sedan kommit att präglas av långsamhet och bristande noggrannhet, för att inte säga försumlighet. Men någon ytterligare åtgärd föreslås inte heller här. Det borde vara självklart att värnpliktiga, som inkallas med stöd av en samhällets pliktlag och inte ges möjligheter att tillvarata sina egna intressen när det gäller skydd mot olyckor, skall ges ersättning utan dröjsmål och utan processer när sådana olyckor ändå inträffar. Det är en skam att det ibland åberopas att den enskilde skadade inte följt order och föreskrifter och därför själv är orsak till vad som inträffat. Även här borde JO göra mera kategoriska uttalanden eller vidta mera konkreta åtgärder. För det tredje har vi återigen ett fall där den militära ledningen försökt att inskränka yttrandefriheten genom en snäv och felaktig tolkning av utfärdade bestämmelser. Det gäller dels uppsättande av bilder i logement, dels ett förbud mot försäljning av skrifter inom marinens skolor och övriga förband. Vad beträffar uppsättningen av bilder vid I 20 i har vpk tidigare interpellerat i denna fråga. Man har från de militära myndigheternas sida försökt att få det till en ordningsfråga och till en fråga om pornografi för att kunna gå runt sakfrågan. Det är emellertid ingen ordningsfråga utan en tryckfrihetsfråga. Vad det gäller är att en militär chef har förbjudit spridning av bilder som han funnit misshagliga, ett klart brott mot tryckfrihetsförordningen. Det har inte heller varit pornografiska bilder som varit orsak till missnöjet. Sådana alsters spridning har alltid tidigare uppmuntrats och alls inte motarbetats inom det militära systemet. De har setts som en lämplig säkerhetsventil i den militära vardagen. Nej, det som väckte missnöjet var vissa satiriska vykort på kungaparet, därav uppståndelsen. JO har också gått på denna linje, vilket är uppseendeväckande. Det andra fallet gäller ett förbud mot försäljning av skrifter inom marinens skolor och övriga förband. Här konstaterar JO visserligen att förbudet inte står i god överensstämmelse med av ÖB utfärdade rekommendationer, men någon annan åtgärd vidtas inte heller här. Detta är allvarligt eftersom det har funnits och finns en medveten strävan inom krigsmakten att kringskära och försvåra spridningen av i synnerhet politisk propaganda som upplevs som obekväm. Det är fortfarande inte tillåtet att fritt sälja eller distribuera tidningar och tidskrifter inom de militära förbanden, och alla ytterligare förbud måste betraktas med största uppmärksamhet. Det hade varit lämpligt att JO i detta fall uttalat att det av marinchefen utfärdade förbudet skall upphävas. JO ägnar i årets berättelse en viss uppmärksamhet åt delar av det s. k. fallet . JO:s redovisning väcker i denna del flera betänkligheter. I intet fall vidgår JO att någon nackdel för uppstått, inte heller finner JO fog för misstanken att är utsatt för medvetet diskriminatoriska åtgärder eller politiska fördomar. Vad som gör dessa slutsatser märkliga är att det ändå i sak klart kan konstateras att bedömare och överordnade begått faktiska fel. Det är känt att detta i ett fall lett till fällande dom inför tingsrätt. Det är skriftligt dokumenterat att en tjänsteman, som deltagit i handläggningen av ett ärende tillhörande fallet, öppet redovisat sådana fördomar. JO drar av detta slutsatsen att diskriminering icke förekommit. JO drar heller inga slutsatser med anledning av de upprepade felen och egendomligheterna i fallet. Vi finner icke denna behandling tillfredsställande. Här borde man på grundval av de föreliggande indicierna ha gått vidare. Vi kan därför inte godta JO-berättelsen och JO:s redovisade slutsatser i nämnda stycken. Vi kommer därefter till det mer allmänna rättsproblemet. En serie konkreta rättsfall, liksom en växande allmän erfarenhet, tycks peka på att rättsförhållandena håller på att försämras. Utdragna handläggningstider, ökat avstånd mellan lagstiftare och tillämpare, mellan lagens avsikt och anda samt den praktiska tillämpningens karaktär, orimliga svårigheter för enskilda att lii sin rätt, tilltagande makt för högre ämbetsmän, myndigheter och privata maktcentra - allt detta är tendenser vilka det inte råder någon svårighet att finna exempel på och faktiskt underlag för. Till dessa exempel hör bl. a. tvånget i den psykiatriska vården, tendenserna till skilda slag av korruption bland myndigheter, rättsosäkerheten för flyktingar, vidimerad av främst utvisningar av chilenare, spioneriskandalerna, den s. k. bordellaffären med sina implikationer, avslöjanden om allvarliga missförhållanden inom social- och nykterhetsvården m. m. Den omfattande raden av konkreta exempel har bland en växande del av allmänheten försvagat förtroendet för rättssäkerheten. 1 den ekonomiska och sociala krisens spår har därjämte följt vissa opinioner för en ökad hänsynslöshet och ett ökat tvång gentemot skilda grupper medborgare. Allt detta utgör en fara både för innehållet i de medborgerliga fri- och rättigheterna och för det offentliga förtroendet i samhället. En närmare granskning av detta problem är önskvärd och berättigad. 1* 1978/79. därför väcka tanken på en särskilda kommission, ägnad att undersöka vissa rättsliga förhållanden. Att själv utser en sådan kommission - i kraft av sin konstitutionella granskningsrätt och sitt förmanskap gentemot JO-institutionen - kan motiveras också med hänsyn till det instabila läget för regeringsmakten. Det offentliga förtroendet kräver att lagstiftarna själva tar ansvar inför folket, då det gäller rättstillståndet i landet. Mot bakgrund av det anförda yrkas 1. att lägger justitieombudsmännens ämbetsberättelse till handlingarna med gillande av de uttalanden som gjorts i motionen rörande JO:s handläggning av vissa ärenden och JO:s verksamhet i allmänhet, 2. att beslutar att hos regeringen hemställa om en särskild kommission att granska lagars tillämpning och rättspraxis i allmänhet hos offentliga myndigheter och institutioner. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)