bet · G201JuU3 · 1978-12-31 00:00:00 — betänkande 1978/79:3 medanledning av motion om läkares och polismäns åligganden vid dödsfall i hemmet I motionen 1977/78:707 av () ochBjörn () hemställs att hos regeringen begären översyn av debestämmelser som gäller läkares och polisens åliggande i samband med dödsfallsom inträffar på annan plats än sjukvårdsinrättning. Imotiveringen framhåller motionärerna att vid alla dödsfall intyg omdödsorsaken, s. k. dödsbevis, skall utfärdas av läkare samt att polisen i vissafall är skyldig att medverka vid utredning av dödsorsak och anskaffande avdödsbevis. Enligt motionärerna synes det numera, åtminstone i ,vara vanligt att polis alltid tillkallas för att utreda dödsfall i hemmet. Ensådan utredning upplevs enligt motionärerna av många människor som en storpsykisk påfrestning, särskilt om utredningen utförs av fiera polismän som äruniformerade och använder sig av polisbil. Dåpolis måste tillkallas borde det enligt motionärerna normalt vara tillräckligtmed endast ett polisbefäl - i civila kläder- som till sin hjälp har t. ex. enjourhavande läkare. Bestämmelser om vissa åligganden vid dödsfall finnsi 14 § kungörelsen (1963:540) om begravningsplatser och gravar m. m., den s. k.begravningskungörelsen. Regleringen innebär bl. a. följande. Viddödsfall som inträffar här i riket skall intyg av läkare om dödsorsak(dödsbevis) lämnas till pastorsämbetet i den församling där dödsfallet skallantecknas. Dödsbevis skall lämnas så snart det kan ske av sjukvårdsinrättning,om den avlidne vårdades på inrättningen vid dödsfallet. Om den döde i annatfall vårdats av läkare och denne efter undersökning av den döda kroppen kunnatkonstatera den sannolika dödsorsaken och ej funnit anledning till antagande attdöden orsakats av annan person och ej heller eljest funnit skäl föreligga fören fullständigare undersökning av den döda kroppen, skall dödsbevis lämnas avefterievande niake eller annan anhörig som sammanbott med den döde eller avannan anledning finns på platsen. I övriga fall skall dödsbevis lämnas avpolismyndigheten i den ort där dödsfallet inträffat. Hardödsbevis ej inkommit till pastorsämbetet inom efter anmälan omdödsfallet, skall pastorsämbetet sända underrättelse om döds- 1 1978/79. JuU 1978/79:3 2 fallettill polismyndigheten i den ort där dödsfallet inträffat. hardå att införskaffa dödsbevis. Innanläkare utfärdar dödsbevis, skall han undersöka den döda kroppen för attfastställa dödsorsaken. Sådan undersökning får dock underiåtas om läkarenvårdat den döde för den sjukdom varav han avlidit eller biträtt vidförlossning, varunder modern eller barnet avlidit, och läkaren anser sig påsannolika skäl kunna fastställa dödsorsaken. Dödsbevis skall av läkaren utandröjsmål tillhandahållas den som enligt vad ovan sagts skall lämna sådant bevistill pastorsämbetet. Närmarebestämmelser om dödsbevis har meddelats av i samrådmed (cirkulär med råd ochanvisningar ang. dödsbevis, MF nr 24). Ett kompletterande cirkulär ompolismyndighets skyldighet att utreda dödsfall har utsänts avrikspolisstyrelsen till samtliga länsstyrelser och polisstyrelser(C-66/76). Enligt23 kap. 1 § skall polisen inleda förundersökning så snart pågrund av angivelse eller eljest anledning förekommer att brott, som hör underallmänt åtal, förövats. En översyn och revidering av socialstyrelsensanvisningar angående dödsbevis påbörjades genom interna diskussionerinom . Styrelsen har därefter i samråd med ,, och statens rättsläkarstationerutarbetat förslag till reviderade anvisningar angående dödsbevis. Ett förstaförslag utsändes på remiss till bl. a. ett antal vetenskapliga råd i december1977. På grundval av inkomna synpunkter och fortsatta överiäggningar medföreträdare för rättsläkarstationerna och har därefterbearbetningen av cirkuläret fortsatt. Ett nytt förslag har säntsut på remiss. Yttranden över motionen har avgivits avrikspolisstyrelsen, , ärkebiskopen och . avstyrker bifall till motionen, polisstyrelsen underhänvisning till pågående utredning. Ärkebiskopen tillstyrker bifall tillmotionen. anser motionärernas önskemål tillgodosedda genom denpågående översynen inom styrelsen. framhåller att bestämmelserna i14 § begravningskungörelsen innebär att polisens skyldighet att utredadödsfall, som kan vara förknippade med brou, har utvidgats till att omfattaäven utredning av vissa JuU 1978/79:3 3 dödsfallenbart i syfte att erhålla dödsbevis. Anmälan om dödsfall till polisen kan,framhåller styrelsen, komma att göras av läkare eller pastorsämbete. Härtillkommer att anmälan i många fall görs av enskild person vid befarat brott,självmord eller olycksfall eller eljest när dödsorsaken är oklar samt intesällan onödigtvis - på grund av bristande kännedom om skall förfara -som en första åtgärd vid naluriigt dödsfall i hemmet, trots alt den avlidnevårdats av läkare som är beredd all utfärda dödsbevis. Dei motionen anförda ölägenheterna uppstår enligt styrelsen otvivelaktigt främsti samband med anmälningar av enskilda. Dessa anmälningar torde till stor delbero på att kontinuitet i vården och kontakten mellan viss vårdande läkare ochden vårdade inte förekommit i önskvärd utsträckning. Styrelsen uttalar ocksåatt för efterlevande svårigheten att erhålla dödsbeviset vid helt naturiigadödsfall har blivit alltmer påfallande. Styrelsen anser att läkare, som underjourtid kallas för att konstatera dödsfall i hemmet, mer aktivt torde kunnaverka för att framskaffa dödsbevis. I stället inkopplas nu polis, som nödgasföreta åtminstone viss utredning, efterforska vårdande läkare samt i sista handvid behov förordna om obduktion. Detta kan enligt styrelsen innebära starkakänslomässiga påfrestningar för de efterlevande. Beträffandepolisens medverkan anför styrelsen att anmälan om dödsfall till polisen iprincip kräver omedelbara åtgärder för bedömning av situationen ochtillkallande av läkare eller ambulans, om inte säkra dödstecken föreligger.Alltefter omständigheterna krävs vidare åtgärder för att säkra förhållandena påplatsen, söka kontakt med eventuell vårdande läkare, tillkalla kvalificeradeutredningsmän och hjälpa efterievande. Med hänsyn till polisens resurser är detenligt styrelsen inte överallt och vid alla tider praktiskt möjligtatt lösa frågan på annat sätt än att genast låta tjänstgörandeordningspolispersonal vidta de första åtgärderna. Dessa polismän är uniformeradeoch utrustade för att snabbt kunna sättas in på olika brådskande uppdrag ipolisverksamheten. Av beredskapsskäl kan byte av kläder vanligtvis inte skemellan de olika uppdragen. Krävs efter de nyssnämnda förstahandsåtgärderna-vidareutredning av dödsfallet sker denna genom kriminalpolispersonal. Avslutningsviserinrar styrelsen om sin ovannämnda rundskrivelse samt till denlikaledes ovannämnda översynen av gällande anvisningar på området. Översynensyftar enligt styrelsen främst till att inom sjukvårdsorganisationens ram skapabättre möjligheter att erhålla dödsbevis vid naturliga dödsfall utan atträttssäkerhetskravet blir eftersatt. uttalar att , dågällande anvisningar utfärdades, flera faktorer medverkat till att dessa bliviti behov av en revidering. Genom ändringarna 1972 föreliggerbehov av sakändringar i cirkuläret. Från olika håll har därutöver framförts attanvisningarna är svårtolkade, varför man vid en översyn skulle söka underlättaläsbarheten. JuU 1978/79:3 4 Styrelsen framhåller vidare när det gäller denpraktiska sjukvårdsverksamheten att det skett förändringar som medfört att läkareblivit allt restriktivare att utfärda dödsbevis i de fall döden inträffatutanför en sjukvårdsinrättning, t. ex. i hemmet. Sålunda ombesörjs jourtjänsteninom primärvården numera i betydande omfattning av jourcentraler med storaupptagningsområden, vilka på många håll ofta är bemannade medkorttidsförordnade distriktsläkarvika-rier. Den läkare som under jourtid kallasför att konstatera ett dödsfall i hemmet känner därför vanligen inte denavlidnes förhållanden, vilket medför att han inte anser sig kunna utfärdadödsbevis. Detta jgäller även vid helt naturiiga dödsfall, då den avlidnevårdats av annan läkare för den sjukdom sorn lett till döden. I ställetinkopplas polisen med följd att antalet rättsmedicinska undersökningar stadigtökat. En fortsatt utveckling i denna riktning kan enligt styrelsen befaras omhemsjukvården.ökar, vilket torde medföra ett ökat antal dödsfall utanförsjukhus. Ovannämndaförhållanden har, uppger styrelsen, motiverat pågående översyn och revideringav gällande bestämmelser om dödsbevis. Vidare har några myndigheter ochorganisationer framfört förslag till ändringar i blanketten till dödsbevis, t.ex. att dödsorsak skall anges även på svenska. Arkebiskopen instämmer med motionärerna i att detär synneriigen angeläget att bestämmelserna angående läkares och polismänsåliggande i samband med dödsfall, som inträffar på annan plats änsjukvårdsinrättning, ses över. Han omtalar också att frågan togsupp på ett prostmöte i stift. Därvid uttalades bl. a. att det var avvikt att polisbesök i hemmen i anledning av dödsfall inte sker på ett störandeoch uppseendeväckande sätt. säger sig ha förståelse förmotionärernas synpunkter men inte uppleva något behov av översyn av gällandebestämmelser och utvecklad praxis. Polisensliksom läkares kontakt med dödsfalli hemmet varierar enligt förbundet inomlandet beroende på utbildad praxis. Tillämpade rutiner synes väl anpassade tillde olika förhållanden som råder på olika platser i landet, och polisens arbetehar utvecklats efter de behov och den efterfrågan på hjälp som allmänhetenönskar. Förbundetframhåller att olikheter i rutiner givetvis också beror på tillgång påpersonal. Mestadels torde det enligt förbundet vara kriminalpolispersonal somhandlägger dödsfall av den art som beskrivs i motionen. Förbundet finner detdock angeläget att påpeka att flertalet dödsfall inte är så enkla sommotionärerna beskriver. Speciellt i storstäderna får polisen, oavsett om den äruniformerad eller ej, ersätta anhöriga när det gäller att lämna hjälp, tröstoch råd. Det blir polisen som får förmedla kontakt med läkare, präst ellerannan person som den anhörige kan söka hjälp hos . Förbundetframhåller vidare att polisen givetvis önskar handlägga denna typ av ärendenmed största skyndsamhet vare sig tveksamhet om dödsfall JuU 1978/79:3 5 Det är då naturiigt och absolut nödvändigt att sända närmast lämpligapersonal till platsen och det blir därför ordningspolisen som upprätthållerutryckningsberedskapen som får denna arbetsuppgift. Förbundet betonar atttillgången på civil utryckningsberedskap är synnerligen begränsad. Denspaningspersonal som eventuellt kan finnas att tillgå har ibland en klädsel, pågrund av spaningstekniska skäl, som kanske inte alltid är lämplig för denna typav uppdrag. Av naturliga skäl och på grund av vunnen erfarenhet handläggsdödsfallsutredning av erfaren personal. Det kan mot bakgrund av vad som anförtsovan vara nödvändigt att avlösa den första polispatrullen med mer erfarenpersonal. Förbundetsäger sig ej kunna stödja förslaget att polisman ensam skall handlägga dennatyp av ärenden. Förbundetframhåller också att de föreningar som svarat på förbundets remiss angående motionenhar ställt sig frågande till motionärernas uppfattning att många, specielltäldre, upplever det som en stor psykisk påfrestning när polis måste görautredning. Enligt förbundet redovisas i föreningarnas svar en helt annanuppfattning och upplevelse av polisen i detta sammanhang, och den tacksamhetsom i olika former visats enskilda polismän och poliskåren i allmänhet förarbetet som utförts i samband med dödsfall i hemmet torde vara tecken på attmotionärernas uppfattning kan diskuteras. att det förutsätter att personalresurserna ökas ommotionärernas krav vinner gehör. Det torde enligt förbundet inte vara möjligtatt inom ramen för nuvarande resurstilldelning, med bibehållande av servicenivåoch rättssäkerhet, tillmötesgå motionäremas önskemål. I motionen begärs en översyn av bestämmelserna omläkares och polismäns medverkan vid dödsfall som inträffar på annan plats änsjukvårdsinrättning. Ifrågavarandebestämmelser finns i kungörelsen (1963:540) om begravningsplatser och gravarm. m., den s. k. begravningskungörelsen, samt i , i samråd medrikspolisstyrelsen, utfärdade cirkulär med råd och anvisningar angåendedödsbevis. Bestämmelserna innebär bl. a. att ett s. k. dödsbevis, dvs. ettintyg av läkare om dödsorsaken, skall lämnas till pastorsämbetet vid, varjedödsfall. Om dödsfallet inträffat i hemmet, ankommer det i första hand på denläkare som vårdat den döde eller på anhörig eller samboende att lämnadödsbevis. I andra hand får uppgiften fullgöras av polismyndighet. Enligtmotionärerna synes det numera vanligt att polis tillkallas för att utredadödsfall i hemmet. Att så är fallet har bekräftats vid utskottetsremissbehandling av motionen. Utvecklingen har, enligt vad JuU 1978/79:3 6 uppgeri sitt remissyttrande, bl. a. sin grund i förändringar i den praktiskasjukvårdsverksamheten; jourtjänsten inom primärvården ombesörjs numera ibetydande omfattning av jourcentraler med stora upptagningsområden, och läkaresom under jourtid kallas lill ett hem för all konstatera ett dödsfall anser sigvanligen inte kunna utfärda dödsbevis eftersom de inte känner den avlidnesförhållanden. Denangivna utvecklingen i förening med andra i remissvar närmareangivna omständigheter av bl. a. lagteknisk natur har medverkat till alt enöversyn och revidering av bestämmelserna blivit nödvändig. En översyn har ocksåföretagils av i samråd med bl. a. ochstatens rältsläkarstationer, och ett förslag till nya regler remissbehandlas fn. En grundtanke i delta förslag är att det inom sjukvården skall skapas sådanarutiner att dödsbevis i linje med motionärernas tankegångar kan utfärdas utanpolismyndighets medverkan i alla de situationer då det ej föreligger sakliggrund att koppla in polisen. Motionärernasönskemål om översyn är således redan tillgodosett. Med hänsyn härtill är någonriksdagens åtgärd med anledning av motionen inte påkallad. att avslårmotionen 1977/78:707. Närvarande:Bertil (), (), (), (), BertilJohansson (c), (), i Kumla (s), (), i (s), (), (),(), (), () och MargaretaAndrén (fp).