mot · G1021483 · 1978-01-25 00:00:00 — Motion 1977/78:1483 av om huvudman för en debatt- och informationstidskrift rörande uländernas problem började SIDA ge ut en egen tidskrift som fick namnet Rapport från SIDA. I en inledningsartikel till det första numret ställde SlDA:s generaldirektör frågan om det behövdes en ny tidskrift. Han besvarade frågan jakande. Motiveringen var att allmänheten hade krav på att fä veta vad som skedde med de växande belopp som staten anslår till utvecklingsbistånd - ett belopp som då uppgick till 800 milj. kr. och under nu löpande budgetår till . Tidskriften skulle väsentligen ge fakta om förhållandena och tjäna som debattorgan rörande uhjälpens mål och medel. Redaktören för tidskriften framhöll senare att det också var tidskriftens uppgift att i dessa sammanhang föra talan. har en del år gått, och det kan vara att söka bedöma om och på vilket sätt dessa målsättningar fullföljts och om man kan anse att tidskriften har en uppgift att fylla. Till att börja med kan man då konstatera att tidskriften efter en reklamkampanj ökade med 4 000 ex. och har drygt 10 000 prenumeranter. Inom tidskriften har man gjort en undesökning av vilken kategori dessa tillhör. Man har funnit att den typiske Rapportläsaren är akademiker, som förvärvsarbetar inom universitets- och skolväsendet, offentlig förvaltning eller näringslivet. En bra bit över hälften är politiker eller ideellt organiserade, och en tredjedel har även förtroendeuppdrag i ifrågavarande förening. En knapp tredjedel har arbetat i u-land. Detta sammanfaller också ganska väl med redaktörens deklaration att tidningen normalt icke vänder sig till den stora allmänheten utan till opinionsbildare, lärare etc., då den vill utgöra ett kvalificerat debattforum. Vid ifrågavarande undersökning framkom även en ganska allmän kritik mot att SIDA:s egna tjänstemän bereddes ett oproportionerligt stort utrymme för både informationer och mera allmänt tyckande. Det är av central betydelse att i första hand dags- och tidskriftspress informerar allmänheten om och diskuterar biståndsfrågor, med hänsyn till både betydande ekonomiska engagemang och frågornas vikt för mänskligheten. Såväl genom andra SIDA-publikationer som genom stöd för upplysningsverksamhet åt enskilda organisationer söker man på detta sätt nå ut till den stora allmänheten. Men goda skäl kan anföras för att detta inte visat Det är naturligt att SIDA liksom åtskilliga andra statliga organ skall ha ett forum för att redovisa sin verksamhet. finns också en mera anspråkslös sådan publikation. Denna kunde i och för sig något utvidgas och lå ett omfång som påminner om t. ex. den publikation som regelbundet utger. Det är däremot inte alls lika självklart att man skall ge ut en särskild tidskrift, och än mindre att ett visst ämbetsverks tjänstemän skall ha ett särskilt forum till sitt förfogande för tyckande och tänkande. Hur många andra statliga verk har det? Man måste dock erkänna att SIDA:s verksamhet är av så speciellt slag och avviker så mycket från den vanliga svenska vardagen att det kan vara motiverat med en särskild tidskrift rörande u-landsproblemen, i varje fall så länge de inte uppmärksammas mera av massmedia. Att SIDA-tjänstemännen därvid skall ha möjlighet att medverka är självklart. Det är däremot ingalunda självklart, som chefen för enligt en tidningsuppgift hävdat, att tidskriften skall betraktas som SIDA:s egen tidning och sålunda utkomma i dess regi. Som det nu är, är såväl redaktören som redaktionsgruppen på ett dussintal personer samtliga tjänstemän i SIDA. Man inser lätt att kamratskapet kan göra det svårt eller omöjligt att säga nej till mindre djupsinniga bidrag från kollegerna. Systemet medför också att den journalistiska uppläggningen riskerar att försummas. I en tidskrift av det här slaget, där det gäller att ge saklig information och att medverka till en vettig debatt med bidrag från olika åsiktsgrupper, ankommer det inte på redaktören att själv intensivt ta ståndpunkt i ytterst kontroversiella frågor. Som exempel kan nämnas inledningsartikeln i ett specialnummer om en ny ekonomisk världsordning. Där förklarar redaktören trosvisst att i de verkliga förhandlingarna... i debatten om en ny världsordning... har ingen egen roll. 1 dessa förhandlingar är det Svarta september och och i som gör upp agendan. De sitter inte ned bakom de tunga draperierna, där varje viskning bevaras som ett stilla sus och där varje utbrott dämpas till en viskning. Förhandlingsplatsen kan vara , en ockuperad ambassad, en hemlig gerillabas, och argumentet får tyngd av gevärspipan i nacken. kommer det att gå, mot vår vilja, mot våra liberala samveten, mot våra vädjanden och fördömanden. För vi befinner oss i en klassituation, den Förhandlingarna har just påbörjats. yrvakna reaktioner är följdriktiga. Vår chock utvecklas mot fördömande, rädsla och senare hat. Kanske leder det oss till insikt om varför vi är hatade. Att förhandla med gevärspipan i nacken är ju ingen nyhet. Det är bara nacken som är ny. Med detta lilla axplock är man inne på tidskriftens innehåll. har den innehållit många värdefulla, informativa artiklar om förhållandena i olika länder. Man kan också notera en del sakligt viktiga, ibland temperamentsfulla, debatter även mellan SIDA-tjänstemän. kan nämnas en diskussion om värdet av att ha ett system med länderprogrammering. Men även i sakligt värdefulla informationsartiklar förekommer ofta onödiga och ibland ogrundade angrepp för brott mot tre av dödssynderna: kolonialism, imperialism och multinationellt företagande. I de s. k. debattartiklarna är denna tendens självfallet oerhört mycket vanligare. Det är faktiskt svårt att hitta några artiklar som på ett nyanserat sätt omnämner vilka positiva insatser dessa företeelser då och då kan ha medfört för de berörda länderna. Det är lätt att säga - och självfallet ofta riktigt - att de europeiska staterna genom sitt agerande brutit sönder eller skadat en nationell kultur, men det kanske ändå kan förlåtas t. ex. engelsmännen att de förbjöd indierna att bränna änkan på samma bål som den döde mannen. Visserligen har införandet genom europeisk medverkan av one crop culture i vissa länder kunnat skapa svårigheter för en modernisering och diversifiering av jordbruket i ett visst land. Men när den nya produkten introducerades, innebar det kanske ett väsentligt ekonomiskt framsteg för ifrågavarande land. Som exempel kan nämnas jordnötsproduktionen i , eftersom just denna produkt ägnats en mot européerna mycket kritisk artikel. Mot slutet av upptogs ett helt nummer av två svenska stipendiaters skildring av en resa till . Stort utrymme ägnades åt diskussioner med indiska barn, huruvida kunde betraktas som en demokrati trots att man hade en kung. Enligt redaktionen skall artikeln ges ut i bokform. Numret hade föga värde från informationssynpunkt förde läsare man vänder sig till och saknade helt debatt karaktär. Det senaste numret har som huvudämne . Samtliga tre artiklar är skrivna av samma person, som politiskt befinner sig långt till vänster om socialdemokratin. Redan denna ensidighet, när man nu ägnar den väsentligaste delen av ett nummer åt ett visst land, är icke godtagbar. Vad sedan innehållet i artiklarna beträffar är de insinuanta, utan saklig täckning, och självfallet går insinuationerna alltid i samma riktning. På en sida konstateras att ett dekret 1968 innehar total diktatur i landet. På följande sida sägs att vid ett senare val, då samma dekret gällde, vann trots den totala diktaturen oppositionspartiet sensationella valframgångar. Från svensk synpunkt allvarligare är insinuationerna mot och misstänkliggöranden av svenska dotterbolag i . Författaren konstaterar först att dessa inom loppet av ökat sysselsättningen från 5 000 till 30 000 anställda. Utan skymten av konkretisering antyder han att detta icke inneburit något bidrag till den brasilianska sysselsättningen, då kanske inhemska företag i motsvarande grad fått slå igen. Likaså utan något bevis hävdar författaren att de svenska företagen använt sig av kryphål för att i strid med gällande bestämmelser föra ut pengar ur landet. Det allvarliga med denna kraftiga slagsida i tidskriftens debatt, på vilket här lämnats ett par exempel, är att man förmodligen uppmuntrar vissa redan frälsta men skapar en irritation och misstänksamhet, i första hand mot SIDA men kanske även mot biståndsverksamheten, bland människor som läser eller hör talas om tidskriften. Slutligen är det självfallet viktigt att representanter från får komma till tals i tidskriften. Man har dock en känsla av att många inlägg från detta håll huvudsakligen tjänat som ekonomiskt stöd åt utländska studerande i etc. Det borde inte vara omöjligt att få bidrag, som undertecknats av mera seriösa och ansvariga skribenter från berörda länder. De slutsatser som kan dras av ovanstående är följande: Det är oriktigt och olyckligt att en tidskrift, som huvudsakligen har och skall ha debattkaraktär, ingår som en del av en statlig myndighets verksamhet. Alldeles särskilt olycklig är tidningens rubrik, som i praktiken måste ge läsarna den uppfattningen att den är ett språkrör för SIDA och indirekt för regeringen. Det är helt onödigt att främmande länder skall bibringas den uppfattningen att mot olika utländska stater eventuellt kritiska artiklar är uttryck för den uppfattning, även om vi naturligtvis alltid kan framföra det traditionella argumentet om svensk tryckfrihet. Man kan tänka sig flera möjligheter när det gäller huvudman för tidskriften: Hammarskjöldska fonden, utrikespolitiska institutet eller kanske helst en särskild för ändamålet bildad styrelse med representanter för olika intressenter. Självfallet skall SIDA och dess tjänstemän ges möjlighet till stort utrymme i tidskriften. Eventuellt kan man i detta sammanhang också ge den i biståndsutredningens betänkande U-landsinformation och internationell solidaritet (s. 136) ifrågasatta allmänna beredningen av internationella frågor en viktig uppgift. Även om Rapport från SIDA startats av SIDA och en del av dess anslag använts för bekostnad av tidskriften, är det självfallet intet hinder för att beslutar att ett motsvarande belopp förs direkt från UD:s budget till det organ som lämpligen bör utge tidskriften eller att informationsanslaget såsom nu ges till SIDA men att därvid berörda belopp i särskild ordning reserveras för tidskriften. Enligt inhämtade uppgifter uppgår kostnaderna för denna, om man här inräknar icke blott tryckningskostnaderna utan även samtliga kostnader för lokaler och redaktion, till . Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att ny huvudman utses för en debatt- och informationstidskrift rörande u-ländemas problem.