bet · G201LU23 · 1978-12-31 00:00:00 — Med hänsyn härtill anser utskottet detinte motiverat att för arrenderättens del upprätthålla principen om att detvederlag som upplåtaren fordrar skall godtas, om det inte är oskäligt.Oskälighetsrekvisitet bör därför slopas. Enligt utskottets mening bör mandäremot behålla den gemensamma regeln att vid förlängning av upplåtelsenavgiften utgår med skäligt belopp. Om 9 kap. 9 § första stycket JB utformas pådetta sätt uppnår man det från principiell synpunkt tillfredsställanderesultatet att parternas jämställdhet i avtalsförhållandet kommer till klarareuttryc';. LU 1978/79: 23 21 ningav första stycket ansluter sig också väl till den i propositionen föreslagnaordalydelsen i lagmmmets andra stycke, nämligen att annat av jordägaren ellerarrendatorn uppställt villkor (än arrendeavgiftens storlek eller arrendetidenslängd) skall gälla i den mån det är skäligt med hänsyn till arrendeavtaletsinnehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffadeförhållanden och omständigheterna i övrigt. Utskottetkan mot bakgrund av dessa överväganden således inte tillstyrka vare sigförslaget till lagtext i motionerna 2603 och 2604 eller förslaget till lagtexti propositionen. Med hänsyn till vad utskottet anfört om grundprinciperna föravgiftsbestämningen kan utskottet inte heller ställa sig bakom förslaget imotionen 2638 om att arrendeavgiften bör knytas till taxeringsvärdet på marken. mening bör 9 kap. 9 § första stycket JB utformas så att det förstanges att vid förlängning av arrendeavtal utgår arrendeavgiften med skäligtbelopp. Denna huvudregel bör kompletteras med en bestämmelse av innebörd att omjordägaren och arrendatorn inte kan enas om hur stor avgiften skall vara, skallavgiften bestämmas så att den kan antas motsvara arrenderättens värde medhänsyn till arrendeställets avkastningsförmåga, arrendeavtalets innehåll ochomständigheterna i övrigt. förslag framgår att arrendenämnden liksom har att pröva vadsom är skälig arrendeavgift endast om parterna inte kan enas om avgiften.Förslaget innebär vidare att prövningen av hur stor avgiften skäligen bör varaskall grundas på en helhetsbedömning av arrenderättens värde, varvid hänsyn iförsta hand skall tas till arrendeställets avkastningsförmåga ocharrendeavtalets innehåll. Det bör observeras att det samlande begreppetarrenderättens värde här har en delvis annan innebörd än i 9 kap. 30 och 31 §§JB. När det gäller de faktorer som bör beaktas vid sidan av avkastningsförmåganoch avtalsvillkoren vill utskottet utöver vad utskottet tidigare anfört peka på att arrendenämnden självfallet har möjlighet att ta hänsyn till sådanauppgifter som parterna kan komma att lämna om arrendeavgifterna för närmastjämförliga arrenden. Sådana upplysningar kan i vissa fall ge en god hållpunktför bedömningen av vad som är skälig arrendeavgift. Särskilt omarrendemarknaden skulle komma att ändras till en överskottsmarknad torde enortsprisjämförelse vara nödvändig för att inte avgifterna skall hållas kvar påen konstlat hög nivå. Självfallet är det vidare meningen att arrendenämndenockså i fortsättningen vid sina allmänna överväganden skall utnyttja den bredapraktiska erfarenhet av arrende-sättningsfrågor och ortsförhållanden som finnsföreträdd inom nämnden genom främst partsrepresentantemas medverkan. nu påpekat ryms inom den i lagtexten intagna hänvisningen tillomständigheterna i Övrigt. På anförda skäl förordarutskottet att med anledning av LU 1978/79: 23 22 propositionenoch motionerna 2603 (yrkandet 1) och 2604 (yrkandena 1 a och 1 b) antarutskottets ovan redovisade förslag till utformning av 9 kap. 9 § första stycketJB. Utskottets ställningstagande innebär att utskottet avstyrker bifall tillmotionen 2638 i förevarande del. I enlighet med vad utskottet antytt i detföregående vill utskottet uppehålla sig ytterligare något vid frågan om vilkeninverkan arrendatorns investeringar och andra åtgärder på arrendestället skallha på arrendeavgiften. Utskottet erinrar om att vid bestämmandet avbostadshyra får hänsyn tas till ombyggnads-, ändrings- eller underhållsarbetesom har bekostats av hyresgästen endast om särskilda skäl föreligger (12 kap.48 § JB). En liknande lagregel kommer enligt vad beslutat(CU 1978/79: 32) att införas i fråga om lokalhyra (12 kap. 57 a § JB). Någonmotsvarande bestämmelse föreslås inte nu när det gäller arrende, Ipropositionen anförs dock (s, 34) att de av arrendatorn på egen bekostnadutförda förbättringarna i allmänhet inte skall utgöra grund förarrendehöjning. Uttalandet kritiseras i motionen 2604 (c). Enligt motionärernasmening bör förbättringar som arrendatorn själv utfört över huvud taget inte fåmedräknas vid bestämmandet av arrendeavgiften. Motionärerna yrkar (yrkandet 1c) att godkänner vad de sålunda anfört. Även motionen 2638 (vpk)vänder sig mot att arrendatorns egna insatser kan beaktas vidavgiftsprövningen. Enligt motionärerna innebär en sådan ordning ettöverförande i jordägarens händer av värden, som tillskapats genom arrendatornsåtgärder. Motionärerna yrkar därför, såsom utskottet redovisat i detföregående, att hos regeringen begär förslag till lagändring sominnebär att arrendeavgiften endast får påverkas av- sådana förbättringar ochinvesteringar som jordägaren själv svarat för. Utskottetkan för sin del helt ansluta sig till motionärernas uppfattning att sådanainvesteringar och förbättringar som arrendatorn själv utfört och som höjtarrendeställets värde över huvud taget inte bör få utgöra grund förarrendehöjning; självfallet under förutsättning att arrendatorn inte avjordägaren fått ersättning för sina åtgärder. Något behov av att, såsom yrkas imotionen 2638, i lagtext reglera denna fråga finns dock enligt utskottetsmening inte. Utskottetförordar att med bifall till motionen 2604 (yrkandet 1 c) och medanledning av motionen 2638, såvitt nu är i fråga, godkänner vad utskottetanfört i denna del. När det gäller övriga arrendevillkor med undantagför arrendetidens längd skall enligt 9 kap. 9 § andra stycket JB tvist lösas såatt det av jordägaren uppställda villkoret skall gälla om det inte strider motgod sed i arrendeförhållanden eller på annat sätt är obilligt. Enligt departementschefenbör den aktuella bestämmelsen anpassas till generalklau- LU 1978/79: 23 23 sulen(36 §) i avtalslagen. Som framgår av vad utskottet anfört i det föregående föreslåsbestämmelsen få den lydelsen att annat av jordägaren eller arrendatomuppställt villkor skall gälla i den mån det är skäligt med hänsyn tillarrendeavtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senareinträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Utskottet tillstyrkerbifall till propositionen i denna del. I detta avsnitt vill utskottet avslutningsvisunderstryka vikten av att jordbruksorganisationerna liksom ävenlantbruksnämndena lämnar upplysningar och råd i arrendefrågor. Enligt vadutskottet erfarit beror många arrendetvister på att parterna saknar kännedom omgällande arrenderegler för avtalets ingående, och att de inteheller känner till hur ett arrendeavtal skall utformas. För attarrendemarknaden skall fungera väl är det enligt utskottets mening angelägetatt information i hithörande frågor når ut till jordägare och arrendatorer. EnligtJB är en jordbruksarrendator i princip tillförsäkrad en rätt till förlängningav arrendeavtalet. Besittningsskyddet kan eihellertid brytas i vissa fall.Bestämmelser härom finns i 9 kap. 8 § JB. Rätt till förlängning avarrendeavtalet föreligger inte bl. a. om jordägaren gör sannolikt attarrendestället behövs för en mera ändamålsenlig indelning i brukningsenheteroch det ej av särskilda skäl är obilligt mot arrendatorn attarrendeförhållandet upphör. Likaså kan arrendeavtalet upphöra om jordägarengör sannolikt att arrendestället skall användas för annat ändamål än jordbrukoch det ej är obilligt mot arrendatom att arrendeförhållandet upphör.Obillighetskravet gäller dock inte i fall, då arrendestället skall användas ienlighet med fastställd detaljplan. Besittningsskyddet gäller inte heller närjordägaren gör sannolikt att han själv- eller nära anhörig till honom villöverta brukandet. Till skillnad från vad som gäller i vissa andra fall kan, dåjordägaren gör gällande rätt till självinträde, någon hänsyn inte tas tillföljderna för arrendatorn av att arrendet upphör. Ipropositionen föreslås att 9 kap. 8 § JB ändras så att en obillighets-prövningskall komma till stånd även i fall då jordägaren begär självinträde. Den nyaordningen innebär att jordägarens intresse av att få brukningsrätten tillarrendestället skall vägas mot arrendatorns behov av social och ekonomisktrygghet. Departementschefenanför i propositionen (s. 23) exempel på några omständigheter som bör tillmätasbetydelse vid obillighetsprövningen. Vad först beträffar sådana förhållandensom kan hänföra sig till arrendatorn anför departementschefen att ett avbrotti rätten till förlängning ofta torde kunna betraktas som obilligt om tvistengäller ett s.k. historiskt arrende, dvs. om arrendatorn och hans släkt underflera generationer har LU 1978/79: 23 24 Också i fråga om andra gårdsarrenden torde det enligtdepartementschefen i många fall kunna anses obilligt om arrendatorn måstelämna en trakt, där han och hans familj har rotat sig. Ett för arrendatornobilligt resultat kan vidare inträffa, om arrendet utgör arrendatornshuvudsakliga försörjningsunderlag och det på grund av t. ex. arrendatorns högalevnadsålder inte verkar troligt att han skall kunna få ett nytt stadigvarandearbete inom regionen. Detsamma synes böra gälla, fortsätter departementschefen,om arrendatorn med fog har förlitat sig på att arrendet skall förlängas ochdärför har stått för kostnadskrävande investeringar på arrendestället och han ihändelse av avflyttning inte skulle kunna erhålla rimlig kompensation förnedlagda kostnader och arbetsinsatser. Beträffandeförhållandena på jordägarens sida pekas i propositionen på attförutsättningarna för utarrenderingen efter hand kan ha ändrats väsentligt tillföljd av förhållanden som jordägaren inte tog med i beräkningen vid tiden förupplåtelsen. Självfallet bör enligt departementschefen arrendenämnden även iövrigt ta berättigad hänsyn till jordägarens sociala och ekonomiska situationoch mot bakgrund härav söka bilda sig en uppfattning om hur angeläget detallmänt sett kan anses vara för honom att få överta brukandet avarrendestället. Enomständighet som departementschefen särskilt tar upp är att jordägaren kan haupplåtit arrendet av mera tillfälliga orsaker. Han kan t. ex. ha gjortupplåtelsen i avvaktan på att en son eller dotter har genomgåttlantbruksutbildning. Om i ett sådant fall båda parter vid avtalets ingående harvarit överens om upplåtelsens begränsade varaktighet, anser departementschefenatt självinträde som regel bör medges, när motivet för utarrenderingen intelängre föreligger. Imotionen 2637 (m) yrkas avslag på för.slaget till ändring av 9 kap. 8 § JB.Motionärerna anser det angeläget att arrendelagstiftningen utformas så att enrimlig avvägning sker mellan å ena sidan jordägarens och å andra sidanarrendatorns intressen. Skulle lagstiftningen i något avseende rättsligt stärkaden ena partens förhållanden på den andra partens bekostnad får detta enligtmotionärerna oundvikligen konsekvenser för arrendemarknaden. Motionärerna framhålleratt jordägarens rätt till självinträde är av central betydelse i dettasammanhang och att en ändring av lagstiftningen kan komma att påverkajordägarnas benägenhet att utarrendera mark. Motionärernaunderstryker vikten av att arrendejord, och då främst gårdsarrenden, finns atttillgå. De pekar på att många lantbrukare anser att arrendet är en bra form förlantbruksföretag och därför föredrar att vara arrendatorer under sin aktivatid, medan andra ser arrendet som en möjlighet att börja en lantbrukarbana ochså småningom kunna köpa en egen gård. Enligt motionärernasmening innebär nu gällande lag en rimlig av- LU 1978/79: 23 25 vägningmellan jordägarens intressen och arrendatorns behov av besittningsskydd. Deanser att förslaget i propositionen innebär en allvarlig försvagning frånäganderättslig synpunkt. Även om motionärerna således av hänsyn tillarrendemarknaden motsätter sig den föreslagna obillighetsprövningen anser deemellertid det motiverat att ett ökat hänsynstagande till arrendatorn sker. Manbör enligt motionärerna : utan att inskränka rätten till självinträde kunnamildra de obilliga effekterna för arrendatorn vid självinträde genom attformerna för arrendets upphörande liksom behovet av en vissövergångstid tillmäts betydelse. Förslageti propositionen kritiseras även i motionen 2638 (vpk). Motionärerna anser attden föreslagna lagändringen i viss mån stärker arrendatorns ställning men långtgående ändringar bör genomföras. Motionärerna föreslår att 9 kap. 8 §JB ges en sådan utformning att samtliga de ovan redovisade avdepartementschefen anförda omständigheterna på arrendatorns sida skall medföraatt obillighetskravet är uppfyllt. Vidare skall jordägaren ha bevisbördan föratt samtliga förutsättningar för självinträdet är uppfyllda. Motionärernaanser vidare att någon rätt till självinträde för jordägaren inte över huvudtaget bör föreligga under arrendatorns livstid, när det är fråga om störrejordegendomar, förslagsvis sådana om mer än medelgod odlad jord.Slutligen vill motionärerna att arrendatorer på kronans och kyrkans jordgenerellt bör ges rätt till livstidsarrenden. Motionärerna yrkar att riksdagenhos regeringen skall begära förslag till ändringar i arrendelagstiftningen ienlighet med de framförda önskemålen. Utskottetvill för sin del stryka att regeln om jordägarens rätt till självinträdei sin nuvarande utformning är mindre tillfredsställande. Att det vid enförlängningstvist, där jordägaren åberopar rätten till självinträde, heltsaknas utrymme för hänsynstagande till arrendatorns intressen kanuppenbarligen leda till obilliga resultat i det enskilda fallet. Detta gällerinte minst vid de s. k. historiska arrendena och i andra fall, då arrendatornkan åberopa tungt vägande skäl för en förlängning av avtalet. Utskottet delardärför departementschefens uppfattning att 9 kap. 8 § bör ändras så attarrendatorns behov av social och ekonomisk trygghet kan tillgodoses bättre änf. En begränsning av rätten till självinträde får emellertid inte drivas sålångt att utbudet av jordbruksarrenden minskar i avsevärd mån. De förslag somframlagts i motionen 2638 skulle, om de genomfördes, enligt utskottets meningfå till följd att jordägaren i många fall helt skulle uteslutas frånmöjligheten att överta brukandet av arrendestället och detta även om han hadesynnerligen tungt vägande skäl för sina önskemål. En sådan reform, som otvivelaktigtskulle medföra ett väsentligt minskat utbud av arrenden kan utskottet intetillstyrka. Enligt utskottets mening bör man i stället söka finna en ordningsom tillåter självinträde, när detta ter sig rimligt med hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet, men som inte i alltför LU 1978/79: 23 26 höggrad begränsar jordägarens möjligheter att förfoga över sin mark vidarrendetidens utgång. Det i propositionen framlagda förslaget, att självinträdeskall kunna vägras när det är obilligt mot arrendatorn, innefattar enligtutskottets mening en tillfredsställande lösning av problemet. Somdepartementschefen framhåller möjliggör förslaget en flexibel prövning, därhänsyn i behövlig utsträckning kan tas till de argument och sakförhållanden somåberopas från ömse sidor. Med en sådan ordning synes någon mera väsentligminskning av utbudet av jordbruksarrenden inte behöva befaras. Pågrund av det anförda anser utskottet att förslaget till ändring av 9 kap. 8 §JB bör genomföras. Utskottet kan också ställa sig bakom departementschefensexemplifiering av olika omständigheter på* arrendatorns och jordägarens sidasom bör tillmätas betydelse vid prövningen. Utskottet vill i anslutning härtillunderstryka att uttalandena i propositionen endast är avsedda att tjänatill.ledning vid avgörandet av intressekonflikten mellan jordägaren ocharrendatorn. Vid den obillighetspröv-ning som skall äga rum måste självfalletjordägarens skäl för att överta brukandet av arrendestället vägas motarrendatorns skäl för att fortsätta arrendet. Vilken tyngd olika omständigheterdärvid bör ha måste, som departementschefen framhåller, överlämnas åtprövningsorganens eget bedömande. En omständighet soni i det ena fallet kan gearrendatorn rätt till förlängning av arrendeavtalet kan. i ett annat fall kommaatt väga lätt i förhållande till de skäl som jordägaren åberopar. Somnärmare utvecklas i propositionen (s. 25) bör rätten till självinträde intepåverkas av att arrendestället överlåts efter det att arrendeavtalet sagtsupp. Den nye jordägaren har. således möjlighet att under den fortsattabesittningsskyddsproceduren- begära självinträde. Som departementschefenframhåller skall dock självfallet inga andra sakförhållanden på jordägarsidanbeaktas än sådana som gäller den nye ägaren. Härvid torde den föreslagnaobillighetsprövningen i många fall komma att leda till att det begärdabesittningsskyddsavbrottet betraktas som obilligt mot arrendatom. I anslutningtill det anförda vill utskottet något beröra frågan om sambandet mellan den nyejordägarens rätt till självinträde och jordförvärvslagstiftningen. Enligt dennya jordförvärvslagen, som antagits av (prop. 1978/79: 85, JoU1978/79: 19), skall förvärvstillstånd krävas även när det gäller köp, byteeller gåva mellan släktingar såvida det inte är fråga om överlåtelser till makeeller avkomling. I huvudsaklig överensstämmelse med vad som f. n. gäller skallförvärvstillstånd kunna vägras, när förvärv av jordbruksfastighet kan antas skehuvudsakligen för kapitalplacering. Syftet med den sistnämnda bestämmelsen äratt utvecklade och utvecklingsbara jordbruksföretag i första hand skallförbehållas personer som avser att aktivt ägna sig åt lantbruk.Förvärvstillstånd kan enligt den nya lagen i vissa fall förknippas med ettåläggande förföirvärvaren att bosätta sig på och/eller yrkes- LU 1978/79: 23 27 I övrigt innebär den nya lagen bl. a. skärpta, förutsättningarför förvärvstillstånd. Enligt utskottets mening kan det inte uteslutas att ivissa fall reglerna om förvärvstillstånd och den föreslagna begränsningen ijordägarens rätt till självinträde låter sig mindre väl förenas. Densituationen kan exempelvis uppstå, att jordägaren vill överlåta sinutarrenderade jordbruksfastighet men i praktiken kommer att. Eftersom jordförvärvslagen bygger på att förvärvstillstånd endastskall ges den som själv kommer att bruka en fastighet kan nämligen tillståndtänkas komma att vägras, när omständigheterna på arrendatorns sida är sådanaatt den nye jordägaren inte kan antas få ett självinträde. Enligt utskottetsmening är det självfallet angeläget att den nya jordförvärvslagstiftningen ikombination med en begränsning av jordägarens rätt till självinträde inteleder till några mera påtagliga negativa konsekvenser när det gällerjordägarens möjligheter att överlåta fastigheten. Utskottet vill därförunderstryka betydelsen av att regeringen med uppmärksamhet följer utvecklingenpå området och tar de initiativ som kan visa sig erforderliga. Meddet anförda tillstyrker utskottet bifall till propositionen i aktuell del ochavstyrker bifall till motionen 2637 och motionen 2638 i motsvarande del. Ipropositionen föreslås att de nya reglerna om arrendeavgiftens storlek, andraarrendevillkor än arrendeavgift och förlängningstid samt dödsbosbesittningsskydd i princip blir tillämpliga på avtal som har ingåtts före dennya lagstiftningens ikraftträdande, dvs. Har avtalet sagts uppdessförinnan gäller dock äldre bestämmelser. När det gäller de nya reglerna i 9kap. 8 § om begränsning i jordägarens rätt till självinträde föreslås att dessaskall bli tillämpliga på äldre avtal först efter den tidpunkt då avtalettidigast kan bringas att upphöra på grund av uppsägning som sker efter den nyalagstiftningens ikraftträdande. Denföreslagna övergångsregleringen kritiseras i motionerna 2603 (s) och 2604 (c).I den sistnämnda motionen anförs att samtliga nya bestämmelser bör, såsomarrendelagskommittén hade föreslagit, bli tillämpliga på gällande avtal. Vidden intresseavvägning som skall ske i själv-inträdesfallen kan enligtmotionärerna speciella hänsyn tas till jordägaren när det gäller avtal som upprättatsföre begränsningsregelns tillkomst. Motionärerna yrkar (yrkandet 2) attriksdagen skall besluta att samtliga lagändringar skall bli fullt tillämpligavid ikraftträdandet . Imofionen 2603 förklarar sig motionärerna ha förståelse för att bestämmelsernai 9 kap. 8 § om självinträde inte generellt görs tillämpliga påäldre avtal. Motionärerna anser emellertid att starka skäl talar för att de nyabestämmelserna om självinträde får tillämpas redan vid lagens ikraftträdandenär det gäller långa arrendetider, över- LU 1978/79: 23 28 gångsbestämmelsenbör därför enligt motionärernas mening utformas i analogi med 41 § förstastycket lagen om införande av nya jordabalken (JP). En sådan reglering kan,menar motionärerna, godtas inte minst med hänsyn till att det skall ske enintresseavvägning i det särskilda fallet. Med hänvisning till det anfördayrkar motionärerna (yrkandet 2) att till tredje stycket iövergångsbestämmelserna fogas ett till-lägg av innebörd att den nya lydelsen av9 kap. 8 § skall bli tillämplig från och med ikraftträdandet, om antingenarrendatorn ensam eller arrendatorn och före honom hans make eller någon avhans föräldrar vid arrendetidens utgång brukat arrendestället under sammanlagtminst eller om den arrendetid som löper vid ikraftträdandet enligtavtalet utgår först sedan arrendeförhållandet varat . Utskottetvill för sin del understryka att det är en allmän princip att nyacivilrättsliga regler inte skall ges retroaktiv verkan om inte starka skältalar för annat. Vid tidigare arrendereformer har därförövergångs-bestämmelsema i huvudsak utformats så att de nya civilrättsliga reglernablivit tillämpliga på äldre avtal först sedan avtalet förlängts på gmnd avUnderlätelse att efter ikraftträdandet uppsäga avtalet. I fråga om långvarigaarrenden har dock, såsom framhålls i motionen 2603, de nya bestämmelserna ivissa fall gjorts tillämpliga på äldre avtal. Närdet gäller frågan om besittningsskydd för dödsbo erinrar utskottet om att detråder osäkerhet om gällande rätts innehåll på denna punkt. Den i propositionenföreslagna regeln kan enligt utskottets mening närmast ses som ettklarläggande av vad som bör gälla i fråga om dödsbos ställning ibesittningsskyddshänseende. Utskottet anser inte att den nya regeln medför ettså stort ingrepp i gällande rätt att den inte kan till-lämpas även på gällandeavtal. Beträffande den nya regeln om bestämmande av arrendeavgift saknarenligt utskottets mening retroaktiviteten praktisk betydelse. Med hänsyn tilldet anförda godtar utskottet att nu nämnda bestämmelser blir tillämpliga påavtal som ingåtts före ikraftträdandet. Vadangår regeln om obillighetsprövning vid självinträde vill utskottet framhållaatt, om regeln skulle, såsom yrkas i motionen 2604, ges full tillämplighet ävenpå äldre rättsförhållanden, detta skulle få till följd att äldrearrendeupplåtelser blir underkastade en annan reglering än som parterna vidavtalets ingående hade haft anledning att räkna med. Den nya regeln skulleinnebära en väsentlig ändring av avtalsförutsättningarna. Utskottet kan intefinna att det i fråga om rätten till självinträde föreligger några sådanasärskilda skäl som berättigar att den nya bestämmelsen görs tillämplig påsamtliga äldre avtal vid ikraftträdandet. mening kan man emellertid inte bortse från att det finns en risk föratt ett antal arrenden kan komma att sägas upp av jordägarna med tanke på denblivande begränsningsregeln. LU 1978/79: 23 29 gällerlångvariga arrenden skulle detta kimna få betydande negativa konsekvenser. Ettsådant resultat av den nya reformen skulle dock kunna undvikas om tillövergångsbestämmelserna fogades ett tillägg av den innebörd som föreslagits imotionen 2603.