mot · G102832 · 1978-01-23 00:00:00 — av m. fl. om avskaffande av bestämmelserna om fredsplikt och skadestånd Alltsedan antagandet av klasslagarna 1928, kollektivavtalslagen och lagen om arbetsdomstol, har kommunisterna med all kraft verkat för att den s. k. fredsplikten skall avskaffas. Många arbetare hade säkert förväntat sig att detta reaktionära stadgande om strejkförbud skulle försvinna ur arbetsrättslagstiftningen i och med antagandet av lagen om medbestämmande i arbetslivet. Men så blev inte fallet. Strejkförbudet och fackföreningarnas ansvar för att arbetsfreden upprätthålles har införts i den nya lagstiftningen och t. o. m. skärpts på vissa punkter. kommunisterna påpekade i motionen 1975/76:2495 att regeringen i sitt lagförslag inte tagit hänsyn till den starka opinion som finns mot den gamla klasslagstiftningen , då fredsplikten infördes i lag. Vpk föreslog vid det tillfället bl. a. att 41 § i lagen om medbestämmande i arbetslivet skulle utformas så, att den stadgade oinskränkt rätt för lokal och central facklig organisation att tillgripa stridsåtgärder i fackliga tvister. Denna tvångsparagraf, som av en borgerlig majoritet i 1928 tvingades på arbetarrörelsen och dess fackliga organisationer, har än en gång stadsfästs av socialdemokratin och de borgerliga partierna i , vilket vi djupt beklagar. Lagstiftningen har utgått från att parterna på arbetsmarknaden - dvs. lönearbetare och kapitalisterna - är jämbördiga och att fredsplikten skall vara ömsesidig. Att arbetsköparna inte är i behov av att tillgripa stridsåtgärder bortsåg lagstiftare från, men också riksdagsmajoriteten vid antagandet av lagen om medbestämmande i arbetslivet 1976, vilket måste betraktas som anmärkningsvärt. Det kapitalistiska produktionssystemets snabba utveckling med dess genomgripande rationaliseringar har pressat fackföreningarna till överenskommelser som ger arbetsköparna rätt att mitt under löpande avtalsperiod sänka ackordspriserna, om arbetsmetoderna ändras, och att också företa nedskärningar av arbetsstyrkan. Arbetsköparna har således möjlighet att försämra anställnings- och arbetsvillkoren för de anställda mitt , utan att det är något brott mot vare sig lag eller avtal. Skulle däremot arbetarna eller facket vidta åtgärder för att ändra på missförhållanden är det genast ett lag- och avtalsbrott, som kan rendera dryga skadestånd. Enligt denna nya lag binds fackföreningarna upp ännu hårdare än i den gamla lagstiftningen. 4 § i den gamla kollektivavtalslagen har överförts till 41 och 42 §§, dock med ett tillägg till första stycket i 41 § jämfört med 4 $ första stycket i kollektivavtalslagen, nämligen detta: om avtalet har in gåtts av organisation och denna ej i behörig ordning har beslutat åtgärden Det kan tyckas, vid en första anblick på detta tillägg, som att det inte innebär någon väsentlig ändring av tidigare bestämmelse. Men sätts det in i sitt rätta sammanhang - nämligen beslutsprocessen inom de fackliga organisationerna och dess förändring då kollektivavtalslagen antogs, är det från facklig synpunkt en avsevärd skärpning mot de tidigare fredspliktsbestämmelserna. var det vare sig avtalsstridigt eller lagstridigt att vidta stridsåtgärd om avtaislöst läge uppstod-exempelvis om avtalen sagts upp och inget avtal kommit till stånd. Då kunde stridsåtgärd vidtas utan möjlighet för arbetsköparna att stämma till arbetsdomstolen och kräva skadestånd. Men är stridsåtgärden också olaglig om den inte har beslutats i behörig ordning, vilket i praktiken innebär att fackförbundens stadgebestämmelser om beslut om arbetsnedläggelse upphöjs till lag. Bryter en arbetargrupp mot dessa bestämmelser och vidtar stridsåtgärder är åtgärden olaglig. Dessutom har fackförbundens stadgar beträffande beslut om stridsåtgärd skärpts väsentligt . kunde de lokala fackföreningarna besluta om stridsåtgärder utan att förbunden i egentlig mening motsatte sig eller kunde motsätta sig beslutet. är det tvärtom. Förbunden har vetorätt och är dessutom bundna av LO:s syn på en eventuell konflikt. När det gäller straffsanktionerna för brott mot lagen eller kollektivavtal så har dessa skärpts betydligt både för den enskilde arbetaren och för facket. 1 tidigare lagbestämmelser var straffet för deltagande i olovlig stridsåtgärd för den enskilde arbetaren maximerat till i skadestånd. kan i princip obegränsat skadeståndsbelopp utdömas. För fackföreningarna har sanktionerna för brott mot varselskyldigheten, dvs. att en stridsåtgärd som planeras eller beslutas måste varslas till motparten minst i förväg innan ikraftträdandet, skärpts väsentligt. kunde inte högre böter än . utdömas för brott av det slaget. Enligt den nya lagstiftningen skall fackföreningen ersätta arbetsköparen för uppkommen skada, vilket kan bli mycket kostsamt. Den nya lagstiftningen innebär - beträffande fredsplikten och skadeståndsbestämmelserna för brott mot denna - en väsentlig skärpning av tidigare klasslag som trumfades igenom av en borgerlig majoritet riksdag mot den samlade arbetarrörelsens starka protester. Det allvarligaste i dessa lagbestämmelser är att det ställs stora krav på fackföreningarna och deras representanter beträffande arbetsfredens bevarande. Om en grupp arbetare tvingas tillgripa någon form av stridsåtgärd för att framtvinga välmotiverade förändringar av sina arbetsvillkor, så tvingas fackets företrädare till brandkårsutryckningar för att förmå arbetarna att återgå till arbetet. Görs inte detta på ett eftertryckligt och effektivt sätt kan fackföreningen bli dömd till skadestånd. Detsamma gäller om en grupp arbetare är missnöjda med exempelvis en central uppgörelse, som de inte haft någon möjlighet att påverka utgången av. Om dessa arbetare kommer till fackföreningen och kräver mer lön eller ändringar av annat slag är det fackföreningsrepresentantens skyldighet enligt lagen att övertyga arbetarna om att deras krav är både lag- och avtalsstridiga, dessutom skall fackets företrädare förhindra att stridsåtgärder vidtas. Detta måste göras för att uppfylla skyldigheten enligt fredspliktsbestämmelserna, även om fackföreningens representanter är helt eniga om riktigheten och det berättigade i de krav som arbetarna ställer. Fackets företrädare måste således i många fall ställa sig på arbetsköparnas sida och försöka förmå arbetare att upphöra med en stridsåtgärd som kan vara fullt berättigad och som innerst inne också stöds av fackets företrädare. Detta förhållande ger upphov till motsättningar mellan fackföreningarnas förtroendevalda och medlemmarna och kan i sin förlängning förorsaka förtroendekris i fackföreningarna. De senaste årens stora konflikter på den svenska arbetsmarknaden visar också att klasskampen inte går att lagstifta bort. Den kommer alltid att pågå och utvecklas så länge det kapitalistiska produktionssystemet består. Arbetarna kommer också att tillgripa det yttersta och effektivaste vapnet - strejken - när de anser detta nödvändigt. Då hjälper inga klasslagar. Det borde lagstiftarna vid riksdag ha insett med tanke på den omfattande strejkvåg som drog över landet innan. Denna strejkrörelse visade också att strejkförbudet var verkningslöst när arbetarna går till kamp mot dåliga arbetsmiljöer och otidsenliga arbetsköparmetoder och för drägligare löner. Arbetsköparnas främsta instrument mot arbetarna - arbetsdomstolen - kunde av politiska och praktiska skäl inte användas mot arbetarna i någon nämnvärd omfattning. Varken hamnarbetarna, gruvarbetarna eller någon annan större arbetargrupp som tvingades ut i strid drogs inför klassdomstolen. kommunisterna hävdar med bestämdhet att fackföreningarna måste tillerkännas rätten att tillgripa stridsåtgärder vid alla tillfällen då tvister med arbetsköparna inte kunnat lösas förhandlingsvägen. Skadeståndsskyldigheten för arbetare och de fackliga organisationerna bör också utgå ur lagen. Med hänvisning till det anförda förslås att med bifall till motionen beslutarom ändring i Lagen om medbestämmande i arbetslivet 41 och 54 §§ enligt följande förslag till lagtext, samt att 42-45 och 55-70 §§ skall upphöra att gälla. Arbetsgivare och arbetstagare, som är bundna av kollektivavtal får icke vidtaga eller deltaga i arbetsinställelse (lockout eller strejk), blockad, bojkott eller annan därmed jämförlig stridsåtgärd, om avtalet har ingåtts av organisation och denna ej i behörig ordning har beslutat åtgärden, om åtgärden strider mot bestämmelse om fredsplikt i kollektivavtal eller om åtgärden har till ändamål 1. att utöva påtryckning i tvist om kollektivavtalets giltighet, bestånd, eller rätta innebörd eller i tvist huruvida visst förfarande strider mot avtalet eller mot denna lag, 2. att åstadkomma ändring i avtalet, 3. att genomföra bestämmelse, som är avsedd att tillämpas sedan avtalet upphört att gälla, eller 4. att stödja annan, när denne icke själv får vidta stridsätgärd. Första stycket utgör ej hinder för arbetstagarorganisation att i behörig ordning besluta blockad för att utverka betalning av klar och förfallen fordran på lön eller annan ersättning för utfört arbete. Lokal och central facklig organisation som är bunden av kollektivavtal äger rätt att utöva påtryckning i tvist om kollektivavtals giltighet, avtalets innebörd eller tvist huruvida visst förfarande strider mot avtalet samt i tvist om förhållande mellan arbetsgivare och arbetstagare som ej reglerats i avtalet genom strejk, bojkott eller annan därmed jämförlig stridsåtgärd. Arbetsgivare, arbetstagare och organisation som bryter mot denna lag eller mot kollektivavtal skall ersätta uppkommen skada, om ej annat följer av vad nedan sägs. Arbetsgivare eller arbetsgivares organisation som bryter mot denna lag eller mot kollektivavtal skall ersätta uppkommen skada. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)