mot · G102645 · 1978-01-24 00:00:00 — av m. fl. Vid en uppvaktning för ärkebiskop framförde de politiska kvinnoförbunden inom de i representerade partierna följande krav: att samvetsklausuien måste få en sådan entydig och enhetlig tolkning i kyrkan att kvinnans rätt till prästämbetet enligt lag fullföljs och att deras ämbetsutövning inte förhindras och försvåras, att det inte längre får förekomma att den grupp som undantar sig själv från gällande lag skall få diktera arbetsvillkoren för andra i kyrkan, att de ansvariga i kyrkan tar itu med och förhindrar de personförföljelser och trakasserier mot kvinnliga präster och teologie studerande som fortfarande i stor utsträckning förekommer, att de intentioner och förslag om jämställdhet som förts fram i anslutning till FN:s kvinnoårtionde beaktas, att den rekommendation och det uttalande om full och lika delaktighet för kvinnor i prästämbetet och ledningen av kyrkan som antogs av möte i Dar-es-Salaam kommer till uttryck i samt att frågan om kvinnans roll i kyrkan diskuteras öppet och i en fri debatt. Enligt vår mening bör uttala som sin mening att den diskriminerande behandlingen av kvinnor i samband med prästutbildning, prästvigning och ämbetsutövning i den upphör. Frågan om de kvinnliga prästerna är ju inte enbart inomkyrklig. Genom beslut , senare antaget av kyrkomötet, fick kvinna rätt att inneha prästtjänst. Inom kyrkan var meningarna starkt delade, men i lärofrågan om kvinna kan prästvigas konstaterade kyrkomötets särskilda beredningsutskott att det enligt den evangelisk-lutherska uppfattningen av bibel och ämbete inte föreligger principiella hinder för kvinna att inneha kyrkans ämbete. Ett förbehåll tillkom emellertid , den s. k. samvetsklausuien, som innebär att präst inte i tjänsten bör åläggas utföra sådant arbete som skulle kränka hans samvete. Denna samvetsklausul är inte en lagtext utan enbart ett uttalande. Detta uttalande, tillkommet för att under övergångsskedet förebygga söndring bland dem så dd verkade inom kyrkan, åberopas fortfarande av motståndare till kvinnliga präster och används till upprörande könsdiskriminering mot både blivande och verksamma kvinnliga präster. Agerandet tycks på sina håll ha fått ökad utbredning och har med rätta väckt indignation hos den stora allmänheten. Också för personalpolitiken har denna klausul i viss mån blvit vägledande. I pastorat som har en manlig präst, vilken är motståndare till kvinnliga präster, har man sökt undvika att anställa kvinnopräster. Det är uppenbart att samvetsklausulen givits en vidare innebörd under de år som gått sedan kvinnorna fick rätten att inneha prästämbetet. Dåvarande statsrådet , som 1958 avgav en deklaration i samband med behandlingen av lagförslaget, har senare förklarat att han inte avsåg att samvetsklausulen skulle gälla . JO har i ett utlåtande givit uttryck för en liknande tolkning. har också i ett yttrande vid 1975/uttalat att det finns behov av ytterligare åtgärder för att jämställa kvinnorna med männen i fråga om såväl prästvigning som arbetsförhållanden samt, med hänvisning till överläggningarna mellan stat och kyrka, tillkännagivit att ytterligare åtgärder från statsmakternas sida kan bli nödvändiga, därest överläggningarna inte leder till resultat. Det finns därför enligt vår mening grundad anledning att nu kraftfullt uttalar sig mot den kvinnodiskriminering som inte minst kommit till vår kännedom. Den stora allmänheten väntar sig detta. Det finns inga skäl för att vi stillatigande skall tolerera hur kvinnliga präster motarbetas i sin ämbetsutövning och hur kvinnliga teologie studerande får sitt arbete försvårat. Med stöd av det anförda hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna att den diskriminerande behandlingen av kvinnor i samband med prästutbildning, prästvigning och ämbetsutövning i den måste upphöra. () ()