mot · G1021914 · 1978-04-17 00:00:00 — 1977/78 1914 Motion 1977/78:1914 med anledning av propositionen 1977/78:135 om riktlinjer för internationellt utvecklingssamarbete m. m. Regeringens proposition om biståndspolitiken måste ses i ett större sammanhang. Det sammanhanget framgår dåligt i propositionstexten. Den talar visserligen om biståndet som en del av utrikespolitiken och om utrikespolitiken och roll i världen. Men man kan bli mer precis än så. Det är nödvändigt att bli det för att med konkreta förslag ge innehåll åt det som bara är en fras i propositionen: solidariteten med de fattiga och förtryckta i världen. Biståndspolitiken är en del av utrikespolitiken. Utrikespolitiken bestäms av position i den kapitalistiska världen. På ekonomins, politikens och kulturens områden är det svenska samhället fast knutet till det imperialistiska system som domineras från . Närmare hälften av den svenska industrins produktion exporteras till kapitalistiska länder. En femtedel av den svenska industrins anställda arbetar i andra länder. Ser man till storlek och folkmängd hör fler och större transnationella företag hemma här än i något annat land. är ett av de länder som gett USA-dollams världsherravälde starkast stöd. är en liten men hungrig imperialistisk stat. De stora svenska företagens intressen har färgat den svenska utrikespolitikens alla grenar. När avgörandena skall äga rum i de internationella församlingarna sätter sig på imperialisternas sida av bordet, bredvid industriländerna i , och på andra sidan klotet. Det märks i den svenska handelspolitiken: det lilla, högt industrialiserade landet är en av frihandelns ivrigaste försvarare, därför att det hemma inte finns marknad nog för de stora företagen att överleva. Vi påstår inte att staten i varje enskild fråga tar den ställning skulle vilja. Den politiska verkligheten är finare ordnad än så. Statens ledning är ibland klokare imperialister än industriernas ägare. De politiska partierna kan inte göra vad som helst utan att stöta väljare ifrån sig. Särskilt en socialdemokratisk regering, som är beroende av arbetarnas stöd och av många engagerade medlemmars 1 1977/78. insatser för att partiet skall fungera, tvingas ofta stöta sig med borgarklassens företrädare. Men det är mycket sällan staten gör något, som inte näringslivet kan vända till sin fördel. Dessa spänningar kommer till tydligt uttryck i den svenska politiken gentemot . Vi återkommer till en del exempel längre fram i motionen, inte minst då vi diskuterar det som propositionen kallar u-landspolitik, det kanske mest urvattnade avsnittet. Men det är befogat att göra några allmänna konstateranden. Den socialdemokratiska regeringens biståndspolitik Den biståndspolitik socialdemokraterna utformade tillät att åtminstone i ord lämna sitt stöd till åtskilliga av de krav sammanfattat under beteckningen en ny ekonomisk världsordning. Den röjde vägen för det den borgerlige biståndsministern berömmer sig mest av: avskrivningen av lån till de fattigaste . Den politiken rymde stöd åt flera av de progressiva stater, som söker undanröja sociala och ekonomiska orättvisor i sina länder, och åt några av de befrielserörelser som kämpar mot imperialismens politiska och ekonomiska förtryck. Dessa delar av den socialdemokratiska biståndspolitiken förtjänade och fick en bred svensk opinions stöd, även om det var en fläckig sol som sken över världen: åtskilliga miljoner gick åt för att stötta upp reaktionära regimer i , och , och småskurna svenska intressen fick sitt genom bundet bistånd och livsmedelsinköp. Men inte ens de progressiva delarna av den svenska biståndspolitiken behövde bekymra de svenska storbolagen. Deras ekonomiska intressen i de länder där stödde kampen mot förtryckarna var mycket begränsade, och när u-ländemas krav hotade verkliga svenska kapitalintressen (t. ex. på handelspolitikens område) var regeringen då lika pålitlig som den . Till och med de mest progressiva har kunnat utnyttjas av bolagens försäljare. Den svenska u-landspolitiken har skapat stort förtroende för i , och den politiska kredit solidaritetspolitiken gav har storföretagen nu möjlighet att omsätta i affärer med råvarurika länder som , , och , för att bara nämna några exempel. har kunnat operera inom den kommersiella marginal de stora imperialisternas aggressiva politik lämnat åt oss. Den socialdemokratiska regeringen byggde på arbetar- och löntagarröster, och de flesta människorna som stödde den var beroende av storbolagen för sin utkomst. Detta i förening med klassamarbetets ideologi ledde till en u-landspolitik, där man försökte förena solidaritet med lönsamhet för de svenska transnationella företagen. Den borgerliga regeringens biståndspolitik Så ser inte förhållandena ut . Den nya regeringen måste visserligen i än högre grad hålla sig väl med de stora företagen, som ekonomiskt håller de borgerliga partiernas apparater vid liv. Men den har också resten av de borgerliga och småborgerliga skikten att ta hänsyn till. Småföretagare och industrier som producerar för den svenska marknaden har försett högern och med en stor del av deras aktiva kader. Bondeintressen, särskilt de stora böndernas, styr politik. Hemmaindustrin, småföretagarna och bönderna har svårare att slippa undan den kris, som drabbat den svenska ekonomin, än vad de transnationella företagen har. Detta har fått direkta återverkningar på den svenska politiken gentemot u-ländema. Den borgerliga regeringen har fler borgerliga gruppers intressen att ta hänsyn till än vad socialdemokraterna hade, och dessa olika gruppers krav strider inte sällan mot varandra, eller fordrar i varje fall motstridiga åtgärder. Det finns inte en borgerlig politik, utan flera olika politiker. Så brokig har också biståndpolitiken och u-landspolitiken över huvud taget blivit. Den solidaritetspolitik som gav ett antikolonialt anseende har inte avbrutits (befrielserörelserna i södra har fått ökat stöd, är fortfarande det land som får mest svenskt bistånd), men nya inslag har gjort biståndspolitiken mer splittrad än . Inköpen av livsmedel, som gynnar snöda jordbruksintressen i första hand, tenderar att öka. Det bundna biståndet kommer att öka nästa budgetår jämfört med årets siffra (som var lägre än tidigare, huvudsakligen därför att bokföringsreglerna lades om), och därmed kan en ansträngd svensk hemmaindustri kanske få avsättning för en del varor i . Men framför allt har de mindre företagarna fått en godbit att suga på när industrifonden presenterats. Också utanför anslagsramarna sker det saker, som kan tillfredsställa borgerliga grupper. Kommersiella intressen kan glädja sig åt att skiljelinjen mellan handel och bistånd suddas ut alltmer av den nya regeringens företrädare. Även den borgerliga opinionen och regeringspartiernas ideologer får sitt. De styrande biståndspolitikerna talar om mänskliga rättigheter utan att markera något avstånd från det amerikanska sättet att bruka begreppet, det bruk som inneburit att det använts som svepskäl för att skall slippa plikta för det grövsta illdådet i samtidshistorien, angreppskriget mot . De som utformar biståndspolitiken är inte heller lika noga med att betona att det är själva som skall bestämma vad de skall använda det svenska biståndet till. Försvaret för vietnamesernas rätt att bygga pappersbruk är halvhjärtat, och man spekulerar gärna i vilka konkreta mål och medel mottagarna borde bruka det svenska biståndet Förmyndarandan börjar göra sig allt bredare. De nyanseringar man ändå kunnat spåra i många socialdemokraters inställning till olika programländer, ställningstagandet för kamp mot imperialistiskt våld och skepsisen mot neokoloniala borgarklass, som också speglades i fördelningen av biståndsanslagets ökning, suddas alltmer ut av borgarna. Pengarna strös urskillningslöst över mottagarna. Och kritiserar någon regimerna i , eller , förbyts förnumstigheten i likgiltig tolerans: Inte kan väl vi säga något om vilket politiskt system som leder till förbättringar för de fattiga? Så talar de, vilkas världsbild formades och som intet lärt av och utveckling . Vi har svårt att hitta någon punkt där den nya regeringens proposition innebär att den svenska politiken mot u-ländema förbättras jämfört med vad som tidigare gällt. Det är däremot inte svårt att hitta exempel på försämringar och att biståndet i ökad utsträckning kommer att berika privilegierade grupper i eller användas som stöd för förtryckarregimer. Därför anser vi regeringens proposition som reaktionär. Det hade behövts en proposition om u-landspolitik, där biståndspolitiken och dess målsättningar drev fram progressiva förändringar av handels-, närings- och jordbrukspolitik och inte tvärtom. U-landspolitiken måste i första hand inriktas på direkt stöd åt dem som kämpar mot förtryck och för en rättvis ekonomisk och social utveckling. Det är det effektivaste bidraget vi kan ge till strävandena att bygga upp en socialistisk värld. Detta innebär att vi stöder en politik som leder till att styrkeförhållandena i världen förändras till imperialismens nackdel. betyder det att vi ser en fördel i att stödja de krav u-ländemas stater rest i olika internationella församlingar, aven om en hel del av dessa stater leds av regimer, som inte har något med en socialistisk utveckling att skaffa och även om många krav är så vaga, att de kan utnyttjas för att stärka kapitalistiska intressen. Det avgörande för vårt stöd är att sammanhållning och förslag kan utnyttjas för en progressiv utveckling och för kamp mot imperialismen. krav på en ny ekonomisk världsordning kan sammanfattas så här: full bestämmanderätt över inhemska råvarutillgångar, ökad möjlighet att förädla råvaror inom , minskade handelshinder vid export till i-länder, stabilare inkomster från råvaruexport, fast samband mellan priserna på exporterade råvaror och importerade industrivaror, lindrad skuldbörda för de minst utvecklade länderna, bättre tillgång till i-ländernas kapitalmarknad, ett nytt valutasystem, hjälp åt att öka deras inbördes samarbete, ökad andel för av världens industriproduktion. Det svenska kapitalet har begränsade intressen i det direkta utnyttjandet av u-ländemas råvaror. Därför är det inte så svårt för att uppträda välvilligt i detta sammanhang. tillämpar ett generellt tullpreferenssystem. , , , och är de stater som främst kunnat utnyttja detta: borgerliga väljare behöver inte oroa sig för att dessa eftergifter skall gynna dem som hotar kapitalismen. Tullpreferenserna gäller inte områden, där svenska kapitalintressen hotas mest av konkurrensen från tredje världen: teko- och skoföretagare slipper undan liksom producenterna av viktiga jordbruksprodukter. När samtalen mellan i- och höll på att braka samman i räddade sig i-länderna från att tillmötesgå krav genom att lova dessa genom särskilda åtgärder. Det svenska bidraget till denna syndapenning blev magert. Genom att tillgodoräkna sig avskrivningar av skulder, som i realiteten redan hade förberetts genom beslut av tidigare riksdagar, slapp undan med ett bidrag på till . Alla exempel och listan kunde göras längre säger en och samma sak: den är inte beredd att ta några kännbara konsekvenser av sina fraser om stöd till u-ländema krav. Snålheten i internationella organ går igen när regeringen skall lägga fast riktlinjerna för u-landspolitiken. Propositionen konstaterar helt riktigt, att relationer med u-ländema inte inskränker sig till vad som beslutas på biståndspolitikens område. Handelspolitik, valutapolitik, näringspolitik och arbetsmarknadspolitik rymmer också beslut om åtgärder, som får konsekvenser för . Regeringen förklarar också att u-landspolitiken inte får vara passiv eller omedveten, utan måste bestå i att utformningen av politiken på skilda områden medvetet söker beakta legitima intressen och väga samman dem med våra egna, mera näraliggande intressen. Men ingenstans talar man om hur detta skall gå till, och ingenstans föreslår man ändringar av svensk politik på handelns, industrins eller jordbrukets områden, vilka skulle förbättra relationer med . Det enda berget av fraser föder är en organisatorisk råtta: propositionen säger, att en u-landspolitisk samrådsgrupp skall tillsättas inom kanslihuset. När regeringen talat om behovet av ett brett u-landspolitiskt synsätt och sedan inte föreslår något, som gör detta konkret, fäller den i en av sina formuleringar domen över sin egen proposition: Om vi underlåter det (att beakta u-Iändernas intressen på skilda områden) finns t. o. m. risk att strävandena på biståndsområdet kan undermineras eller neutraliseras. Nästan lika tunt blir det när propositionen talar om selektiva åtgärder, dvs. vad man från fall till fall kan göra för olika inom ramen för en bilateral u-landspolitik. För det första är den fast i en analys som bara ser bruttonationalprodukter och förvandlar motsättningar inom u-landsgruppen till en fråga om fattiga och rika länder, utan att se klasserna bakom staterna och olika maktförhållanden inom olika länder, olikheter som inte har med per capita-inkomster att göra. Därmed blir det från början svårt att förstå, vilka åtgärder som kan främja en progressiv utveckling. Men för det andra avstår man från att formulera förslag om vad som kan göras, trots att propositionen själv förklarar att u-landspolitiken måste skifta karaktär och innehåll från land till land, från tid till annan under utvecklingens gång. Detta innebär att regeringen struntar i den biståndspolitiska utredningens begäran om klarare definierade motiv, mål och medel för den bilaterala u-landspolitiken. Den nonchalerar och tiger ihjäl det utredningen föreslog om handels- och investeringspolitik. Kraftlösheten i regeringens tal om u-landspolitik visas tydligt, då propositionen tar upp olika institutioner (exportkreditnämnden, , Importkontoret för u-landskontoret och beredningen för ulandsforskning) som har med relationerna till u-ländema att göra. Den biståndspolitiska utredningen efterlyste en diskussion om en samlad målsättning för dessa institutioners verksamhet. Regeringen orkar inte med mer än en trött uppräkning av vad de olika organen har för sig . De konkreta förslagen blir få: äntligen skall biståndsanslagen slippa riskera att betala skadefall inom exportkreditgarantisystemet, och det skall bli mer pengar till kulturutbyte. Det senare förslaget är makabert mot bakgrund av behov: de svenska insatserna på kulturens område i har främst bestått i att bjudit överklassen i och på Bergman-veckor och vernissager. kommunisterna anser det orimligt att anta ett så vagt och illa genomtänkt dokument som regeringens proposition som riktlinjer för en svensk u-landspolitik. Om krav på lång sikt skall kunna tillgodoses, om förtrycket av människor världen över skall upphöra, måste kapitalismens rovdrift ersättas av ett planerat utnyttjande av världens tillgångar. Vi hade inte väntat oss en proposition om detta, men däremot blir talet om solidaritet falskt, när det inte finns någon enda antydan om åtgärder, som kan underlätta den utveckling u-ländema eftersträvar. U-landspolitiken måste utredas på nytt, så att kan fatta ett beslut med något som helst innehåll. En sådan utredning skall givetvis vara parlamentariskt sammansatt. Den måste analysera de krav som rest i internationella organ och dis kutera hur skall förhålla sig till dessa. måste inleda ett samarbete med de socialistiska och de andra progressiva staterna i ulandsgruppen, så att kravens genomförande inte betyder att multinationella företag och inhemska överklasser blir de som profiterar på vad u-landsgruppen driver igenom. måste också inleda ett bilateralt samarbete på olika områden med sådana progressiva länder. Först då kan talet om stöd till ekonomisk utveckling och social rättvisa bli trovärdigt. Det skulle också kunna innebära att oberoende ökas, så att vi slipper dagens beklämmande piruetter för västtyska och amerikanska intressen, resultatet av en så gott som total ekonomisk intregration i det imperialistiska systemet. Genom att öka förbindelserna med andra länder minskas slaveriet under konjunktursvängningar. De progressiva länderna kan få lättare att manövrera mellan de kapitalistiska monopolen. Kravet på solidaritet gäller inte bara den procent av bruttonationalprodukten som satts av för biståndsändamål. Arbetarrörelsen fordrar en enhetlig politik för relationerna med , där också handelsoch investeringspolitik underordnas strävandena att lägga en grund för kampen mot förtrycket. Detta innebär att måste ta ställning för olika medel för en selektiv u-landspolitik som ger progressiva stater allt tänkbart stöd. skall ingå avtal om ekonomiskt, tekniskt och industriellt samarbete med denna grupp av länder. Om de är intresserade skall också sluta avtal om inköp av råvaror för stabila priser från dem, i syfte att bryta de transnationella företagens makt över världshandeln och för att öka vårt eget oberoende. skall också vara berett att ställa krediter till dessa länders förfogande. De skall ha förtur vid fördelningen om fortfarande sätter kvoter för import av teko- och andra produkter från . På samma sätt bör den svenska handels- och industripolitiken förändras, så att reaktionära och kapitalistiska regimer i tredje världen får så lite stöd som möjligt från svenska skattebetalare och arbetare. Då det gäller ytterlighetsfall som och skall svenska företag förbjudas att investera där. Det räcker inte med förbud mot kapitalexport, eftersom detta fortfarande tillåter företagen att finansiera sin verksamhet med medel från annat håll. Vidare skall fördelningen av importkvoter ordnas så, att andra länder bara får de andelar som de progressiva staterna inte kan utnyttja. De statliga garantierna av exportkrediter till kapitalistiska bör minskas kraftigt, och om blandade krediter (kommersiella krediter uppmjukade med gåvomedel) införs, får dessa bara komma de progressiva länderna till godo. I internationella handelsförhandlingar måste ge sitt stöd åt den fackliga rörelsens krav på en socialklausul. Länder där förtrycket av arbetare satts i system för att ge de transnationella företagen större vinster får inte utnyttja de fördelar som uppnår genom förhandlingarna om handelspolitiken. Ett minimivillkor skall vara att de som vill utnyttja sådana förmåner ansluter sig till och efterlever sådana internationella konventioner, som ger arbetarna rätt till facklig organisering och till en dräglig arbetsmiljö. En ny utredning om u-landspolitiken skulle också kunna se över svensk biståndspolitik, så att kravet på solidaritet med de fattiga och förtryckta i världen konsekvent kommer till uttryck i den faktiska politiken. Det innebär att politiken måste inriktas på att förbättra förhållandena för dessa grupper. Det kan först och främst ske genom att villkorslöst bistånd lämnas till socialistiska stater och till befrielserörelserna i världen. Det betyder i andra hand att bistånd lämnas genom kanaler, som innebär att de fattiga och förtryckta får del av de svenska medlen, genom att fackligt solidaritetsarbete över gränserna ges kraftigt stöd och genom att svenska solidaritetsgrupper får resurser att öka sitt arbete utomlands. Det innebär för det tredje att stöder sådana krav, som innebär att imperialismens maktställning försvagas, vare sig det gäller att bryta dess dominans i olika internationella organ, att frigöra teknologi från de transnationella företagens monopol eller att stödja krav inom ramen för en ny ekonomisk världsordning, som har udden riktad mot den internationella storfinansens intressen. Bilateralt bistånd multilateralt bistånd En första konkret åtgärd blir då att man omprövar fördelningen av biståndsanslaget på bilaterala respektive multilaterala ändamål. En mycket stor del av biståndet går till multilaterala organ, där inte kan göra något för att förhindra att svenska biståndsmedel går till , eller , där hänsyn sällan tas till inriktningen på de olika utvecklingspolitik, där byråkratierna domineras av tjänstemän från de imperialistiska länderna och där flera organs beslutande instanser är helt dominerade av dessa länder. Regeringen försvarar den höga andelen multilateralt bistånd med att vill ha det så och med att måste betala för att få inflytande nog att driva en politik till stöd för krav. Varken det ena eller det andra argumentet håller. vill ha mer multilateralt bistånd, därför att i-ländernas bistånd oftast är mer bundet till kommersiella och politiska krav än den hjälp som kommer från internationella organ. Men den kritiken har åtminstone inte gällt det svenska biståndet, som utgår som gåva till skillnad från det som kom mer från Världsbanksgruppen (den största källan för multilateralt bistånd) och som också saknat de politiska villkor som ofta är förknippade med Världsbanksgruppens krediter. Därför är det en fördel ur synvinkel om den bilaterala delen av det svenska biståndet ökar. Inte heller argumentet om priset för inflytandet håller. Vi tycker det är bra om betalar nog för att försvara mot andra imperialistiska stater, men köps det inflytandet till överpris. Till världsbanksorganet betalar mer bistånd per capita än något jämförbart i-land, och i många FN-organ är den viktigaste eller näst viktigaste givaren. I FN räcker det med betydligt mindre bidrag för att få inflytande. /bör lämna. Biståndsanslaget skall också hyfsas, så att det från anslaget endast utgår bistånd till och inte till svenska näringslivsintressen. Det betyder att allt bistånd skall vara obundet och att bundet bistånd skall betalas från arbetsmarknadspolitikens medel, om det är motiverat att ägna sig åt sådant stöd åt svensk industri. Det betyder också att livsmedelsbiståndet skall omvandlas till reda pengar, som får använda för inköp var de vill och att eventuella inköp av svenskt vete och andra svenska livsmedel skall belasta de stödanslag där de hör hemma. Det betyder slutligen att all subvention som ges svenska näringslivsintressen under Bredare samarbete och andra rubriker bör avskaffas. Vpk ser inte någon anledning att inrätta den föreslagna industrifonden. Det är inte sant, vilket påstås av den borgerliga biståndspolitikens företrädare, att detta är det bästa sättet att tillmötesgå krav på en ökad andel av världens industri och de svenska programländernas intresse för ökat samarbete med svensk industri. har aldrig som grupp begärt investeringar från de imperialistiska länderna, vilket är vad fondens verksamhet skall syfta till. De har tvärtom begärt att teknologin skall lösgöras från de transnationella företagens kontroll, så att de kan få till stånd en självständig industriutveckling och, om de vill, slippa investeringar utifrån. Därför bör fonden avvisas. Det är inte heller så, att på det här sättet får mer bistånd och bättre möjligheter att klara sin utvecklingspolitik. Tvärtom tar industrifonden medel från de anslag programländerna annars kunnat använda efter eget skön och blir nu helt beroende av det som svenska företag är beredda att satsa på. Därför skall industrifondens medel återföras till den bilaterala delen av biståndsanslaget, där de på ett bättre sätt kan användas i överensstämmelse med mottagarnas egna önskemål. Det är inte heller så, att det behövs en fondbyråkrati för att ställa kunnande till förfogande när de vill upphandla kunnande inom svenskt näringsliv. Tvärtom skulle det skötas bättre om SIDA fick förstärkning än om det togs om hand av en fond, där näringslivets inflytande blev starkare än i . Därför bör SIDA:s möjligheter att hjälpa till förmånliga villkor för industrisamarbetet stärkas. Slutligen är det helt oacceptabelt att skall överlämna ansvaret för en viktig del av svensk biståndspolitik till en av den borgerliga regeringen utsedd styrelse, som får så vaga direktiv att den inte ens utesluter reaktionära länder som och från att dra nytta av fondens medel. Vpk står fast vid sin kritik av Världsbanksgruppen när det gäller användningen av det multilaterala biståndsanslaget.