mot · G1021718 · 1978-01-25 00:00:00 — av m. fl. om slopande av förköpsrätt till jordbruksfastighet m. m. Den personliga äganderätten till mark är, enligt vår mening, en till alla delar överlägsen ägandeform när det gäller att tillvarataga markens produktionsförmåga och för framtiden vårda marken som naturresurs för jord- och skogsproduktion,som mölighetgives till rekreation-och friluftsliv. Medborgarnas rätt och möjlighet till personligt ägande är en betydelsefull drivkraft för framåtskridandet. Enskild äganderätt ger trygghet, ansvarskänsla och vilja till personliga insatser och utgör härvidlag en fundamental och omistlig del av vår demokrati. Att driva lantbruk, att bruka jord och skog och förvalta därtill hörande byggnader är en långsiktig verksamhet. Den bör ha siktet inställt generationer framåt. Rättsliga och ekonomiska garantier, inom den allmänna samhällsnyttans ram, bör ge arvslagens principer sådant innehåll och sådan okränkbarhet att en välgrundad tro på att ägandet kan komma att bestå grundmuras i medborgarnas allmänna medvetande. Härvid kan samhället nå rättslig, ekonomisk och social stabilitet till gagn för alla medborgare. Enligt vår mening måste, tid från annan, miljöhänsyn och beaktande av betydelsefulla gemensamma samhällsintressen accepteras som kan medföra att äganderättens innehåll delvis kan förändras. Emellertid har lantbrukarnas/markägarnas rättsliga ställning försvagats på ett sätt som skapat betydande rättsosäkerhet, direkta ekonomiska förluster och allmän ovisshet för framtiden. Genom dagens markpolitiska lagstiftning och genom skärpt beskattning tillgodogör sig det allmänna numera en stor del av avkastningen och mycket av det till jorden knutna kapitalet. Detta har medverkat till att driva upp fastighetspriserna till för de flesta enskilda lantbrukare orealistiska nivåer. Utvecklingen tycks gå därhän att framtidens lantbrukare får en allt mindre del av jord att fördela mellan sig på de i antal minskande, men i storlek ökande driftsenheterna. Denna utveckling måste ändras i så måtto att i första hand en fortsatt ökning av statligt, kommunalt och av juridiska personer ägd mark förhindras. 1 andra hand bör relationen mellan andelarna av olika ägarkategoriers ägoinnehav av den totala arealen ändras till förmån för ett ökat enskilt personligt ägande. En försäljning av delar av staten tillhörig och av domänverket förvaltad jord- och skogsmark skulle bidraga till att öka den för lantbrukare tillgängliga marken och därmed också dämpa prisutvecklingen för jord- och skogsbruksfastigheter. Likaså bör delar av flera kommuners mycket stora innehav av jord- och skogsmark, avsett för en framtida bebyggelse, kunna utbjudas till försäljning. De förorsakar ofta kommunerna stora årliga förluster. Sådan jordbruksmark, som även skall användas till livsmedelsproduktion, bör avyttras till lantbrukare. Vidare bör reglerna för kyrkofondens kapitalbildning ändras så att kyrkan får vidgade möjligheter att placera sina tillgångar i annat än jordbruks- och skogsfastigheter. Även detta skulle bidra till ett ökat utbud av mark. Från rationaliseringssynpunkt är det angeläget att lantbruksnämndernas inköps- och försäljningsverksamhet kan hållas vid en hög nivå. Omsättningshastigheten av lantbruksnämndernas ägoinnehav är beroende av dels rådande markpriser, dels hur stor den odisponerade kassabehållningen i fonden är. Då nu denna odisponerade kassabehållning av olika orsaker sjunkit föreslås i budgetpropositionen att fonden skall tillföras 50 milj. kr. av budgetmedel i form av investeringsanslag för /79. Angelägenheten härav ifrågasätter vi inte. Emellertid finnér vi det angeläget att pröva möjligheten att tillföra jordfonden medel från domänfonden, dvs. att i praktiken ta en del av statens markinnehav i anspråk för rationaliseringsändamål. Således skall en medveten minskning av det allmännas ägoinnehav ske. Behovet av budgetmedel skulle på så sätt kunna begränsas. Rent tekniskt anser vi det möjligt att domänverket överlåter mark till jordbruksnämnderna och att en avräkning mellan domänfonden och jordfonden sker årsvis i efterhand. Härvid bör övervägas om jordfondens behov av tillgångar skall beräknas i antal hektar eller i en fastställd summa pengar. De arealer som inom överskådlig tid kan komma i fråga torde vara rent marginella i förhållande till domänverkets totala markinnehav. Likaså torde domänverkets möjligheter till rationellt skogsbruk inte nämnvärt påverkas härav. Vi anser sålunda att det ur skogsbrukssynpunkt inte spelar någon roll om ett domänrevir omfattar 50 000 ha eller 48 000 ha. Men det är av utomordentlig betydelse om exempelvis 2 000 ha skogsmark kan utnyttjas till rationaliseringsverksamhet inom ett län. Oaktat att vi ur principiell politisk synvinkel hävdar det enskilda ägandets fördelar framför ett omfattande samhällsägande önskar vi framhålla att ovan redovisade förslag endast i andra hand representerar en skillnad i synsätt i ämnet ökad privatisering kontra ökad socialisering. I första hand avser förslaget ett praktiskt sätt att tillföra rationaliseringsverksamheten de arealer som oundgängligen behövs för att denna verksamhet skall fortgå i önskad omfattning. Vi vill i detta sammanhang peka på samhällets ökande ägoinnehav och domänverkets del i denna ökning. Några enstaka förvärv från domänverkets sida har under gångna år inte betraktats som en medveten socialisering. Lika litet kan nu föreslagen försäljning ses som någon nämnvärd privatisering. Enligt vår mening vore en målsättning innebärande en ökad privatisering av landets marktillgångar önskvärd, men sådana överväganden bör ske i ett annat sammanhang och inte i samband med ovan föreslagen marginell överföring av samhällsägd mark i enskild ägo. Inom överskådlig tid torde en fortsatt rationaliseringsverksamhet vara nödvändig. Kapitalbehovet för denna verksamhet kommer med stor sannolikhet att kvarstå eller öka. Att även tillgodose detta behov med uteslutande budgetmedel kan inte vara riktigt med hänsyn till att statens markinnehav är betydande. Vi anser det angeläget att den av oss föreslagna ordningen med överföringar av medel från domänfonden till jordfonden skyndsamt utredes. Jordbrukets roll i det svenska samhället kan inte mätas enbart utifrån dess bidrag till bruttonationalprodukten. Dess betydelse är långt större genom att det fullgör en nödvändig basfunktion även i det industrialiserade samhället. Jordbruket ger våra medborgare en trygghet som två tredjedelar av världsbefolkningen saknar, nämligen förvissningen om att det finns mat för dagen. har ett viktigt mål för jordbrukspolitiken varit att vi inom landet skall ha en jordbruksproduktion, som - kompletterad med viss lagring - är så stor att vi vid en eventuell avspärrning kan vara självförsörjande med livsmedel. Om man skall kunna driva en oberoende utrikespolitik, är det en grundförutsättning att invånarnas livsmedelsförsörjning kan även under avspärrning. En enligt vår mening onödig lagstiftning om förköpsrätt som infördes omfattar även möjlighet för kommuner att förvärva jordbruksfastigheter. Något sakligt motiv vilket skulle kunna accepteras av jordbruksnäringens utövare har ej kunnat angivas, ej heller kan det ur allmän synpunkt hävdas att det är nödvändigt att bibehålla nuvarande lagstiftning. Kommunerna kan givetvis uppträda såsom köpare på fastighetsmarknaden, såsom vilken köpare som helst, och i de fall man oundgängligen behöver viss mark och har bärande motiv härför finnes möjligheten till expropriation. Någon tredje möjlighet, exempelvis den som gives i lagen om förköpsrätt, finnes inga skäl att bibehålla. Enligt vår mening bör likaså en reducering av kapital och arvsbeskattning av i jordbruksföretag bundet kapital ske. Lantbruksnäringens utövare bör i kapitalbeskattningshänseende bli jämställda med andra företagare. 1 synnerhet som familjeföretagen/lantbruksföretagen i jämförelse med andra företag kräver ett stort eget kapital. Skillnad i beskattning mellan å ena sidan fysiska personers ägoinnehav och å andra sidan juridiska personers föreligger, och tyvärr då på så sätt att fysiska personers ägoinnehav beskattas hårdare. I vissa fall har förekommit att skogsindustriföretag betalat orimligt höga priser för jordbruksfastigheter. Även om det i många fall ej varit fråga om spekulation i vanlig mening kan det finnas anledning att ingripa mot sådana förvärv. Det rätta medlet härför är dock rimligen ej genom en särskilt hård beskattning av vanliga lantbrukares jord och skog, utan genom jordförvärvslagstiftningen. Detta gäller så mycket mera som skogsindustriföretaget i den mån det är fråga om ett familjeföretag omgående kan komma i åtnjutande av de skattelättnader som förvägras lantbrukarna genom att avverka skogen och härigenom förvandla den växande skogen till varulager. erinras om att då överföring från enskild ägo till statlig ägo sker undandras ifrågavarande ägoinnehav helt från beskattning. Exempelvis är domänverket helt befriat från statliga skatter. De kommunala förvärven innebär också skattebortfall. Exempelvis visar utredningar att kommuns jordinnehav om ca 50 000 ha vållar kommunen en förlust på ca 35 milj. kr. innebärande ca /invånare och år. Härtill kommer uteblivna skatteintäkter för staten på grund av kommunens begränsade skattskyldighet. Den allmänna fastighetstaxeringen innebär för lantbruket regelmässigt betydande höjningar av fastighetsvärdena och är endast i ringa utsträckning satta i relation till utvecklingen av jordbrukets avkastningsvärde. Med hänsyn till lantbruksföretagens särskilda förhållanden, bl. a. på grund av, som ovan påtalats, att en jämfört med vad som är fallet i andra företag oproportionerligt stor del av kapitalet bindes i fastigheten, har garantiskatten i praktiken karaktären av ett slags straffbeskattning av kapital som investerats i lantbruksföretag. Detta är ur många synpunkter olämpligt. Enhetliga regler bör gälla för företagens beskattning, oavsett verksamhetens art. Ur beskattningssynpunkt är garantiskattens betydelse ringa, inte minst för att dess effekter minskar genom skatteutjämningsförfarande kommuner emellan. Ur regionalpolitisk synpunkt spelar däremot jordbruksföretagen, sett ur synpunkt, en mycket viktig roll, och det är angeläget att betingelserna för denna typ av företagsamhet inte försvåras genom en beskattning som slår hårdare häremot än vad den gör mot annan företagsamhet. Den s. k. presumtionsregeln i expropriationslagen syftar till att förhindra att den som blir föremål för expropriation eller liknande tvångsåtgärder av det allmänna får ersättning för den faktiskt uppkomna ekonomiska skadan. Presumtionsregeln innebär att ersättningar kan komma att baseras på en fastighets värden ända upp till före expropriationen. De fastighetsägare som på detta sätt drabbas eller hotas av expropriation eller liknande tvångsåtgärder kan med fog ifrågasätta rättstryggheten. Många jordbrukare särskilt de som bor i närheten av markhungriga kommuner - har anledning att känna ekonomisk otrygghet. Detta är till avsevärd nackdel även för samhället. Orimligheten av de gällande reglerna har kommit till ett belysande uttryck i expropriationslagens s. k. villaägaregaranti. För att eliminera de mest påfallande olägenheterna av presumtionsregeln har man genom ett särskilt undantag från vad som eljest gäller säkerställt att en speciell samhällsgrupp villaägarna - tillerkännes ersättning, som ger dem möjlighet att anskaffa en ny, likvärdig fastighet. Det nödvändiga undantaget för villaägarna belyser orimligheten av expropriationslagstiftningens ersättningsregler. Varför skall bara villaägare få ersättning för den verkliga förlusten? För t. ex. en lantbrukare, som har både sin bostad och sin utkomst av den exproprierade fastigheten, blir ju konsekvenserna av att ej få full ersättning för den verkliga förlusten t. o. m. ännu mera besvärande än för villaägarna. De fall där fastighetsägare riskerar att ej fö full ersättning för den verkliga förlusten blir allt vanligare. Det beror dels på att olika former av tvångsingripanden blir vanligare, dels på att fastighetspriserna -särskilt för jordbruksfastigheter-på grund av inflationen stigit långt utöver vad som motiveras av avkastningen. Det kan därför vara svårt för en fastighetsägare som drabbas av expropriation att visa att fastighetens starkt ökade värde beror på något annat än förväntningar om ändringar av den pågående markanvändningen. Med stöd av vad som ovan anförts hemställes* att ger regeringen till känna vad i motionen anförts 1. förslag om den s. k. presumtionsregelns upphörande i expropriationslagstiftningen, 2. förslag om upphävande av förköpsrätt av jordbruksfastigheter. (m) () HANS () () . () i , NISSER (m) * Se även motionerna 1977/78:1719 och 1720.