mot · G1021841 · 1978-03-29 00:00:00 — Motion 1977/78:1841 av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:105 om åtgärder mot narkotikamissbruk I propositionen 1977/78: 105 om åtgärder mot narkotikamissbruk läggs fram förslag till insatser inom flera samhällsområden. Förslagen grundar sig på en rapport från ledningsgruppen för narkotikafrågor och har fått en motsvarande uppläggning som det alkoholpolitiska program som socialdemokraterna föreslog i motionen 1976/77: 1519 med bl. a. förstärkta vårdresurser och insatser inom skola, arbetsmarknad, ungdomsorganisationer och folkrörelser. De föreslagna åtgärderna är välmotiverade och kan i huvudsak godtas som ett kortsiktigt, brett upplagt aktionsprogram för att på olika sätt bekämpa narkotikamissbruket. Vi kritiserar dock bristen på långsiktighet i förslagen och konstaterar att det saknas en redovisning av hur regeringen ser på narkotikamissbruket i ett vidare samhällsperspektiv. Vi kommer i det följande att föreslå förstärkningar och ändringar på vissa punkter. Vi förordar således en kraftigare utbyggnad av behandlingshemmen och höjda anordningsbidrag. Vidare föreslår vi förbättrade resurser för försöksverksamhet inom den öppna narkomanvården och utsträckt tid för utbildning av vårdpersonal. Vi föreslår också att forskningsinsatserna ges en ändrad inriktning i syfte att erhålla bättre kunskaper om de bakomliggande orsakerna till missbruket och om missbrukarnas väg in i och ut ur missbruket. Som en bakgrund till våra förslag pekar vi på de brister i den sociala välfärden som bl. a. leder till en flykt in i missbruk av alkohol och narkotika. I det sammanhanget tar vi också upp den organiserade och den ekonomiska brottsligheten och dess samband med narkotikamissbruket. En fortsatt och fördjupad satsning på barns och ungdomars fritid i anslutning till skolan är enligt vår mening viktig för att aktivt motverka att vissa ungdomar drivs in i missbruk av olika slag. Vi föreslår därför att 25 milj. kr. satsas på allmän fritidsverksamhet även /79. Narkotikamissbruket är ett allvarligt problem för såväl de enskilda missbrukarna och deras anhöriga som samhället. Vi måste därför med olika medel bekämpa bruket av narkotika som vi undanröjer de faktorer som understödjer utslagningen i samhället. 1 1977/78. bruket kan ses som ett uttryck för att vi trots att vi har ett väl utbyggt socialt trygghetssystem där samhället ger människorna sitt stöd vid bl. a. sjukdom och arbetslöshet fortfarande har stora brister i den sociala välfärden, brister i vår omgivning som starkt påverkar våra möjligheter att klara en socialt acceptabel tillvaro. Den ökade stressen i arbetslivet lämnar många utanför, fysiskt skadade eller med förlorat självförtroende. Den konkurrens- och prestationsmentalitet som råder i arbetsliv och samhällsliv innebär för många människor övermäktiga krav. Lika svåra är påfrestningarna på de ungdomar som ställs utanför arbetsmarknaden genom den ökade ungdomsarbetslösheten. Företagsnedläggningar och omstruktureringar inom näringslivet skapar oro . Omflyttningen från landet till städerna och försvagningen av familjebanden har för många lett till oro, ensamhet och rotlöshet. Ofta börjar utslagningen i barndomen som ett socialt arv från uppväxtmiljön, förstärks i förskolan och skolan och är fullbordad redan i ungdomen genom dålig utbildning och svårigheter att få arbete. Sysslolösheten slår lätt över i missbruk av olika droger, som i sin tur drar med sig brottslighet för att skaffa pengar till missbruket. Den här utvecklingen får inte fortgå. De bakomliggande orsakerna kan och måste angripas. När vi arbetar för ett solidariskt samhälle som utjämnar ekonomiska, sociala och kulturella orättvisor får vi möjlighet att komma till rätta med de flyktbehov som kan ta sig uttryck i exempelvis narkotikamissbruk. Vi tar nu upp några områden där vi anser det särskilt viktigt att vidta åtgärder för att hejda utslagningen och för att skapa den solidaritet och det gemensamma ansvarstagande som socialdemokratins partiprogram syftar till: Socialdemokratin vill låta solidariteten prägla samhällsförhållandena. Solidariteten får inte stanna vid gränserna utan omfattar alla folk. SoliJariteten är de svagas vapen i kampen för rättvisa. Solidariteten utgör grunden för den trygghet på vilken varje människa har berättigade anspråk och för den gemenskap som måste prägla ett gott samhälle. Solidariteten kräver därför insatser efter vars och ens förmåga och en försörjning som svarar mot vars och ens behov. Solidariteten innebär en inlevelse i varandras villkor och en vilja till omsorg och omtanke om varandra. En del barn får redan tidigt en stämpel på sig i skolan. Detta kan bl. a. bero på resultaten i skolarbetet eller dåliga relationer till kamrater och lärare. En sådan stämpel följer ofta med . Lärare, kamrater och föräldrar måste gemensamt motverka sådana tendenser. Genom att vi alla aktivt visar vår solidaritet med dessa barn kan vi hjälpa och underlätta deras utveckling. I det sammanhanget är det viktigt att skolan i undervisningen betonar behovet av samlevnadsregler och lär barnen att ta ansvar för sig själva och andra. Alla ansträngningar måste göras för att motverka en tidig utslagning av barn och ungdomar. För detta krävs ett mer långtgående samarbete mellan personalen i skolan, mellan skolan och föräldrarna och mellan olika kommunala förvaltningar. Ett nära samarbete mellan alla dem som arbetar med barn och ungdom är en viktig förutsättning för ett effektivt förebyggande arbete. Därför är det angeläget att SIA-skolan snabbt förverkligas. Genom SIA-reformen kommer skolan i högre utsträckning än f. n. att kunna anpassas till den enskilde elevens förutsättningar och intressen. SIA-reformen präglas också av en samsyn på skola och fritid där skolan förväntas öppna sig mot det omgivande samhället och bereda föreningslivet möjligheter att berika elevernas fritid. Vi beklagar att regeringen genom sitt förslag att slopa statsbidraget till allmän fritidsverksamhet försvårar och kanske t. o. m. omöjliggör för föreningslivet att verka för att barn och ungdom ges möjlighet att ägna sig åt utvecklande verksamhet. Förslaget kan inte tolkas på annat sätt än att regeringen inte inser värdet av föreningslivets insatser i det förebyggande arbete som ligger i att barn och ungdomar får utveckla sina fritidsintressen. Genom slopandet av det statliga stödet till allmän fritidsverksamhet i kommunerna har regeringen markerat en annorlunda inriktning av SIA-reformen. Denna får nu inte den karaktär av barn- och ungdomspolitisk reform varom var enig då beslutet fattades . Vi kan inte acceptera att regeringen av snäva och kortsiktiga ekonomiska skäl låter återhållsamheten med statens utgifter gå ut över barns och ungdomars möjligheter att få utveckla sina fritidsintressen. Vi vill i stället betona vikten av att sådan verksamhet prioriteras som ett oundgängligt inslag i den förebyggande verksamheten. bör därför anvisa 25 milj. kr. till allmän fritidsverksamhet även för /79. SIA-skolan ger även möjligheter att förändra arbetssättet. Detta är i själva verket huvudmålet för reformen. Genom en sådan förändring skall i första hand de svagpresterande elevernas behov tillgodoses. En ytterligare förutsättning för att nå denna förändring är dock också att betygen slopas i . Det nuvarande betygssystemets roll i ungdomars utslagning bör inte underskattas. En betygsreform framstår även i detta perspektiv som utomordentligt angelägen. Arbetet är en grundläggande rättighet som har en avgörande betydelse för individers välfärd och samhällets utveckling. Den som har ett bra arbete deltar också aktivt i samhället och har ofta en allmänt stabil livssituation. Arbetslöshet kan omvänt leda till lf 1977/78. minskad självkänsla och till en försämrad ekonomisk situation. Detta kan i sin tur leda till utslagning från arbetsliv och samhällsliv. Individen får en känsla av att vara överflödig, och riskerna ökar för en flykt till missbruk. Även arbetslivets villkor är av central betydelse. Om människan inte kan påverka utformningen av och innehållet i sitt arbete upplevs arbetet som ett tvång att på andras villkor klara sin försörjning. Arbetslivets förnyelse motverkar därför också tendenser till utslagning. Särskilt betydelsefullt är det att ungdomarna har en meningsfull sysselsättning. Ungdomsarbetslösheten blir annars för många en inkörsport till svåra förhållanden och förstärker personliga och sociala problem. Rehabilitering och vårdinsatser motverkas i särskilt hög grad om arbete ej finns att tillgå. De socialt och psykiskt handikappade har svårare än andra att finna sysselsättning i tider med hög arbetslöshet. Det behövs därför både särskilda insatser för t. ex. narkotikamissbrukare, såsom föreslagits i den aktuella propositionen, och insatser mot arbetslösheten i stort. I vår motion 1977/78: 893 har vi föreslagit en rad arbetsmarknadspolitiska åtgärder, bl. a. intensifierade insatser för att bereda ungdomar arbete, utbildning och praktik. För att öka antalet arbetstillfällen förordar vi i annat sammanhang en sysselsättningsskapande ekonomisk politik som stimulerar till ökade industriinvesteringar, teknisk forskning och industriellt utvecklingsarbete. Utvecklingen mot ett segregerat boende är oroande. Detta medför risker för att vi framför allt i storstadsområdena får slumområden där bara de som inte har någon annanstans att ta vägen kommer att bo. Vidare finns det fortfarande trångboddhet och undermåliga bostäder, framför allt bland de sämst ställda. Igångsättningen av nybyggnad av bostäder är mycket låg, och utvecklingen på bostadsmarknaden inger oro. I omkring två tredjedelar av landets kommuner finns nu bostadsbrist. Det är särskilt ungdomarna som drabbas när tillgången på bostäder minskar. I våra motioner 1977/78: 897 och 1977/78: 1688 föreslår vi omedelbara åtgärder för att förhindra en snabbt växande bostadsbrist och för att motverka vidgade sociala klyftor till följd av ett segregerat boende. Vi understryker där bl. a. att ett högt och jämnt bostadsbyggande och en god planberedskap i kommunerna är en förutsättning för att goda bostadsmiljöer skall kunna skapas och segregation i boendet motverkas. Vi pekar på de betydande svårigheter som är förenade med att ge hushåll, vilka uppfattas som ekonomiskt och socialt avvikande, fullgoda bostäder. Av betydelse är inte endast att en bostadslägenhet kan tillde las ett sådant hushåll lika väsentligt är att hushåll som uppfattas som avvikande inte samlas i särskilda fastigheter eller bostadsområden. För att detta syfte skall nås måste samtliga fastighetsägare ta sitt anvar. Kommunernas möjligheter att tilldela bostad räcker inte till. De måste därför ges en lagfäst rätt att anvisa bostad. Det är i sammanhanget också viktigt att bostadsförmedlingen spelar en aktiv roll för att skapa en jämn och allsidig social sammansättning i kommunens olika bostadsområden. Genom de av oss föreslagna åtgärderna bl. a. förbättrade möjligheter till anvisning av bostadslägenhet i syfte att bereda särskilt behövande en god bostad och eftersträva en allsidig hushållssammansättning i bostadsområdena kan en grund för en bättre uppväxtmiljö uppnås. De utgör också en viktig förutsättning för att de som drivits in i missbruk skall kunna komma tillbaka in i samhällsgemenskapen. Liksom tillgången på arbete är också tillgången på bostad en avgörande faktor i rehabiliteringsarbetet. Ekonomisk och kulturell jämlikhet Individen formas av sin bakgrund. Familjens ekonomiska villkor inverkar starkt på individens utvecklingsmöjligheter. Försörjningsvillkoren bestämmer också oftast bostadsmiljön. Bostadsmiljön i sin tur inverkar på människornas sociala relationer. Individen påverkas starkt av beteenden, traditioner, språk och andra kulturmönster i den egna gruppen. Den ekonomiska och kulturella fattigdomen går liksom rikedomen i arv. Det är svårt men ändå möjligt att bryta denna cirkel genom att med politiska medel förändra samhällsmiljön. Välfärdssamhället har kommit att präglas av kommersialismens värderingar där hög levnadsstandard för många är liktydigt med möjligheter att kunna skaffa de olika statussymboler som utgör ett yttre tecken på att ha lyckats. I ett materialistiskt samhälle leder orättvisor i fråga om ekonomiska resurser ofta till mindervärdes- och nederlagskänslor hos de sämst ställda, vilket i sin tur utgör en risk för flykt till alkohol och narkotika. Mot detta måste vi sätta ett fortsatt arbete för att skapa ett jämlikhetens och solidaritetens samhälle med trygghet, gemenskap och stöd åt dem som befinner sig i riskzonen eller redan blivit skadade. Det framtida samhälle vi vill skapa måste innehålla mer av solidaritet och mänsklig kontakt, mer av gemenskap och ansvar för varandra. Men vi måste också ställa krav på varandra för att åstadkomma ett samhälle där motståndskraften mot missbruk av olika slag är stark. Ekonomisk och organiserad brottslighet Vi har i vårt land länge varit förskonade från brottslighet som drivs affärsmässigt. Visserligen har det funnits människor som mer eller mindre systematiskt levt på brott, t. ex. i senare tid kassaskåpssprängningar, postbedrägerier och våningsstölder. Men numera förekommer det på samma sätt som länge skett i att vissa typer av brott organiseras som näringsverksamhet. Det är detta som avses med uttrycket organiserad brottslighet. Det nya inslaget av organisation har gett brottsligheten en betydligt allvarligare prägel. De som utför den brottsliga hanteringen är ofta människor som lever i oordnade sociala förhållanden, medan de som leder verksamheten och tar hem de ofta betydande vinsterna till synes har en god social ställning. Typer av organiserad brottslighet som är kända från utlandet men som fått en viss utbredning också i är illegal spel- och klubbverksamhet. Prostitutionen har ändrat karaktär, och koppleriet har fått ett tidigare okänt drag av affärsmässig verksamhet. Bordeller drivs i form av sexklubbar, massageinstitut osv. Det behöver knappast understrykas hur mycket elände denna verksamhet för med sig. Värst drabbas de kvinnor som utnyttjas för verksamheten. Narkotikahandeln är också till väsentliga delar en organiserad brottslighet. Framför allt gäller detta de tyngre drogerna, centralstimulantia och opiater (heroin). De som distribuerar narkotikan i sista ledet är i regel själva missbrukare, som genom hanteringen skaffar sig inkomster för förvärv av narkotika. Många som köper narkotika tvingas i stor utsträckning skaffa sig inkomster för inköpen genom andra former av brottslighet, t. ex. stöld av kapitalvaror. Ökningen av egendomsbrott i landet kan antagligen till stor del tillskrivas narkotikamissbruket. De som leder verksamheten är i allmänhet inte själva missbrukare och kommer inte heller i någon direktkontakt med preparaten. Ofta är de socialt välsedda personer som gör sig stora vinster som sedan investeras i annan verksamhet. Det förekommer inom företag och andra former av ekonomisk verksamhet i allt större omfattning handlingar som är ohederliga och skadliga både för samhället och för enskilda människor. är de redan nu klart brottsliga, ibland ligger de på gränsen till det straffbara, ibland är de inte i och för sig belagda med straff men förekommer i förening med brott, främst skattebrott. Dessa företeelser brukar med ett gemensamt namn betecknas ekonomisk brottslighet. De är i regel av så olikartad karaktär att det inte finns någon generellt användbar metod att angripa dem. Om vi är medvetna om sambandet mellan olika former av ekonomisk brottslighet och mellan ekonomisk och organiserad brottslighet, får vi dock bättre underlag för att angripa de icke önskvärda metoder det här är fråga om. På olika sätt finns alltså band mellan organiserad brottslighet och ekonomisk brottslighet och indirekt således också en koppling mellan narkotikabrottsligheten och den ekonomiska brottsligheten. ovanligt att bordellverksamhet och spelklubbar drivs i hyresfastigheter som är föremål för spekulation. Man kan räkna med att fastighetsägaren i så fall ofta är inblandad i verksamheten. Pengar som förvärvats genom organiserad brottslighet, t. ex. narkotikahandel och häleriverksamhet, tvättas vita genom att investeras i fastigheter eller företag. Naturligtvis deklareras inte inkomster av organiserad brottslighet, och ofta torde de föras ut ur landet. Denna typ av brottslighet drar alltså med sig både skatte- och valutabrott. I vår motion 1977/78: 990 om riktlinjer för kriminalpolitiken behandlar vi utförligt den ekonomiska brottsligheten och redovisar en råd förslag till hur den skall angripas. I de närmast föregående avsnitten har vi försökt sätta in frågan om åtgärder mot narkotikamissbruk i ett större socialt sammanhang. Vi övergår nu till att diskutera de förslag till åtgärder som läggs fram i propositionen. Vi vill då inledningsvis konstatera propositionens brist på långsiktighet och vilja till en djupare analys av problemen. Det finns i propositionen ingen redovisning av hur regeringen ser på narkotikamissbruket i ett vidare samhällsperspektiv. Med den grundläggande reservationen anser vi att det i propositionen framlagda förslaget till kortsiktigt aktionsprogram i huvudsak är väl avvägt. Programmet är upplagt så att det fullföljer och förstärker insatser som görs och som är resultatet av den socialdemokratiska regeringens politik. Vi vill särskilt understryka vikten av de förebyggande insatserna , inom skolan och i arbetslivet. Ett annat väsentligt förebyggande område är kontrollpolitiken. Tullens och polisens insatser är viktiga för att förhindra smuggling och langning av narkotika. Lika angeläget är att de som dragits in i missbruk tillförsäkras vård och stöd. Frivilliga organisationer har här en viktig uppgift, och deras verksamhet utgör ett betydelsefullt komplement till kommunernas och landstingens insatser, inte minst i det eftervårdande arbetet. Åtgärder för att återföra missbrukarna till samhällsgemenskapen är nödvändiga. Det utökade samarbete som föreslås mellan behandlingshemmen och arbetsförmedlingen i syfte att skapa kontakter med företag och fackliga organisationer är en angelägen insats för att förbättra missbrukarnas arbetssituation. Det internationella samarbetet inom ramen för FN:s som bl. a. syftar till att ersätta odlingarna av opievallmo med annan produktion, för att minska tillgången på narkotika, måste fullföljas med kraft. Det är också viktigt att information och forskning om missbruket, dess orsaker och utbredning ges en framträdande plats. Narkotikamissbrukarna söker sig i allt större omfattning till behandlingshemmen. Dessa har dock inte byggts ut i takt med den ökade efterfrågan. I propositionen föreslås därför att ytterligare 160 platser inrättas vid behandlingshem för narkotikamissbrukare. Enligt uppgifter från kommunerna ligger detta platsantal en bra bit under vad man räknar med att kunna åstadkomma . Enbart i bedöms behovet till 120 nya platser. Den socialdemokratiska minoriteten i har förordat en utökning med tre behandlingshem. I bedöms därmed behovet till 150 nya platser. Även om kommunernas ekonomi f. n. är hårt ansträngd anser vi det vara realistiskt att räkna med att 200 nya platser kommer att kunna anordnas, dvs. 40 mer än enligt propositionen. Vi delar dock departementschefens uppfattning att den aktuella planeringen hos huvudmännen endast möjliggör 100 nya platser under innevarande budgetår och nästa. Någon uppräkning av anslaget för /79 till följd av vårt förslag om ökat platsantal erfordras således inte. För att ge ytterligare stimulans till den av oss föreslagna utökningen av platsantalet förordar vi att anordningsbidraget ökas från . per plats till . Detta bör också gälla anordningsbidragen till inackorderingshem för alkoholmissbrukare. Vi beräknar kostnaden för den föreslagna höjningen till sammanlagt . för /79. För att få fram dessa platser bör regeringen ta upp förnyade överläggningar med huvudmännen. En central plats inom narkomanvården intar öppenvården. Öppenvården ansvarar för det sociala rehabiliteringsarbetet och har den långsiktiga kontakten med missbrukarna. Särskilda öppenvårdsresurser för narkotikamissbrukare finns företrädesvis i större kommuner. I propositionen slås fast att vårdcentraler för narkotikamissbrukare är så starkt specialiserade att de även fortsättningsvis bör inrättas i stora kommuner med uttalade missbruksproblem. För kommuner med narkotikaproblem av mindre omfattning föreslås en fortsatt satsning på den försöksverksamhet med vidgat vårdinnehåll vid nytillkommande alkoholpolikliniker som har påbörjats innevarande budgetår. För ändamålet föreslås att totalt 2,3 milj. kr. anvisas /79, vilket är en ökning med 0,8 milj. kr. Vi anser att det är angeläget med en vidareutveckling av alkoholpoliklinikemas arbetsformer och vårdinnehåll så att de bättre kan svara mot behov hos olika grupper av missbrukare både av alkohol och narkotika. De pågående försöken innebär en flexibel användning av vårdresurserna. Speciellt gäller detta orter där det finns ett visst narkotikamissbruk men underlaget inte motiverar inrättandet av en särskild vårdcentral. Den pågående försöksverksamheten bör enligt vår mening ges ytterligare resurser. Den bör vidare få omfatta inte bara nytillkommande alkoholpolikliniker utan också en utvidgning av verksamheten vid befintliga alkoholpolikliniker i form av exempelvis ökat öppethållande, vidgat innehåll i verksamheten och anställande av kvalificerad behandlingspersonal. För ändamålet bör anvisas ytterligare , dvs. totalt 3,1 milj. kr. för /79. I en reservation till socialutskottets betänkande 1977/78: 25 har vi förordat en minskning av anslaget Ungdomsvårdsskolorna: Driftkostnader med 1,5 milj. kr. Denna besparing täcker väl de av oss här förordade satsningarna på behandling av narkotikamissbrukare, som sammanlagt beräknas kosta . I propositionen föreslås att särskild utbildning skall anordnas för personal vid nytillkommande behandlingshem. På begäran av ledningsgruppen har , i samråd med , , samt ett antal fackliga huvudorganisationer, utformat en utbildning av narkomanvårdare inom ramen för bristyrkesutbildningen. Utbildningen skall enligt propositionen till en början bedrivas inom arbetsmarknadsutbildningens ram och därefter fr. o. m. övergå till reguljär utbildning. Det särskilda bidraget till lönekostnader för kursdeltagarna föreslås därför utgå endast för kurser som anordnas under . Den föreslagna utbildningen är upplagd så att hela personallag kan genomgå den gemensamt inför starten av t. ex. ett nytt behandlingshem. Kursen är en blandning av vidareutbildning och inskolning av arbetslag. Det är angeläget att utbildningen kommer i gång enligt planerna . Vi finner det dock knappast troligt att huvudmännen ligger så långt framme i sin planering för igångsättandet av de nya behandlingshemmen att samtliga personallag som skall arbeta på de enheter som sätts i gång nästa budgetår hinner få sin utbildning . Vi anser därför att bidrag till lönekostnader och kostnader för att anordna utbildningen bör betalas av statsmedel för kurser som anordnas under hela /79. Detta innebär att vi förutsätter en lägre anslagsbelastning och en förskjutning i förhållande till de beräkningar som ligger till grund för regeringens förslag. I propositionen föreslås att delegationen för social forskning inrättar en s. k. initiativgrupp inom missbruksområdet och att delegationen av tillgängliga medel för forsknings- och utvecklingsarbete reserverar särskilda medel för projekt inom detta område. Ledningsgruppens förslag om en dokumentationscentral för forskningsrapporter på narkotikaområdet hänvisas av departementschefen till den nämnda initiativgruppen för vidare utredning. När det gäller något så viktigt som inriktningen av arbetet med forskning och utvärdering har departementschefen inte ett ord på vägen till initiativgruppen för narkomanvårdsforskning. Det finner vi högst anmärkningsvärt. I propositionen nämns ingenting om den forskning som belyser orsakerna till missbruk.