ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G1021260 · 1978-01-25 00:00:00 — Motion 1977/78:1260 av förste vice talmannen m. fl. om uppfödningen och handeln med hundar Det har vid åtskilliga tillfällen förekommit hård kritik mot det sätt på vilket uppfödningen och handeln med hundar förekommer. Tyvärr synes den nuvarande lagstiftningen ge alltför stort utrymme för olämplig uppfödning och handel med hundar. Man håller i regel bara några enstaka avelstikar själv men har ett mycket stort antal utplacerade hos s. k. fodervärdar. Ofta kanske 40 eller mera. Man vägrar enständigt att uppge var tikarna finns och kan inte heller tvingas till det. Hela uppfödningen är f. n. alltså praktiskt taget ställd utanför varje form av kontroll. I hälsovårdsordningen för (författningssamling för 1974 nr 14) stadgas: Innan lokal för saluhållande av sällskapsdjur anordnas skall anmälan härom inges till hälsovårdsnämnden. Till denna anmälan skall fogas beskrivning och ritning över den tilltänkta lokalen, som ej får tagas i bruk förrän hälsovårdsnämnden godkänt densamma för ändamålet. Denna paragraf borde generellt gälla för hela landet, men den berör inte uppfödning, försäljning och kontroll. Av åtskilliga fall, refererade i tidningar och veterinärrapporter, framgår det att förhållandena på detta område är högst otillfredsställande. En ändring av lagstiftningen synes sålunda vara nödvändig. I flera motioner i och i frågor till jordbruksministern har påtalats att handläggningstidema då det gäller ärenden angående omhändertagande av djur samt förbud att handha djur (17 § resp. 14 § 4 morn., djurskyddslagen) i vissa fall är mycket långa i länsstyrelserna och att, trots att fattat beslut om förbud att handha djur, det ibland tagit mycket innan djuren skilts från ägarna. Önskemål har vidare framförts från vissa länsveterinärer att lagtexten i 17 § ändras så till vida att förutom djurplågeri även vanvård skall kunna utgöra grund för omhändertagande. Man har även ifrågasatt om polismyndighet i vissa fall skall kunna besluta om omhändertagande av djur, exempelvis vid och . Djurskyddsmål är i övervägande antalet fall att betrakta som medicinska akutfall och borde handläggas som dylika. Till följd av bl. a. förvaltningslagens bestämmelser om kommunicering blir handläggningstiden dock ofta månader, varunder som regel hunden på skattebetalarnas bekostnad skall härbärgeras på något . nas det mycket mera om djurägarens rättsskydd än om djurets, vars intressen det är meningen att lagen skall tillvarata. beslöt polisen om och när misskötta djur skulle omhändertas, men detta år flyttades avgörandet om omhändertagande till . Handläggningstiderna har därigenom kommit att bli onödigt långa. Med anledning av vad som sålunda anförts hemställs att hos regeringen begär utredning och förslag om att uppfödningen och handeln med hundar förekommer på ett humant och kontrollerat sätt.
mot · G1021262 · 1978-01-25 00:00:00 — av och om reglerna för ersättning för översvämningsskador Statsrådet har på regeringens vägnar avslagit en ansökan från fyra fastighetsägare i Åby älvdal, kommun, om ersättning för översvämningsskador . Som motiv för beslutet anges att skadorna inte vållat intrång i rörelse eller yrkesverksamhet av vilken de skadelidande varit beroende för sin försörjning och (att) några andra omständigheter som kan föranleda bidrag inte föreligger. har avgivit ett yttrande i ärendet. Av detta yttrande framgår att verket uppmärksammat att det f. n. finns minst två principer för ersättning av översvämningsskador. Den ena principen har fastslagits genom regeringens beslut angående ersättning för översvämningsskador i m. fl. län (dnr 1 117, 1 127, 1 149/77). Den andra ersättningsprincipen är vad kallar hittillsvarande principer och som tillämpats i fråga om Åby älvdal. har, utan att på något sätt motivera sitt ställningstagande, utgått från att översvämningsskador utanför m. fl. län, och därmed i Åby älvdal, skulle behandlas enligt de s. k. hittillsvarande principerna. Detta innebär också att varit medvetet om och även för regeringen indirekt påpekat att en behandling av framställningen från Åby älvdal enligt hittillsvarande principer skulle innebära att i två aktuella och likartade översvämningsskador skulle enskilda personer inte komma att behandlas på samma sätt. I regeringens beslut anges inte något som helst motiv för denna olikhet i behandlingen, och man kan knappast heller finna stöd härför i yttrande. Ifrågavarande beslut framstår därför som helt godtyckligt och orättvist. I vissa situationer kan det naturligtvis vara befogat att ha en generösare bedömning av ersättningsanspråken vid t. ex. översvämningsskador. Men detta måste i så fall avse ersättning eller stöd för uppbyggnadsarbete till regioner, kommuner eller företag som drabbats särskilt hårt, däremot inte till enskilda individer. Enskilda personer, vare sig de bor i län eller Åby älvdal, som drabbas av översvämningsskador måste behandlas lika och efter samma principer. Vi anser att likhet måste råda även inför landets regering, och följaktligen måste ersättningsfrågorna för översvämningsskador i Åby älvdal behandlas efter samma principer som gäller för m. fl. 1 1977/78. 1. att anhåller att regeringen omprövar sitt beslut 197712-08 om ersättning för översvämningsskador till vissa fastighetsägare i Åby älvdal efter samma principer som de som tillämpats för m. fl. 2. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om en mer generös tillämpning i stort av reglerna för ersättning vid översvämningsskador.
mot · G1021263 · 1978-01-24 00:00:00 — av och om statsbidrag till omplantering av skog på Enligt i förorsakar kaninskador vid omplantering av skogskulturer på stora förluster. Detta är ett problem, enär skogen även av andra anledningar är svårföryngrad inom regionen. Olika åtgärder har från tid till annan satts in för att bekämpa kaninstammen för att därigenom begränsa skadeverkningarna, men fortfarande kan inte stora skador undvikas. Gällande skogsförsäkringar omfattar brand, storm, torka samt svamp- och insektsangrepp men kan inte medverka till att begränsa de ekonomiska förlusterna vid kaninskador. Enligt vår mening är kaninbetning i skogsplanteringarna på en skadegörelse som mycket påminner om sorkskadorna i . Liksom motiv anses föreligga för ökat ekonomiskt stöd från samhällets sida till omkulturer efter skadegörelse orsakad av sork anser vi att samma motiv borde föreligga vid kaninskador. I de fall där kaninerna är särskilt svåra hjälper det emellertid inte att plantera om. Risken är stor att även omplanteringen blir förstörd. inhägnades vissa planteringar på med kaninstängsel, och det är möjligt att denna metod på nytt kan komma till användning. Detta innebär dock kostnader på ca /ha, varierande med hyggets storlek. Att plantera om kostar emellertid ungefär lika mycket, och om markägaren måste plantera om sitt hygge kan det vara en ekonomisk åtgärd att inhägna. skulle hyggen av storleksordningen 30-50 ha under dessa premisser behöva inhägnas på . De föreskrifter som tillämpas för ökade statsbidrag till omkulturer vid skadegörelse förorsakad av sork bör alltså enligt vår mening tillämpas även vid kaninskador och i huvudsak ges följande utformning: o Fullständig omplantering som föranleds av skadegörelse av kaniner på plant- och ungskog bör av de skogsvårdande myndigheterna generellt bedömas som för ägaren synnerligen betungande, o Statsbidrag bör utgå uranslaget Bidrag till skogsförbättringar av godkänd kostnad vid första omplanteringen av kulturer efter avverkning samt till stängselkostnader, om bedömer stängsel nödvändigt, o Bidrag bör utgå med 10096, därest ytterligare omplantering i särskilda fall skulle erfordras. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär att statsbidrag får beviljas för omplantering av kaninskadade skogskulturer i i huvudsak enligt samma grunder som tillämpas vid omplantering på grund av sorkskador.
mot · G1021264 · 1978-01-24 00:00:00 — av m. fl. om hållbarhetsmärkningen på färdigpackade livsmedel Livsmedelsiagstiftningen föreskriver hållbarhetsmärkning av färdigförpackade livsmedel i det fall dessa bedöms ha en kortare hållbarhetstid än 9 månader. Ansvaret för bedömningen åvilar producenten av livsmedlet. Vid den praktiska tillämpningen av denna bestämmelse har tolkningen kommit att bli generös, vilket medfört att väldigt många livsmedel saknar uppgift om sista förbrukningsdag. Detta är från konsumentens synpunkt otillfredsställande, då avsaknad av hållbarhetsmärkning ej medger en bedömning av de djupfrysta livsmedlens ålder och därmed kvalitet vid inköpet. Om 9-månadersgränsen för hållbarhet tas bort, vilket vi anser att den skall, medför detta att samtliga djupfrysta livsmedel skall märkas med sista förbrukningsdag, alternativt månad. Konsumenten får härigenom väsentlig information vid sin bedömning av varans kvalitet vid inköpet och kan därigenom utan risk för negativa effekter lagra livsmedel i egen frys. Det finns relativt väl utbyggda kontrollmöjligheter i distributionsledet genom hälso- och miljövårdsnämnderna. På vissa platser finns det livsmedelslaboratorier och konsumentnämnder som gör kontinuerliga kontroller av livsmedel. När det gäller djupfrysta livsmedel med hållbarhet görs endast stickprov. Det är inte helt tillfredsställande att denna grupp livsmedel undanhålls den mer preciserade bedömning som åvilar livsmedel med kortare hållbarhetstid än 9 månader. Aktuell bestämmelse ur statens livsmedelsverks författningssamling (SLV 1975:12 12 Sj 16 p I.) har följande lydelse: Hållbarhetsmärkning av färdigförpackad djupfryst livsmedel enligt 22 § och 23 S andra stycket livsmedelskungörelsen skall ange varans beräknade hållbarhetstid vid förvaring P 1 i frysutry mmen (-eller lägre temperatur) i fråga om livsmedel med kortare hållbarhetstid än 9 månader. Vi anser att denna kungörelse bör ändras så att i fråga om livsmedel med kortare hållbarhetstid än 9 månader stryks i kungörelsen. Med hänvisning till vad som anförts föreslår vi att beslutar hemställa hos regeringen att en ändring i livsmedelskungörelsen sker som innebär att orden i fråga om livsmedel med kortare hållbarhetstid än 9 månader stryks i kungörelsen. () ()
mot · G1021265 · 1978-01-25 00:00:00 — om internationella åtgärder mot svavelutsläpp Försurningen av våra vatten och vår mark ökar nu snabbt, speciellt i de kalkfattiga västra och södra delarna av vårt land. Denna försurning utgör inte bara ett alvarligt hot mot hela vår miljö och vår hälsa utan orsakar också folkhushållet stora ekonomiska förluster genom ökad korrosion. Det finns i de västra delarna av vatten som är så försurade att t. o. m. grodornas fortplantning upphört. Rommen har inte kunnat klara sig i vatten med alltför lågt pH-värde. Fortsätter försurningen på samma snabba sätt kan det tänkas att dessa vatten blir farliga också för högre stående djur, som använder sjöarna som dricksvatten. I flera sjöar har försurningen gått så långt att nedbrytningen av organiskt material försvåras genom minskningen av antalet mikroorganismer. Nedbrytningen sker i dessa vatten endast långsamt genom tillväxten av vissa mossarter på sjöarnas bottnar. I , som hör till de mest utsatta områdena, eftersom det saknas naturliga buffringsmedel i marken, räknar man med att ungefär hälften av sjöarna kommer att vara döda inom . I vårt land har vi vidtagit åtgärder mot försurningen. a. pågår försök med något som kan kallas uppehållande försvar, dvs. genom kalkning av vissa mera betydelsefulla vatten. Kalkningen av exempelvis Ätrans och laxproducerande vatten lär sålunda vara det största projektet i och kanske i hela världen. Än viktigare är emellertid att vi i vissa delar av landet endast tillåter användning av svavelfattig eldningsolja. Detta minskar riskerna för folkhälsan, för korrosionsskador och för förstöring av mark och vatten. För de västra och södra delarna av vårt land med låg naturlig buffring är detta emellertid inte nog, eftersom försurningen i dessa områden till övervägande del kommer från utlandet. Utsläpp i och framför allt i förs med vindarna in över vårt land och för med regn och snö ner till mark och vatten. I har för inte så länge sedan byggts ett mycket stort raffinaderi, som släpper ut stora mängder svavel. För att motverka nedfall på tyskt område har man här byggt två skorstenar, som gör att nedfallet huvudsakligen kommer utanför gränser. Svavelnedfallet från denna anläggning ej långt från drabbar i hög grad vårt land. Det är därför nödvändigt att de förhandlingar på det internationella planet som redan skett snabbt intensifieras för att söka åstadkomma gemensamma europeiska åtgärder mot utsläppen av svavel och tungmetaller. Den snabba försurningen av vissa delar av vårt land gör en sådan överenskommelse brådskande. Just det förhållandet att redan vidtagit åtgärder för att kraftigt minska svavelutsläppen bör ge oss en möjlighet till ett starkare internationellt agerande. Initiativ till nya internationella förhandlingar och åtgärder bör därför kunna tas från svenskt håll. Med stöd av ovanstående hemställs att anhåller att regeringen söker få till stånd gemensamma europeiska överläggningar i syfte att begränsa svavelutsläppen.
mot · G1021268 · 1978-01-25 00:00:00 — om rätt för veterinär att i vissa fall anlita helikopter Vårt land är indelat i veterinärdistrikt och för varje distrikt finns en eller flera distriktsveterinärer. Enligt 9 § i allmänna veterinärinstruktionen (1971:810, ändrad senast 1977:96)åligger det distriktsveterinär att tillhandagå med hälso- och sjukvård för husdjur. Om lantbruksstyrelsen, som är central förvaltningsmyndighet för veterinärväsendet, så bestämmer, är distriktsveterinär skyldig att tjänstgöra även i annat distrikt än det där han är stationerad. När distriktsveterinärerna reser i tjänsten får de reseersättning enligt allmänna resereglemente! (1952:735 ändrat). Kostnaderna för resan i varje tjänsteärende betalas av djurägaren. För att hålla kostnaderna för veterinärbesök nere gäller principen att reguljära trafikmedel normalt skall anlitas. Skulle-veterinären inför ett besök hos en djurägare bedöma att ärendet är mycket brådskande och att exempelvis djurplågeri skulle komma att föreligga om väntetiden utsträcks, kan veterinären rekvirera helikopter för att ta sig till isolerade skärgårdsöar, avlägsna fjälltrakter etc. Men eftersom det är djurägaren som skall betala resekostnaderna är veterinärerna mycket restriktiva med att utnyttja dyra transportmedel som helikoptrar, hydrokoptrar och snabbgående taxibåtar. Djurägaren har dock möjlighet att få ersättning för sådana högre resekostnader direkt från lantbruksstyrelsen. Bestämmelserom i vilket fall kostnaderna för ett särskilt dyrt färdsätt kan ersättas saknas, och lantbruksstyrelsens praxis är tämligen restriktiv härvidlag. Distriktsveterinärerna brukar på grund av bestämmelserna inte-annat än i rena undantagsfall - anlita helikopter och andra dyrare, icke reguljära färdmedel vid sina tjänsteförrättningar. Djurhållningen är mycket betydelsefull för befolkningen i skärgården och bör uppmuntras och underlättas av samhället. Mot bakgrund av gällande bestämmelser har länsveterinären i gjort en framställning till lantbruksstyrelsen angående ökade möjligheter för distriktsveterinärerna att anlita polisens helikoptrar för tjänsteförrättningar i skärgården utan att djurägarna drabbas av kostnaderna härför. Både från djurskyddssynpunkt och föratt underlätta djurhållningen borde, enligt vår uppfattning, veterinär - liksom läkare m. fl. - vid tjänsteresa i skärgården få anlita helikopter när sådan kan ställas till förfogande och när andra resemöjligheter skulle innebära avsevärda förseningar. Eftersom nuvarande ersättningsbestämmelser för sådana resor är alltför restriktiva fordras nya riktlinjer och ökat ekonomiskt stöd från samhället för att den enskilde djurägaren ej skall drabbas för hårt av kostnaderna. Dessa ekonomiska frågor bör utredas och i samband därmed även vilka förutsättningar som i övrigt kan skapas för att exempelvis av samhällsorgan ägda eller disponerade helikoptrar i större utsträckning skulle kunna anlitas av veterinärer. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär utredning och förslag om ökade möjligheter för veterinär att anlita helikopter för tjänsteförrättning i skärgården.
mot · G1021273 · 1978-01-24 00:00:00 — av och om ökad användning av returglas Återvinning och återanvändning är begrepp som alltmer börjar bli vedertagna i vår samhällsplanering. Vetskapen om våra begränsade naturtillgångar har tvingat fram ändrade bedömningar i vårt sätt att planera för framtiden, och det har också inspirerat forskare och vetenskapsmän att söka finna metoder för att ta till vara avfall och spillprodukter av olika slag. Återvinning är också ett sätt att komma till rätta med miljöproblem av olika slag. från dessa utgångspunkter kan det bedömas som ologiskt med det till synes helt ohämmade slöseri som förekommer inom förpackningsindustrin, framför allt då det gäller livsmedelshanteringen och bryggerinäringen. Bryggerinäringens övergång till burkförpackningar måste exempelvis, sett i detta perspektiv, te sig diskutabel. Förutom det slöseri av material - plåt eller plast/olja-som detta innebär, utgör burkarna dessutom en miljöförstöring av betydande mått. Ingen kan sålunda undgå att komma i beröring med de tusentals ölburkar som ligger utspridda längs våra vägar och som kräver mycket stora insatser i form av uppstädning m. m. Glasflaskor som återanvänds är här att föredra såväl från resursanvändningssynpunkt som från miljösynpunkt. Även sett med utgångspunkt i den hårt ansträngda sysselsättningssituationen för glasindustrin, skulle en stimulans till en övergång till större användning av glasförpackningar vara positiv. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att hos regeringen anhålla om att en utredning tillsätts med uppgift att granska förpackningsindustrin, i syfte att söka åstadkomma en inriktning mot en större användning av returglas, framför allt inom bryggerinäringen. () ()
mot · G1021274 · 1978-01-25 00:00:00 — Motion 1977/78:1274 av m. fl. om avgifter för tillståndsgivning och kontroll av miljöfarlig verk Samhällets kostnader för den tillståndsgivning för miljöfarlig verksamhet som miljöskyddslagen (1969:387) föreskriver är betydande. Dessa kostnader bör i fortsättningen bäras av dem som söker tillstånd för sådan verksamhet. Miljöskyddslagen föreskriver också att verksamheten skall kontrolleras på i koncessionsbeslutet föreskrivet sätt. Även kostnaderna för denna kontroll bör fullt ut bäras av aktuella företag. Regeringen bör ge berörda myndigheter i uppdrag att utarbeta förslag till de bestämmelser som erfordras för att här förordade avgifter skall kunna tas ut. Bestämmelserna bör utfärdas av regeringen. Avgifterna bör sättas så att de täcker samtliga till tillståndsgivningen och kontrollverksamheten hörande kostnader. Vi beräknar mot bakgrund av gjord uppskattning av nuvarande kostnader för här nämnd verksamhet att avgifterna sammantaget bör inbringa ca 100 milj. kr. som bör tillföras statskassan. Vi hemställer mot bakgrund av det anförda att hemställer att regeringen ger berörda myndigheter i uppdrag att utforma förslag till bestämmelser för avgiftsfinansiering av kostnaderna för tillståndsgivning och kontroll av sådan miljöfarlig verksamhet som omfattas av miljöskyddslagens bestämmelser. () () () () () HANS () () () () () () () () () ()
mot · G1021277 · 1978-01-24 00:00:00 — av m. fl. om statsbidrag till vissa anläggningar för vattenförsörjning Den starkt ökade befolkningen i Bohusläns kustkommuner medför bl. a. kraftigt ökade kostnader för de berörda kommunerna i vahänseende. Dimensioneringen av avloppsreningsverk och vattenförsörjning måste exempelvis i vissa fall flerdubblas jämfört med normala förhållanden I riktlinjerna för hushållning med mark och vatten har Bohusläns kustområde och skärgård betraktats som ett av landets viktigaste områden för rörligt friluftsliv. Särskilt betydelsefull har den "obrutna kusten", dvs. området mellan och norska gränsen, ansetts vara. Detta ställer bl. a. krav på att kommunerna förbättrar den tekniska servicen, vilket innebär merkostnader som f. n. inte helt kompenseras i statsbidragshänseende vad gäller avloppsreningsverk. Särskilt statsbidrag utgår över huvud taget inte till anläggningar för vattenförsörjning. Om en anläggning för vattenförsörjning kan utföras som kommunalt beredskapsarbete utgår statsbidrag , i kommuner med stor arbetslöshet med f. n. Det är otillfredsställande att statsbidrag för vattenförsörjningen i en av turism hårt ansträngd kommun skall vara beroende av eventuell arbetslöshet i kommunen. I propositionen 1977/78:100 bil. 13 avsnitt H 13 p. 2 föreslår regeringen att statsbidrag bör kunna utgå för avloppsreningsverk i kommuner av typ Bohusläns kustkommuner. Ett liknande statsbidrag bör införas för anläggningar för vattenförsörjning. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att hos regeringen begär en utredning om statsbidrag till anläggningar för vattenförsörjning i kommuner inom riksintresseområden för rörligt friluftsliv. () ()
mot · G1021279 · 1978-01-23 00:00:00 — Motion 1977/78:1279 om förbättrad upplysning rörande tillsatser i färdigförpackade livsmedel Enligt bestämmelser i 13 § Livsmedelslagen 1971:511 skall färdigpackade livsmedel tydligt och otvetydigt märkas med uppgifter om bl. a. livsmedlets sammansättning. I princip skall alla varor som används för tillverkningen av livsmedlet redovisas. För märkningen vad gäller livsmedelstillsatser har livsmedelsverket utfärdat särskilda bestämmelser i kungörelsen om livsmedelstillsatser, SLV 1975:11, H 32. Färgämnen och konserveringsmedel skall enligt denna kungörelse märkas med ordet färgämnen resp. konserveringsmedel följt av viss bokstavs- och nummerbeteckning. Dessa kodbeteckningar för färg- och konserveringsmedel har tillämpats . angavs endast "färgämne tillsatt resp. konserveringsämne tillsatt utan att ämnena preciserades. 1 samråd bl. a. med införde livsmedelsverket sedan bestämmelserna om exakt angivande av använda färg- och konserveringsämnen. Det antagna kodsystemet följer ett system som tillämpas inom . Utnyttjandet av detta EG-system underlättar handelsutbyte på livsmedelsområdet med . har låtit trycka 500 000 kort med förklaringar till kodbeteckningarna, som har distribuerats bl. a. till samtliga apotek, till allergiförbundet och till hemkonsulenter. Korten talar om vilket godkänt färgämne eller konserveringsmedel som en viss kodbeteckning står för. Man får t. ex. veta att ES 12 står för järnglukonat och att E 250 står för natriumnitrit. En kodbeteckning som E 217 säger naturligtvis inte livsmedelskonsumenten någonting om vilken typ av ämnen det är fråga om. En lösning skulle då vara att sätta ut ämnesbenämningen i stället för kodbeteckningen. 1 många fall säger dock inte heller ämnesbenämningen konsumenten särskilt mycket. Praktiska skäl talar också mot att man på ett livsmedel sätter ut t. ex. pHydroxibensoesyra-propylesternsnatriumsalt. Enligt vår mening är det dock möjligt att genom två åtgärder förbättra upplysningen om färgämnen, konserveringsmedel och andra tillsatser i färdigpackade livsmedel. Eftersom få konsumenter känner till livsmedelsverkets förklaringar till kodbeteckningarna bör informationen om de bl. a. till apoteken distribuerade korten förbättras. Man bör kunna överväga att på varje färdigförpackat livsmedel med kodbeteckningar informera om att förklaring till dessa kan fås på apotek. För det andra bör man överväga att utöka den information som finns på de nämnda korten. Ämnena bör där kunna beskrivas på ett så lättfattligt sätt som möjligt. Vidare bör anges vilken typ av reaktion som respektive ämnen kan orsaka hos överkänsliga personer. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen begär utredning om en förbättrad upplysning om färgämnen, konserveringsmedel och andra tillsatser i färdigpackade livsmedel.