mot · G102504 · 1978-01-19 00:00:00 — av m. fl. om lagstadgat kommunalt skattetak träffades en överenskommelse mellan regeringen å ena sidan, och å den andra angående den kommunala ekonomin. Överenskommelsen innebar att kommunerna erhöll ett generellt statsbidrag på 720 milj. kr. I gengäld förband sig kommunförbunden att uppmana medlemmarna att i möjligaste mån begränsa sina utdebiteringsökningar. Bakgrunden var den gemensamma uppfattningen att för såväl den privata som den offentliga sektorn de senaste årens takt i konsumtionsökningen inte kan fortsätta. En begränsning och hård prioritering måste genomföras om de samhällsekonomiska mål skall kunna nås varom enighet i stort föreligger. (Citat ur överenskommelsen.) Kommunernas faktiska utdebiteringshöjningar är nu kända. De uppgår för primärkommunernas del till i genomsnitt , för landstingens del till i genomsnitt . Endast ett landsting avstår från att höja skatten. Detta är den största kommunala skattehöjning som någonsin genomförts i vårt land. Den genomsnittliga kommunalskatten uppgår 1978 till . (inklusive kyrkoskatt . Den kommunala medelutdebiteringen var 1960 , 1965 , 1970 . (samtliga exklusive kyrkoskatten). Utvecklingen har således varit mycket snabb . Verksamhetens expansion men även den för den kommunala ekonomin ogynnsamma inverkan av stigande arbetsgivaravgifter har bidragit till detta. Den årliga procentuella volymökningen för den kommunala konsumtionen var i genomsnitt 5,9 96, för den statliga 3,4 96 och för den privata konsumtionen 3,2 96. ökade den kommunala konsumtionens andel av bruttonationalprodukten i löpande priser från 8 96 till 16 96. kommunalekonomiska utredning (KEU 76) har i sitt framlagda slutbetänkande diskuterat utvecklingen . Man finnér att om volymökningen förden kommunala konsumtionen 1977-1985 uppgår till 3,5 96 ger detta en total utdebitering på ca . 1985 förutsatt att den ökade finansieringen med kommunalskatter. En sådan kommunalskatteutveckling anser utredningen ej vara acceptabel. Det redovisade problemet kan angripas på två principiellt olika vägar. Antingen godtas en fortsatt snabb volymexpansion och statliga medel ställs till förfogande för att hålla behovet av kommunalskattehöjningar tillbaka eller så måste själva volymökningen bromsas. visserligen även tillföras nya resurser via höjda avgifter, men betydelsen av detta torde endast vara marginell. Man bör dock observera att effekten av höjda avgifter inte endast är ökade intäkter utan, kanske viktigare, en återhållande inverkan på efterfrågan på service. Att staten bär en växande andel av de kommunala kostnaderna är emellertid ingen varaktig lösning. De samhällsekonomiska konsekvenserna blir ändå oacceptabla. har också uttalat att långtidsutrednings mer expansiva alternativ för den offentliga konsumtionen (3,4 96 för kommunerna) knappast ger utrymme för en rimlig realinkomstutveckling för den aktiva delen av befolkningen. finansplan uttalas likaledes att en väsentligt större återhållsamhet i fråga om kommunala utgiftsökningar är oundgängligen nödvändig för att bereda utrymme för en rimlig utveckling av den privata konsumtionen. I finansplanen redovisas även att den kommunala konsumtionens bidrag till BNP-tillväxten 1976-1977 och 1977-1978 (beräknat) uppgår till +0,7 96 vartdera året, medan den privata konsumtionens bidrag uppgår till -0,7 96 respektive -0,6 96. Även om nya statliga medel i viss utsträckning tillförs kommunerna, måste således huvudfrågan bli hur den kommunala volymexpansionen skall dämpas. KEU 76 har enligt sina direktiv haft att pröva huruvida en begränsning av den kommunala beskattningsrätten, exempelvis i form av ett tak för den kommunala utdebiteringen, bör införas och hur en sådan begränsning i så fall skall utformas. Utredningen stannar dock för att avvisa denna tanke. De alternativ till detta, vilka i stället föreslås, ter sig vid närmare påseende föga verkningsfulla. Det centrala förslaget är fortsatta överenskommelser mellan staten och kommunförbunden. Dessa avtal är emellertid ej bindande för den enskilda kommunen. Erfarenheterna års överenskommelse är inte heller ägnade att inge några större förhoppningar om följsamhet från kommunernas sida. KEU 76 avvisar dessutom tanken på att kommuner som höjer utdebiteringen över avtalad nivå skulle få sina ordinarie statsbidrag sänkta. KEU 76 ägnar stor uppmärksamhet åt behovet av samverkan mellan landsting och primärkommuner inom respektive landstingsområde. Möjligheterna till en gemensam budgetberedning av så långtgående slag som utredningen skisserar torde vara små. Såväl de praktiska som de politiska förutsättningarna är begränsade. Man kan i varje fall knappast räkna med att de kommunala skattehöjningarna skall bromsas som resultat av en sådan samverkan. Ett reformerat skatteutjämningssystem - i och för sig av stort värde - ger inte heller någon minskad expansion, snarare tvärtom. Sammanfattningsvis kan man således befara att KEU 76:s förslag endast skulle få ringa inverkan på den kommunala tillväxten. Utredningen konstaterar också att det ytterst är kommunerna själva som har att ta ansvar för de åtgärder som måste genomföras. Ansvaret för de samhällsekonomiska konsekvenserna av utvecklingen måste dock bäras av staten. Mot den bakgrunden och i ljuset av de senaste årens utveckling synes ett kommunalt skattetak vara den enda hållbara metoden att hålla den kommunala volymökningen inom godtagbara gränser. Utformandet av ett kommunalt skattetak är på ett avgörande sätt avhängigt av skatteutjämningssystemet. Om skatteutjämningen har till konsekvens att alla kommuner får likvärdiga ekonomiska förutsättningar att tillhandahålla service kan ett och samma tak sättas för alla kommuner landstingen för sig och primärkommunerna för sig. Utan ett sådant skatteutjämningssystem måste taket knytas till den enstaka kommunen. Att därvid låsa nivån vid en bestämd tidigare nivå (som i lagförslag 1 i KEU 76) eller till en bestämd höjning (som i lagförslag 2 i KEU 76) är föga rimligt. Kommuner med höga kostnader på grund av väl utbyggd service men kanske också orsakade av ineffektiv förvaltning och dålig hushållning hamnar då i en gynnsam situation, medan kommuner som ej skaffat sig lika omfattande åtaganden men har sakligt behov av expansion får svårigheter. Taket måste i stället grunda sig på en prövning av vilka behov av medel en kommun med given struktur har, undersökt exempelvis enligt ett mönster som överensstämmer med KEU 76:s beräkning av skatteutjämningen. Skilda kommuner får då olika långt till taket beroende på deras tidigare agerande. Det är sedan som anförts - skatteutjämningssystemets sak att skapa största möjliga rättvisa mellan kommunerna. Huvudinvändningen mot ett kommunalt skattetak är att det begränsar den kommunala självstyrelsen. Detta argument är föga hållbart. Kommunerna har alltid en ekonomisk ram försitt agerande. Den kan sättas av staten, av vad kommunens förtroendemän anser politiskt möjligt, av att resurserna vid en fortsatt fri expansion helt enkelt upphör att växa. Men kärnan i den kommunala självstyrelsen är rätten att disponera tillgängliga medel på ett fritt sätt. Även här finns en rad restriktioner, men den kommunala friheten är i vårt land större än på andra håll. Denna, den reella självstyrelsen, främjas inte utan hotas av den nuvarande utvecklingen av kommunalskatten. Ett kommunalt skattetak komme att bli ett incitament för kommunerna att prioritera bland verksamheterna men också, vilket är lika viktigt rationalisera sitt arbete - även på prioriterade sektorer. Det är alltid lätt att motivera de kommunala kostnaderna. Inte minst landstingen kan finna skäl till nya insatser, som utan tvivel ger positiva resultat. Det är svårare för beslutsfattarna att visa att en angelägen åtgärd måste anstå eller avvisas av övergripande samhällsekonomiska orsaker. Ett kommunalt skattetak vore ett effektivt stöd därvidlag. Mer realistisk planering, bättre studium av driftkostnadskonsekvenser vid investeringar och ökad bundenhet till fastställd budget är andra värdefulla följder. KEU 76 har diskuterat förutsättningarna för ett kommunalt skattetak. Utredningens avvisande hållning har dock lett till att frågan i denna utredning ej blivit tillräckligt belyst för att ge underlag forén proposition. Mot denna bakgrund och med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen begär att en särskild beredning tillsätts med uppdrag att med utgångspunkt i KEU 76:s arbete framlägga ett konkret förslag till lagstadgat kommunalt skattetak. () BO () () ()