mot · G1021443 · 1978-01-25 00:00:00 — Motion 1977/78:1443 av och om jämställdhet mellan gifta och ogifta skattskyldiga Skattskyldig som i sin tjänst gjort resor utanför den vanliga verksamhetsorten har enligt punkten 3 anvisningarna till 33 § kommunalskattelagen rätt till avdrag, inte bara för själva resekostnaden, utan också för den ökning av levnadskostnaden som sammanhänger med att han vistats utanför sin vanliga verksamhetsort. Som exempel anges kostnad för hotellrum, ökade matkostnader o. d. Ifråga om statliga och vissa andra tjänster, där ett ej skattepliktigt traktamente anvisats, får avdrag dock inte äga rum. Om inte annat kan visas skall ökningen i levnadskostnaden anses ha uppgått till ett belopp motsvarande utgivet traktamente, dock högst till vissa av fastställda normalbelopp. I anvisningarna utsägs klart att avdrag för ökade levnadskostnader inte medges enbart på den grunden att den skattskyldige haft sitt arbete på annan ort än bostadsorten. Har den skattskyldige bosatt sig på annan ort än den där han har tjänst eller anställning eller åtagit sig arbete på annan ort än den där han är bosatt, medges som regel inte avdrag. Dock medges avdrag vid korttidsanställningar, eller då arbetet bedrivs på flera olika platser, eller då det eljest inte kan krävas att den skattskyldige skall flytta till den ort där arbetet bedrivs. Även i vissa andra fall medges avdrag, även om det inte är fråga om korttidsanställningar. Sålunda får skattskyldig, som är bosatt på annan ort än den där hans familj är bosatt, åtnjuta avdrag för den ökning i levnadskostnaden som föranleds av den skilda bosättningen, under förutsättning att det med hänsyn till makes förvärvsverksamhet, svårighet att anskaffa familjebostad och liknande omständigheter inte skäligen kan krävas att familjen skall flytta till den skattskyldiges bostadsort. Praxis visar att ogifta skattskyldiga behandlas strängare än gifta och därmed jämställda i vad gäller rätt till avdrag för ökade levnadskostnader. Förhållandet bygger på den bedömningen att ensamstående de facto inte drabbas av lika stora kostnadsökningar som gifta och därmed jämställda. Av ensamstående synes man dessutom kräva större rörlighet beträffande byte av bostadsort. Enligt kommunalskattelagen skall ju också hänsyn tas till det förhållandet att den skattskyldige bor på annan ort än där hans familj är bosatt. Domstolarnas syn på dessa frågor har också återspeglats i de anvisningar som länsskattecheferna utfärdar till ledning för taxeringsnämndernas arbete. Enligt de flesta av dessa anvisningar bör t. ex. ensamstående endast i undantagsfall få avdrag för hemresor. Följande rättsfall belyser detta förhållande. 1973:897 (RRK R 74 1:4) ogift lärarinna med ordinarie tjänst och villa på en ort, som antagit extraordinarie tjänst på annan ort, varvid återgång kunde förutses, vägrades avdrag för dubbelhyra och veckoslutsresor. 1973:673 ogifte norske medborgaren . med hem i var 21 juni31 anställd hos ett företag i , där han bodde i . H. som uppbar heldygnstraktamenten ansågs ej berättigad till avdrag för ökade levnadskostnader enligt schablonregeln i p. 3 av anvisn. till 33 §, då arbetet i icke kunde hänföras till tjänsteförrättning utom den vanliga verksamhetsorten. H. medgavs dock med hänsyn till den korta anställningstiden avdrag med skäligen ansedda , häri beräknat kostnader för hemresor. Ståndpunkten har fått ytterligare stöd genom ett avgjort regeringsrättsmål (R 77 1:19), som avser ogift skattskyldigs rätt till avdrag för kostnader för weekendresor mellan hemmet och arbetsplats på annan ort. gjorde därvid följande tillägg till domen: Utan uttrycklig författningsbestämmelse brukar enligt stadgad praxis avdrag för hemresekostnader såsom ökade levnadskostnader medges från inkomst av tjänst i fall när skattskyldig, som tjänstgjort utanför sin vanliga verksamhetsort, rest hem för att besöka familjen. För att härvidlag få till stånd en enhetlig tillämpning inom landet har meddelat anvisningar i ämnet (se RSV Dt 1976:57). En förutsättning för att avdrag skall utgå i nu avsedda fall har emellertid varit att den skattskyldige varit gift eller att han sammanbott med annan person under sådana förhållanden att enligt kommunalskattelagens bestämmelser de särskilda för gift skattskyldig gällande reglerna i samma lag är tillämpliga (se bl. a. regeringsrättens dom , RRK R74 1:71). Regeringsrätten har visserligen i några fall medgivit avdrag för hemresekostnader även för ogift skattskyldig, men i dessa fall har speciella omständigheter förelegat, såsom tjänstgöring på avlägset belägen, isolerad ort eller under särskilt svåra förhållanden o. d. Ett visst avsteg från principen om avdragsrätt endast för sådan skattskyldig som i övrigt skall taxeras som gift har i praxis gjorts också därigenom att avdraget brukar medges redan för det beskattningsår under vilket den skattskyldige ingått äktenskap eller, i fråga om s. k. samboende under vilket det första gemensamma barnet fötts. Frågan huruvida avdrag för hemresor skall medges utöver vad som utvecklats i praxis är enligt min mening en fråga för lagstiftaren. Den uppfattning jag har givit uttryck åt gäller även de fall där särskild ersättning utgått för hemresan. De ovan refererade reglerna står inte i överensstämmelse med principen om allas likhet inför lagen. Man skall varken skattemässigt eller annorledes behandla gifta eller sammanboende bättre eller sämre än ensamstående. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär åtgärder som syftar till jämställdhet mellan ogifta och gifta skattskyldiga i vad gäller avdrag för ökade levnadskostnader vid arbete utanför hemorten.