bet · G201UU1 · 1978-12-31 00:00:00 — Närdet gäller mål av mer direkt betydelse för biståndets utformning och inriktningbör även i fortsättningen gälla att våra insatser skall bidra till ekonomisk och social utjämning Ekonomisktillväxt kan aldrig ses som ett isolerat mål. En snabbt ökande produktion avtjänster och materiella resurser är dock en fömt-sättning för att de storafolkgmppemas basbehov skall kunna tillgodoses. Undersenare år har både internationellt och i enskilda ökad tonvikt lagtsvid strävanden att åstadkomma en jämnare fördelning av resursema. Ekonomisktillväxt leder inte automatiskt till en ekonomisk utjämning. För att göra demånga människoma delaktiga i utvecklingen fordras bestämda ekonomiska ochpolitiska åtgärder av regering och UU 1978/79:1 29 myndigheter.Ökad tillväxt och en jämnare resursfördelning låter sig väl förenas inom ensammanhållen utvecklmgsplanering. Biståndsministerndelar BPU:s uppfattning att ekonomisk och social rättvisa är ett huvudsyfte medutvecklingssamarbetet. Denna värdering måste prägla såväl biståndets utformningsom valet av programländer. Äveni fortsättningen bör bistånd koncentreras till mycket fattiga länder.Detta är emellertid ej tillräckligt. Biståndet måste också nå ut till defattiga människorna. Detta mål uppnås självklart lättast om mottagarlandetsregering och myndigheter själva aktivt strävar efter att förbättra situationenför de fattigaste grupperna. Attstärka mottagarländernas självständighet har länge angetts som ett av målen försvensk biståndspolitik. Det har sin bakgmnd i att många kännra-sitt starka ekonomiska beroende av de rika länderna som ett hot mot dennyvunna politiska självständigheten. Kraven på en ny internationell ekonomiskordning och diskussionen om ökad kollektiv självtillit skall ses mot bakgmndhärav. De enskilda svenska insatserna måste naturligen anpassas till denstrategi mottagarlandet valt för att långsiktigt stärka den nationellasjälvständigheten. Målet att stärka mottagarländemas självständighet bör ocksåinnebära en beredvillighet på svensk sida att öka stödet till somutsätts för direkt yttre tryck och vilkas ekonomiska utveckUng därigenom hotas. Detär naturligt att vi hyser förhoppning om att den ekonomiska utvecklingen iu-ländema också leder till en demokratisk samhällsutveckling.Personliga fri- och rättigheter är för mäimiskoma i u-ländema lika åtråvärdasom hos oss, och övergrepp drabbar lika hårt. Kravet på ett folkligt deltagandei beslutsprocessen måste gälla alla politiska system. Det är önskvärt attbiståndet kan tjäna att främja framväxten eller bevarandet av en demokratisksamhällsstmktur. måste vi vara medvetna om att sociala ochekonomiska förhållanden gör det svårt att upprätthålla en utvecklad demokratii vår mening. Målenför biståndspolitiken bör vara vägledande för valet av programländer iframtiden. Denna krets av länder bör emellertid, som BPU framhåller, endastförändras med stor försiktighet. F. n. talar övervägande skäl för starkåterhållsamhet i fråga om att vidga kretsen. Om nya länder trots detta skulleaktualiseras, bör beslut härom fattas av och föregås av noggrannaundersökningar av förutsättningarna för det planerade samarbetet. Principema för val av nya programländer harbetydelse även för beslut att avveckla ett redan inlett samarbete. Vi måsteemellertid acceptera vida toleransmarginaler när det gäller förändringar iländer med vilka vi har ett omfattande samarbete. För detta talar inte bara attvi normalt är bundna av långsiktiga avtal. Utvecklingssamarbete innebär ocksåatt.vi ikläder oss ett moraliskt ansvar. Det är i huvudsak tvåomständigheter som kan och bör leda till att ut- UU 1978/79:1 30 Ett mottagarland kan nå en så betydande förbättring av sin ekonomiatt bistånd inte längre framstår som befogat. Det måste naturligtvis röra sigom en betydande och stadigvarande förbättring. Biståndet bör i detta fallavvecklas gradvis och vanligen finns skäl att låta det övergå i andra former avsamarbete. Ett aimat skäl som aktualiserar en aweckUng är förändringar imottagarlandet som berör förutsättningarna för det planerade biståndet. Omexempelvis politiken i ett land läggs om på sådant sätt att det blir svårt attförverkliga målen för biståndet, bör en avtrappning äga rum. Även i detta fallbör den ske med hänsynstagande till våra långsiktiga åtaganden. Ocksålångvariga och allvarliga kränkningar av grundläggande mänskliga rättigheter börkunna påverka vår beredvillighet att fortsätta samarbetet. Det är svårt attfömtse de situationer som kan föranleda ett avbrott i samarbetet det har skett i ett fall som följd av en statskupp. Man kan emellertidinte utesluta att det kan ske så grandläggande förändringar i ettmottagarlands politik att det blir aktuellt att avbryta biståndet. Utskottetbehandlar i detta sammanhang delsmotionen 1977/78: 676 av (), vari hemställs att riksdagenuttalar sig för att SIDA till sig bör knyta en referensgmpp av representanterför kvinnoorganisationer och motsvarande, med uppgift 1. att stimulera olikaorganisationer att målmedvetet informera om u-landskvinnors villkor och att isin kontakt med organisationer i u-ländema stödja u-landskvinnoma, så att desjälva lättare kan påverka den nationella utvecklingspolitiken, 2. att följa de biståndspolitiskaprogrammen, med. hänsyn tagen till vad de betyder för kvinnorna i respektiveland, dels motionen 1977/78:1904 av ochUlla (), vari hemställs attriksdagen uttalar sig för att jämställdhet införs som ett delmål förbiståndspolitiken, dels motionen 1977/78:1911 av ochRolf (), vari hemställs attriksdagen beslutar uttala att ekologisk balans förs in som ett femte mål förbiståndspolitiken, dels motionen 1977/78:1912 av m. (s), yrkandet 9 (i den mån detta hänför sig till målen för biståndspolitiken),nämligen att beslutar UU 1978/79:1 31 9. att i övrigt ge regeringen till känna vad somanförts i motionen om riktlinjerna för biståndspolitiken, dels motionen 1977/78:1913 av m.fl. (m), yrkandet 1, nämligen 1.att ger regeringen till känna vad i motionen anförts beträffanderiktlinjer för internationellt utvecklingssamarbete såvitt avser främjande avmänskliga rättigheter. Biståndspolitiska utredningen har enhälligt angettfyra huvudmål av mera direkt betydelse för biståndsverksamhetens utformning ochinriktning, nämligen att den skall bidra till resurstillväxt, ekonomisk och socialutjänming, ekonomisk och politisk självständighet samt en demokratiskutveckling i mottagarländerna. Remissinstanserna hai: slutit upp kring dessamålsättningar för biståndspolitiken. Propositionen ansluter sig också tilldessa och framhåller betydelsen av att bred politisk enighet råder om målen förvårt utvecklingssamarbete. Också i s-motionen 1912 betonas att enigheten ommålangivelserna är av stort värde. Någonuttömmande beskrivning av syftena med vår biståndsverksamhet ger de fyrahuvudmålen givetvis inte. De anger emellertid några av de främstaförutsättningarna för att åstadkomma en höjd levnadsnivå och rättvisarelevnadsvillkor för de fattiga människorna, för att deras grandläggande behovskall bli tillfredsställda och för att de skall bli engagerade i de politiskabeslut som styr samhällsutvecklingen. Biståndets uppgift kan också sägas varaatt på lång sikt göra sig självt överflödigt genom att ge de fattiga ländernahjälp till självhjälp, öka deras självtillit och oberoende och på så sätt läggagrunden för ett mera jämlikt samarbete mellan länderna. Defyra huvudmålen bör ses som en helhet. Framför allt är det angeläget atttillväxtmålet inte ses som ett självändamål. Det är lika mycket att betraktasom ett medel för att åstadkomma ekonomisk och social rättvisa. Ekonomisk ochannan resurstillväxt är av avgörande betydelse för att fattiga länder skallkunna komma ut ur sin undemtveckling, men för att vara meningsfull måstetillväxten komma till stånd utan rovdrift på naturtillgångar och ytterst varainriktad på att förbättra levnadsvillkoren inte för ett fåtal utan för debreda och ofta förtvivlat fattiga folklagren i . Motsvarandesynpunkter framförs både i propositionen och i motionen 1912.- Ipropositionen erinras om att flertalet kunnatuppvisa en snabb ekonomisk tillväxt i relativa tal. Dock måste hållas i minnetatt denna ekonomiska expansion startat från i allmänhet mycket låga nivåer.Utvecklingen har emellertid inte lett till någon allmänt fördeladvälståndsökning. Tvärtom förefaller stora folkgrupper i UU 1978/79:1 32 flerau-länder ha fått sin situation försämrad i absoluta termer. Dé redan förutstora klyftorna mellan fattiga och rika har därför i många fall ytterligareökat. Dettagör det så mycket angelägnare att tillväxtmålet genomgående ställs samman meddet mål som avser ekonomisk och social utjämning. En jämnare fördelning avexisterande och tillkommande resurser kan visserligen ibland främjas medbiståndsåtgärder som speciellt är inriktade på de fattiga folkgrappernas behov,men de främjas franiför allt om mottagarländerna själva för en ekonomisk ochsocial politik som har just denna syftning. Detframhålls i propositionen att ekonomisk och social rättvisa är ett huvudsyftemed utvecklingssamarbete och att deima värdering måste prägla såväl biståndetsutformning som valet av programländer. Motsvarande synpunkter anförs imotionen 1912. Detheter i propositionen vidare att bistånd även i fortsättningen börkoncentreras till mycket fattiga länder men att detta ej är tillräckligt.Biståndet måste också nå ut till de fattiga märmiskorna: Detta mål uppnås självklart lättast ommottagarlandets regering och myndigheter själva aktivt strävar efter attförbättra situationen för de fattigaste grupperna. Den av år 1976antagna s. k. basbehovsstrategin är i detta sammanhang en viktigorienteringskarta för ömse parter i utvecklingssamarbetet. Grandtanken i dennastrategi är att radikalt förbättra levnadsförhållandena för de fattigafolkgrapperna. Utvecklingspolitiken bör sålunda i första hand inriktas på atttillgodose dessa gruppers fundamentala behov av mat, kläder, rent vatten, bostäder,utbildning och hälsovård samt av produktiv sysselsättning. Alla bör dessutomges möjlighet att delta i den samhälleliga beslutsprocessen. Sompåpekas i propositionen har basbehovsstrategin ibland kallats för ett förslagtill en ny nationell ekonomisk ordning inom , till skillnad fråndeklarationen om en ny ekonomisk världsordning som i huvudsak utgörs avu-landskrav på i-Iändema och som siktar till en jämnare fördelning av världensresurser mellan de rika och fattiga länderna och ett större kollektivtinflytande för på de intemationella beslutsprocessema. Mångau-länder tycks numera se ett motsatsförhållande mellan deklarationen ochstrategin. Flera av dem har således världssysselsättningskonferensmarkerat en mer eller mindre avvisande hållning till basbehovsstrategins kravsamtidigt som de menat att programmet för en ny ekonomisk världsordning måstegenoöiföras först. FörSveriges bistånds- och u-landspolitik synes det emellertid väsentligt attparallellt hålla fast vid såväl iimehållet i basbehovsstrategin som vid detprincipiella stödet för deklarationens huvudmål. UU 1978/79:1 33 propositionen,kan förbättringar för de fattiga människorna uppnås snabbare om deinternationella reformerna sker hand i hand med de interna åtgärder som vidtasav regeringar och'myndigheter i u-ländema. Tillsaken hör också att u-landsgrappen långtifrån är homogen och att olika u-länderhaft mycket skilda bevekelsegrander för sina gemensamt uttryckta krav på enförändring av nuvarande intemationella ekonomiska förhållanden. Motdenna bakgrund betonas i propositionen att relationer till u-ländemamåste utformas i klart medvetande om de viktiga skillnader som finns mellanu-länderna: OPEC-staterna utgör en ny betydande maktfaktor påde finansiella och monetära områdena och när det gäller oljeförsörjningen. Iandra finns industrier som börjar uppträda som svåra konkurrenter tillsvenska företag och ställer oss inför betydande omställningsproblem. Samtidigtär båda dessa grapper av länder attraktiva marknader för svenska industriprodukteroch svenskt tekniskt kunnande. Detär främst de fattigaste ländema som är i behov av ökat bistånd och andradirekta stödåtgärder. får världens fattigaste nationer emellertidklart mindre bistånd per invånare än rikare . Och stora delar avförslagen till en ny ekonomisk världsordning skulle främst gynna andra länderän de fattigaste. Mot denna bakgrund framstår otvivelaktigtbasbehovsstrategin som ett dokument av mera direkt relevans för utformningen avden svenska biståndspolitiken. De allmänna och mycket olikartade krav somingår i deklarationen om en ny ekonomisk världsordning avser framför allt åtgärdersom ligger utanför den egentliga biståndsverksamheten men de är givetvis avbetydelse för den successiva utformningen av den allmänna svenskau-landspolitiken. Främjandet av en demokratisk samhällsutveckling ärockså ett av huvudmålen för den svenska biståndspolitiken. Med stöd ibiståndspolitiska utredningen erinrar både propositionen och motionen 1912 omatt den ekonomiska och sociala situationen i många dock gör det svårtatt förverkliga en i västerländsk mening fungerande demokrati. Som BPUframhållit är det därför nödvändigt att ge demokratibegreppet en relativt vidtolkning. Utskottetanser emellertid att kravet på ett folkligt deltagande i beslutsprocessenmåste gälla alla politiska system. Kravet är väsentligt även om deltagandet kanförsiggå i andra former än våra. Kritik och avvikande meningar bör kunnaframföras utan risk för repressalier och övergrepp. Imotionen 1912 erinras om att de grundläggande mänskliga rättigheterna intebara omfattar politiska och medborgerliga rättigheter utan också de ekonomiska,sociala och kulturella rättigheter varom FN:s andra rättighetskonventionhandlar. UU 1918/19:1 34 Det är enligt utskottets mening givet att såvälFN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna som debåda internationella konventionerna om å ena sidan medborgerligaoch politiska rättigheter och å andra sidan ekonomiska, sociala och kulturellarättigheter är i lika mån förpliktande. Främjandet av ekonomisk och socialrättvisa liksom en jämnare fördelning av resurser hör dessutom, somovan närmare utvecklats, till huvudsyftena med den svenskabiståndsverksamheten. Förbättringar i sociala, ekonomiska ochkulturella villkor medverkar till att åstadkomma samhällsskick inom vilka ettfolkligt deltagande i den politiska beslutsprocessen är tryggat liksomrespekten för människovärdet. Somframhålls i propositionen kan brister i samhällsskicket inte i och för sigutgöra hinder för att inleda eller fullfölja utvecklingssamarbete med u-länder.Ett av målen för sådant samarbete ar ju att bidra till ett demokratisktsamhällsskick. Dock betonas i propositionen att grundläggande mänskligarättigheter för den skull inte kan betraktas som mindre angelägna för människorsom lever under de knappa materiella villkor som präglar . Respektenför dessa värden måste därför vägas in i valet av samarbetsländer för svensktbistånd. mening måste respekten för de värden som uttrycks i FN:skonventioner om de mänskliga rättigheterna därför vägas in i valet avsamarbetsländer för svenskt bistånd. I propositionen framhållsbl. a. följande: Förändringar i detta avseende i mottagarländernakan också komma att framtvinga reaktioner från vår sida. Allvarliga brott motmänskliga rättigheter kan motivera att ett pågående samarbete omprövas. Införsådana ställningstaganden måste dock kravet på långsiktighet i utvecklingssamarbetettillmätas stor vikt. I motionen 1913 hemställs att gerregeringen till känna vad som där anförs beträffande främjande av mänskligarättigheter. Det framhålls i motionen bl. a. att i det bilateralautvecklingssamarbetet har möjlighet att påverka regeringar till ökad respektför de grundläggande fri- och rättigheterna och att aktivt bör la uppsådana frågor vid förhandlingar om biståndsavtal. Sverigesgrundinställning i dessa frågor torde vara väl känd för regeringarna i vårasamarbetsländer. Ändå kan det understundom vara befogat att i särskild ordningpåtala fall av allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter och erinra omatt dessa kan inverka negativt på vårt utvecklingssamarbete och påverkabiståndsviljan i vårt land. Sådana erinringar torde ha gjorts i flera fall.Regeringen synes böra ha fria händei att välja de lämpligaste och effektivasteformerna för sådana påtalanden. Imotionen 1913 framhålls också att i de internationella biståndsorganen tillsammans med andra likasinnade stater bör aktivt verka för attåtminstone de svåraste fallen av åsidosättande av mänskliga rät- UU 1978/79:1 35 Dessasynpunkter i motionen 1913 stämmer väl överens med vad som anförs härom ipropositionen. Det heter där att tillsammans med likasinnade stater ochsärskilt de nordiska bör söka följa en linje som ger oss möjlighet att markeravår ståndpunkt i åtminstone de svåraste fallen. Utskottet finner att Sverigeinom ramen för sin alliansfria ställning bör följa en sådan handlingslinje. Därmedtorde motionerna 1912 och 1913 i denna del få anses besvarade. I motionen 1911 föreslås att uttalar sigför att ekologisk balans förs in som ett femte mål för den svenskabiståndspolitiken, vid sidan av resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning,ekonomisk och politisk självständighet och en demokratisk samhällsutveckling. Motionärernapåpekar att resurstillväxt inte enbart får betyda ekonomisk tillväxt. Deframhåller att de ekologiska effekterna i ökad utsträckning måste beaktas vidplaneringen av biståndsprojekt i och att levnadsförhållandena iannat fall kan försämras snarare än förbättras. Ipropositionen 135 instämmer biståndsministern i den av flera remissinstanserframförda synpunkten om behovet att ta ekologiska hänsyn ibiståndsverksamheten. Han finner det emellertid knappast nödvändigt att somen del instanser förespråkat uppställa ekologisk balans som ett särskiltfemte mål för biståndspolitiken. TiUväxtmålet måste avse enproduktionsökning som bevarar ekologisk balans och förutsättningarna för enfortsatt ökning av resurserna, och även om denna syn på tillväxten i stort settredan präglar vårt samarbete med förtjänar den att än meruppmärksammas , framhålls det i propositionen. Utskottetansluter sig till propositionens betraktelsesätt i denna fråga. Ekologiskbalans är snarare ett förhållande som skall bevaras, där den hotas av enutvecklingsprocess, eller återställas, om den redan rubbats eller fördärvats,än ett utvecklingsmål i sig. Ekologiska och miljöaspekter bör därför, i likhetmed exempelvis sociala och sysselsättningshänsyn eller omsorg om eftersattafolkgruppers behov, ingå som självklara komponenter i varje biståndsprogramsutformning och genomförande. Enlång rad av SIDA:s biståndsinsatser både inom jordbruks- och inom industrisektornhar i hög grad varit inriktade på miljövårds- och andra ekologiska problem,såsom markvård, skogsvård, grundvatten-studier, planering av vattentäkter,studier och kontroll av luft- och vattenföroreningar, studier av ekologiskaeffekter av skogsplantering, avverkning och transporter vidskogsindustriprojekt etc. SIDAoch naturvetenskapliga forskningsrådet har tidigare under en följd av årsamverkat i dessa frågor genom ett sekretariat för internationell ekologi,vilket fungerat som konsult åt de båda stiftarna och UU 1978/79:1 36 sominitiativtagare till utbildnings- och forskningsinsatser. Sekretariatet harsedermera avvecklats, men SIDA bedriver numera i samma syfte ett samarbete ihithörande frågor med i . Syftet med motionen1911 torde sålunda i huvudsak få anses tillgodosett, varför den med detanförda får anses besvarad. I motionen 1904 föreslås att uttalar sigför att jämställdhet införs som ett delmål för biståndspolitiken. Imotiveringen för yrkandet heter det bl. a. att det bör vara ett viktigt målför biståndspolitiken att förbättra kvinnomas villkor och att det svenskautvecklingssamarbetet bör ges en stark inriktning även på att hävdajämställdheten mellan könen. Jämställdhetsfrågorna måste integreras i alltsvenskt bistånd och drivas såväl multilateralt som bilateralt och finnas med iden dialog som förs mellan och mottagarländerna av svenskt bistånd,framhåller motionärerna. Imotionen 676 föreslås att uttalar sig för att SIDA till sig bör knytaen referensgrupp av representanter för kvinnoorganisationer och motsvarande isyfte att följa de biståndspolitiska programmen och att stimulera tillinformation om u-landsfcvinnors villkor och stöd till dessa. Kvinnornas situation samt åtgärder inriktade på attförbättra denna hör till de ämnesområden som alltsedan den statligabiståndsverksamheten inleddes livligt uppmärksammats från svensk sida ochansetts som särskilt lämpade att främja både inom det länderinriktadeu-landssam-arbetet och genom de internationella biståndsorganen. Också det pådrivandesvenska agerandet på detta område i FN, dess ekonomiska ochsociala råd och i dess underorgan, däribland ej minst FN:s kvinnokommission,har otvivelaktigt starkt bidragit till att kvinno-och jämställdhetsfrågornaalltmer lyfts fram i internationella sammanhang. Den världsaktionsplan somantogs vid och uppföljningsprogrammet för denna,som utskottet närmare beskrev i sitt betänkande UU 1975/76: 14, har gettjämställdhetsfrågan en bestående förankring i FN-arbetet. Likafullt är detuppenbart att arbetet på detta mål i flertalet länder måste ses som en mycketlångsiktig uppgift och att det därför också i fortsättningen bör stödjas ochfrämjas från bl. a. svensk sida. erinrade om i nyssnämnda betänkande, antog år 1973nya riktlinjer för hur biståndsmyndigheten skall agera för att tillgodosekvinnornas intressen i utvecklingssamarbetet. En central tes i dessariktlinjer var att man vid planering och genomförande av biståndsinsatser påalla områden bör beakta deras inverkan på kvinnornas situation snarare än attsatsa på isolerade kvinnoprojekt, vilket tidigare skett. Det svenska biståndetsyftar i hög grad. till att förbättra situationen UU 1978/79:1 37 förde fattigaste och mest eftersatta folkgrapperna, och i många utgörkvinnorna en sådan eftersatt eller missgynnad grupp. Det är därför viktigt attde utvecklingsprogram som stöder utformas så att de i möjligaste månockså bidrar till en förbättring av kvinnans situation och att denna aspektfinns med i den dialog som förs mellan och mottagarländerna om biståndssamarbetetsutformning. På så sätt integreras jämställdhetsfrågorna på ett naturligt sätt ibiståndsverksamheten. Liksomtidigare stöder med biståndsmedel också en rad insatser genom FN-organmed kvinnor som målgrupp. Detta sker inom ramen för den ämnesinriktadeverksamheten under anslagsposten Särskildaprogram. Vidsidan av befrämjandet av resurstillväxt, ekonomisk och politisk självständighetsamt en demokratisk samhällsutveckling .utgör främjandet av ekonomisk ochsocial utjämning ett av de av såväl biståndspolitiska utredningen sompropositionen 135 uppställda fyra huvudmålen för svenskt bistånd. Åtgärder föratt förbättra kvinnornas situation och för att befrämja jämställdhet mellankönen får anses vara en mycket väsentlig del av de sociala och ekonomiskautjämningssträvandena. Enligt utskottets mening finns därför knappast skäl attställa upp jämställdhet som ett separat mål för biståndspolitiken. Kvinnoorganisationernai vårt land har otvivelaktigt särskilda förutsättningar att medverka i arbetetpå att befrämja u-landskvinnomas situation. De kan göra detta både idirektkontakt med systerorganisationer i och genom att med sinaerfarenheter därav bidra till u-landsinformationen och opinionsbildningen iSverige. SIDAhar något som utskottet påminde om i sitt betänkande 1976/77: 17 söktstödja och ytterligare uppmuntra kvinnoorganisationernas insatser till förmånför u-ländskvinnor, dels genom förmedling av kontakter medkvinnoorganisationer i programländerna och annorstädes, dels med bidrag fråninformationsanslaget och anslagsposten för enskilda organisationersbiståndsverksamhet. SIDAanordnade en informationsdag för representanter förkvinnoorganisationerna i , varvid SIDA bl. a. informerade ommöjligheterna att få anslag för kvinnoprojekt i och förinformationsprojekt i .