mot · G102317 · 1978-01-16 00:00:00 — av m. fl. om ett kampprogram mot kris och arbetslöshet Kapitalismens internationella kris återspeglas i krisen och arbetslösheten i . Den har bl. a. tre kännetecken: Den är en av systemets regelbundet återkommande nedgångar. Den är i hög grad förenad med svåra strukturförändringar (branschkriser, kapitalflykt) liksom med ökad monopolisering. Den ingår i ett mönster av vågrörelser, där varje ny nedgång blivit djupare och varaktigare, varje ny uppgång svagare. Kapitalismen är oförmögen att skapa arbete åt alla. Den rådande krisen utgör en del av ett längre tidsavsnitt i kapitalismens utveckling, som böijade omkring 1965. Detta kännetecknas av minskad tillväxttakt i produktionen, hårdare utslagning och stark tillväxt i skarorna av öppet och dolt arbetslösa, undersysselsatta, deltids- och tillfällighetsarbetare. Kapitalismen bär på i längden olösliga inre motsättningar. Dess produktiva kapacitet växer, men klassmotsättningarna gör att efterfrågan inte håller jämna steg. Tendenser till sänkta profitkvoter hämmar kapitalbildningen. Monopoliseringen motverkar nyskapande. Möjligheten att för skaffa ökat utrymme genom imperalism och krig har minskat - den nationella befrielsekampens framgångar och uppbyggandet av socialistiska planekonomier i en tredjedel av världen har här haft avgörande betydelse. Dessa inre motsättningar speglas i dagens alltmer absurda och upprörande svenska verklighet. Skriande sociala behov och viktigt tekniskt nyskapande får stå tillbaka. ropar hundratusenden på stabilt och meningsfullt arbete. Människors behov ropar på insatser av händer och hjärnor - medan tiotusentals ungdomar förtidspensioneras eller passiviseras. I spåren av ett samhällssystems förfall kommer social tragik och politisk cynism. Arbetarrörelsens linje i sysselsättningspolitiken har starkt skiftat. Ännu förde socialdemokraterna en liberal deflationspolitik med sparsamhet i statsutgifterna. Med och Wigforss kom en tillämpning av de brittiska ekonomerna idéer. Full sysselsättning proklamerades som mål. Ökad efterfrågan via statsbudgeten skulle kvantitativt öka produktionen och suga upp de arbetslösa. Genom en viss social omfördelning och utjämning skulle efterfrågan hållas högre och stabilare. Den keynesianska politiken var en stimulans åt systemet men innehöll också ansatser som riktade sig mot kapitalistklassens intressen. Arvet från Keynes och Wigforss har gradvis raserats. Den ena sidan statens aktiva roll - har starkt ökat, men insatserna har i gengäld skett allt öppnare på kapitalets villkor. Den andra sidan har övergivits. Den regerande socialdemokratin accepterade utslagningen och uppdelningen av arbetsmarknaden i A-, B- och C-lag. 1 stället för omfördelning genom beskattning av de rika har kommit mer skatt på nödvändighetsvaror, mindre på kapital och förmögenheter. Detta är en anpassning till nya behov hos en kapitalism vars motsättningar djupnar. De arbetande får betala försöken att hålla profiterna uppe med statsstöd. Monopolism och spekulation ökar inflationen, men det är lönerna, inte kapitalet, som får svara för återhållsamheten. Sociala utgifter ägnas allt mindre åt att utveckla de arbetandes positioner och alltmer till att nödtorftigt omhänderta av kapitalismen utslagna och skadade människor. 1970-talets politik är en stor reträtt från den linje stod för. Vilken är tendensen i sysselsättningens utveckling? Både borgerliga och socialdemokratiska politiker skryter med att antalet sysselsatta ökat med ett par hundra tusen under det senaste årtiondet. Detta är en verklighetsförfalskning. Den beror på att man räknar både deltids- och heltidsarbetande som sysselsatta samt på att sjukskrivningar och deltidsarbete ökat våldsamt . Mätt i antal heltidsarbeten har i verkligheten sysselsättningen stått stilla och direkt minskat . Svensk sysselsättningspolitik av saknar fasta mål. 1 officiella beräkningar räknar man ihop heltids- och deltidsarbetande. Man anger aldrig hur mycket sysselsättningen behöver öka för att alla skulle få arbete. Man fastställer inte vad som skall betecknas som full sysselsättning. Man diskuterar inte vid vilken nivå av kvinnornas ekonomiska frigörelse målsättningen skall sättas. Alla proportioner saknas, varför åtgärdsprogram över huvud inte står i någon relation till behov och mål. Det anges inte som målsättning att man vill minska utslagningen eller få tillfällighets- och korttidsarbetare över till varaktiga och fullständiga arbeten. Hela politiken kännetecknas av flytande begrepp, brist på målinriktning och praktiska åtgärder som är otillräcklig och sker i blindo. Det verkliga utgångsläget är följande: Den faktiska sysselsättningen minskar. Full och effektiv sysselsättning - dvs. ersättning för arbeten som försvinner, arbete åt alla arbetslösa, ekonomisk självständighet åt alla kvinnor, heltidsarbete åt flertalet av deltidsarbetarna samt bestående arbeten åt tillfällighetsarbetama- kräver en nettoökning med ca 900 000 arbeten jämfört med . Antalet blir något högre med t. ex. större invandring och ambitiösare strukturpolitik: Det blir lägre om man accepterar fler deltidsarbeten eller en lägre nivå av ekonomisk kvinnofrigörelse. Så bör man enligt vår mening givetvis inte göra - vi har endast velat illustrera målsättningens innehåll och proportioner. Vad kräver lösningen av ett så enormt problem? Det är omöjligt att tänka sig denna fråga enbart i ett konventionellt parlamentariskt perspektiv. Främst fyra ting framstår som nödvändiga forén lösning: 1) En bred folklig mobilisering och aktivitet för krav på rätt till arbete. 2) Omfattande förändringar i näringslivets struktur och i linjerna för den teknologiska utvecklingen. 3) Utvidgning av den församhälleligade delen av produktionslivet och ingrepp mot storfinansens maktställning. 4) övergång till ett socialistiskt produktionssätt och upprättande av en socialistisk planekonomi. Givetvis är hela denna lösning en fråga - den är i sig själv en samhällsprocess, vars naturliga slutpunkt är övergången till ett annat samhällssystem. Innan själva övergången blir processens slutliga konsekvens, måste man förutsätta att grunderna härför utvecklas i vissa stadier. Enkelt uttryckt kan man antaga följande sådana stadier: 1) En aktivisering av en bred arbetaropinion för omedelbara krav: försvar av nedläggningshotade arbetsplatser, krav på garantier för olika företag och orter, lagstiftning mot arbetsplatser försvinner innan motsvarande sysselsättning skapats, starkt ökade möjligheter för främst de unga arbetslösa att komma in på arbetsmarknaden. 2) Genomförandet av grundliga strukturreformer: ett stort statligt industriprogram, kraftigt höjd förädlingsgrad, starkt höjda insatser för sociala bristområden och en omvandling av trafiksystemet, en social och ekonomisk omfördelning till de arbetandes fördel, kapitalbildning i församhälleligad form, nationalisering av det privata kreditväsendet, utformning av demokratiska beslutssystem inom statsindustrin och övriga församhälleligade avsnitt av samhället. 3) Övergång till ensocialistisk planekonomi: de politiska krav som tar sig uttryck i strukturreformerna föres till sin logiska konsekvens - socialismen. En planerad ekonomi utformas, där folkflertalets behov och den sociala nyttan blir all produktions mål. Demokratin segrar på alla områden i samhället. Allas rätt till ett meningsfullt arbete förverkligas och blir bestående. Vpk:s program mot kris och arbetslöshet utgörs av en rad åtgärder och specialprogram. Dessa beror av och stöder varandra. Förutsättningarna för deras genomförande är en bred och medveten aktivitet bland de arbetande och en beredskap att med konkreta kampåtgärder ge eftertryck åt ställda krav, såväl lokalt som nationellt. Vi sammanfattar här i sex punkter vårt program. Åtgärder avsedda att stoppa ytterligare avskedanden och sätta spärr för storfinansens ansvarslösa flykt undan problemen: a) Lag som förbjuder permitteringar och avskedanden vid alla arbetsställen med mer än 50 anställda, med mindre likvärdigt arbete kan erbjudas på orten eller i dess omland. b) Omedelbara åtgärder för att minska ungdomsarbetslösheten (utvecklas i en särskild vpk-motion). c) stopp för all industriutflyttning. Skärpt restriktivitet mot kapitalexport. Ett stort, långsiktigt statligt industriprogram läggs upp. Industrierna skall vara basindustrier i den meningen att de utgör basen för en industriell och teknologisk utveckling i landets alla regioner. Statsindustrierna skall ta sikte på att kraftigt höja graden av förädling i den svenska produktionen. De skall ta fram delvis nya, alternativa produkter och teknik. Högt avancerade maskiner och redskap, utrustning för modernt trafikväsen, apparatur för styrteknik, produktion av hela idé- och systemlösningar detta måste vara den allmänna inriktningen av en ny teknisk-industriell våg i . Industri för högt driven förädling växer allmänt sett långt snabbare än traditionell industrityp. De nya produkterna kan ersätta traditionella exportvaror, vilkas marknad nu vacklar. Den internationella marknaden är generellt sett mer expansiv för denna typ av produkter än för de gamla svenska exportvarorna, halvfabrikat och traditionella verkstadsprodukter. Marknaden för de högt förädlade produkterna är allmänt sett också mindre konjunkturkänslig. Med höjd förädlingsgrad och mer förfinad teknik följer större behov av mänsklig arbets- och tankeinsats. Detta ger en större vikt åt den mänskliga sidan i produktionen och ger en utgångspunkt för de arbetandes ökade inflytande. En given insats av el och olja ger i avancerad lätt industri mångdubbelt fler arbetstillfällen än i tung industri. En förändrad industristruktur av det nämnda slaget minskar rovdriften på naturresurser och är över huvud gynnsammare för miljön. Avancerad lätt industri är i högre grad möjlig att bedriva i samverkande mindre enheter - den är inte nödvändigtvis beroende av extrem koncentration. Detta ger fördelar i form av större möjlighet att utlokalisera enheter till hotade orter. Fler och säkrare arbeten, teknisk förnyelse, bättre energihushållning, miljömässiga fördelar, nya exportmöjligheter - allt utgör fördelar med denna typ av strukturell utveckling. De nya statsindustrierna fär inte bli kopior av de nuvarande med den hårda hierarki och den kapitalistiska ledningsfilosofi som behärskar dessa. De nya industrierna skall från början ges en demokratisk förvaltningsstruktur med majoritet för de arbetande i alla ledningsorgan och vidsträckta rättigheter för de arbetande själva att lägga upp arbetsorganisation, löneform och miljö. Investeringsprogram för att bygga ut kollektivtransportnätet till högsta tekniska kapacitet. Det försummade och efterblivna järnvägsväsendet samt den kollektiva lokaltrafiken utgör de stora objekten. Den inrikes sjöfarten utgör ett kompletterande avsnitt. Nya drifts- och byggnadsanläggningar, ny materiel, ny styrteknik - dessa nya och ökade behov ger arbeten inom en rad yrkesområden. Utbyggnadsprogrammet ger dessutom effektivare transporter och mindre varukostnader för bl. a. exportvarorna. Detta reducerar behovet av privatbilism och förbättrar tätortsmiljöerna. Det sparar energi jämfört med ett system som alltmer byggts upp på privatbilism och tunga vägtransporter. Utbyggnaden bildar slutligen en viktig och säker marknad för de nya statliga industrierna. Insatser för sociala bristomräden Ett stort, brett program för att bekämpa de sociala och miljömässiga bristerna i samhället. Vi anger kort de viktigaste områdena: Barntillsynen måste byggas ut till fullständig behovstäckning och kvalitativt starkt förbättras. Behoven kräver ungefär en tiodubbling av dagens platsantal. Större personaltäthet och en ny, mer utvecklande pedagogik är ett parallellt mål. Bristerna inom kroppssjukvården angrips på allvar. Främst den öppna och förebyggande vården byggs ut. Långtidsvården ges tillräckliga resurser. En genomgripande reform och utbyggnad av den psykiatriska sektorn inkl. sektorn för bekämpande av drogproblemen genomförs. Antalet platser i demokratiskt inriktade behandlingsgrupper och kollektiv mångdubblas. En storoffensiv genomfors mot bristerna i arbetsmiljön. Obligatoriska och sänkta gränsvärden för farliga ämnen införs. Ny teknik appliceras för att bekämpa de alltmer påtagliga förorenings- och bullerproblemen. En rehabilitering av undermåliga bostadsområden och trafikmiljöer genomförs. Yttermiljö och social miljö i segregerade förstadsområden saneras. Insatser för att öka och förbättra utbildning på alla nivåer planeras och genomförs. Den nya industrin och de sociala satsningarna kräver forskning och undervisning av ny typ, ett starkare betonande av de arbetandes självständiga och skapande kunnande. De kräver också en förening av teknologi och samhällskunskap som f. n. inte råder. Dessa skilda satsningar skapar redan i sig själva ett starkt ökat antal arbetstillfällen. De utgör en stimulans åt anläggningsverksamhet och ny industri. Allmän arbetstidsförkortning genomförs med sju timmars arbetsdag , med sikte på sex timmarsdag. Detta framtvingar nyanställningar inom en rad sektorer av arbetslivet. Det innebär också ett stärkande av de breda lagrens köpkraft och en social omfördelning. Arbetstidsförkortningen är därjämte en nödvändighet i kampen mot stress och utslagning och för en stärkt maktpolitisk roll för de arbetande i produktion och samhällsliv. Kamp mot storfinansens maktställning En medveten industripolitik och social satsning kräver enorma resurser för sin finansiering. Nytt kapital måste fram. Kapitalströmmarna måste kunna styras i önskad riktning. Detta kräver främst följande åtgärder: a) Nationalisering av de privata storbankerna och kreditinstituten. b) De växande AP-fonderna sätts in i utvecklingen av de nya statliga industrierna. c) Skärpt skatt på bolag och förmögenheter samt minskade militära rustningar ger en del av utrymmet för ökade satsningar på sociala bristområden. Ett gradvis genomförande av sysselsättningsprogrammet ger minskade behov av offentliga tillfällighets- och beredskapsarbeten samt minskad AMS-byråkrati. d) Samhällsfonder upprättas bl. a. genom att en viss del av aktiekapitalet i större privatföretag avsätts. Samhällsfonderna görs helt självständiga från bolagens administration. De förvaltas av de arbetande inom resp. företag och bransch. De utgör således helt självständiga medel för en investerings- och strukturpolitik i de arbetandes intresse. Vpk:s här framlagda program är den enda typ av systematiskt angrepp på problemen som är förenlig med effektiv kamp mot arbetslöshet och undersysselsättning. Programmets olika avsnitt betingar i långa stycken varandra och utgör en sammanhängande helhet. Satsningarna på trafik och sociala bristområden innebär en utvidgning av den nationella marknaden och en bas för de statliga industriernas avsättning. De nya satsningarna på ökat mänskligt kunnande är förutsättningen för uppbyggnaden av en ny teknologisk bas för produktionen. Kamp för verklig makt åt de arbetande framgår som en logisk följd av kampen mot arbetslösheten. Vpk:s program skulle medföra betydande strukturella förskjutningar i produktion och ägande. Detta skulle allvarligt försvaga storfinansens maktställning. Programmet utgör emellertid inte i dessa delar ett avskaffande av kapitalistiska produktionsförhållanden i allmänhet. De nya statsindustrierna arbetar alltjämt under kapitalistiska villkor, även om deras inriktning och deras sammankoppling med en marknad som bygger på ökade samhällsinvesteringar väsentligt modifierar dessa villkor. Men så länge kapitalism råder, kommer alltjämt nya skaror arbetslösa och utslagna att fortskridande framskapas. Varje steg i programmets genomförande kommer dock att möjliggöra en effektivare kamp mot detta problem. Den logiska slutpunkten i denna utveckling är övergången till en socialistisk planekonomi. I planekonomin är profiten avskaffad som stymingsfaktor i produktionen. Produktion och investeringar utgår från folkflertalets behov. Utslagning, arbetslöshet och undersysselsättning är för alltid avskaffade. De arbetandes makt över produktionen och samhällslivet är fastlagd. Mot bakgrund av det anförda föreslås att antar ett nationellt program för kamp mot kris och arbetslöshet som - på sätt som utförligare redovisas i motionen - består av följande programpunkter: Förbud mot avskedanden och permitteringar samt stopp för kapitalflykt och industriutflyttning. Utbyggnad av statliga basindustrier med sikte att höja förädlingsgraden i ekonomin. Ett program för förnyelse och utbyggnad av det kollektiva transportväsendet. Program för att bekämpa de sociala och miljömässiga bristerna i samhället. Förkortning av arbetsdagen , med sikte på sextimmarsdag, gällande alla arbetande och utan lönereducering. Nationalisering av privata storbanker och kreditinstitut samt upprättande av samhällsfonder under de arbetandes självstän diga förvaltning, genom avsättningar från det privata aktiekapitalet. Genomgripande demokratisering inom alla nuvarande och nya statsföretag. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)