bet · G201JuU4 · 1978-12-31 00:00:00 — medanledning av motion om ändrade lagbestämmelser rörande narkotikabrott I motionen 1977/78:1465 av () ochYvonne () hemställs att hos regeringen begär förslag omändrade lagbestämmelser beträffande narkotikabrott i enlighet med vad somanförs i motionen. Motionärernaframhåller att ändring av bestämmelserna om åtalsunderiåtelse i 20kap. 7 § första stycket 1 (RB) och den fortlöpandeförändringen av detta lagrums tillämpning hotar att få förödande konsekvenserför bekämpningen av narkotikamissbruket. Enligt motionärerna syneslagstiftaren vid införandet av narkotikastrafflag närmast ha tänkt sigatt lagrummet skulle användas för att underiåta åtal mot vårdbehövandemissbrukare som ändock skulle komma i åtnjutande av en meningsfull vård.Riksåklagaren har emellertid i cirkulär uttalat att även om vårdbehov inteföreligger det kan finnas skäl att underiåta åtal om fråga är om begränsademängder narkotika för eget bruk eller överiåtelse av narkotika till enobetydlig kvantitet i samband med konsumtion av narkotikan. En alltmer liberaltolkning kan enligt motionärerna också skönjas i praxis. I vissa delar avlandet väcks enligt motionärerna ej åtal för innehav av narkotika som redanförbrukats av den misstänkte själv, och innehav för eget bruk av upp till 15 gramcannabisharts, marihuana, 15 påsar centralstimulerande narkotika, 100tabletter av bustaidtyp eller enstaka dos av morfin eller heroin kan föranledaåtalsunderiåtelse. Vårdbehovet varken utreds eller beaktas i allmänhet. Motionärernapåtalar också den enskilde polismannens möjlighet att meddela rapporteftergiftoch anser det vara alarmerande att rapporteftergift meddelas i samband medkonstaterade små innehav. Flera stora narkotikautredningar har nämligen enligtmotionärerna börjat med att man kunnat konstatera innehav av små mängdernarkotika. Under rubriken motionärerna avslutningsvis: För att bidra till att komma till rätta mednarkotikaproblemet är en lösning av nämnda problematik mycket angelägen. Fleravägar är tänkbara. En lösning som kan förefalla drastisk men som är den kanskeenklaste är att höja straffminimum för narkotikabrottslighet till fängelse ochdärvid inkludera innehav för eget bruk. Dådomstolarna genom att besluta om personundersökning kan få vederbörandes personligaförhållanden utredda, kommer goda möjligheter att finnas att skilja devårdbehövande från de övriga. JuU 1978/79:4 2 vårdbehövandekan fängelse då utbytas mot lämplig vård enligt samma mönster som då villkoriigdom och skyddstillsyn nu kan få ersätta ett fängelsestraff Fördem som är finns dessutom möjlighet att via sociala centralnämndenfå såväl utredning som åtgärd till stånd, varvid åtal kan underlåtas jämliktannat stadgande. Detblir också möjligt att få klariagt de problem som föranleder ennarkotikamissbrukare att nyttja drogen. Dettagördet i sin tur möjligt att sättain hjälp- eller stödåtgärder som eliminerar behovet av narkotika, innanvederbörande blivit beroende av drogen. Såvälrapporteftergift som åtalsunderiåtelse jämlikt RB 20:7 1 st. 1 p. omöjliggörsgenom nämnda straff, vilket kan få en icke ringa avhållande effekt på dem somännu inte börjat använda narkotika. Detskulle därmed vara sörjt för vård åt vårdbehövande, en noggrann utredning avförhållandena och straff för langarna. Återstårendast de fåtaliga fall där det är uppenbart att vederbörande endast vid någotenstaka tillfälle innehaft en ringa mängd för eget bruk och inte kan förväntasanvända narkotika igen. För dessa fall skulle åtalsunderiåtelse kunna beslutasgenom en särskild, snävt skriven bestämmelse. Narkotikastrafflagen (1968:64) innehållerbestämmelser om straff för den som uppsåtligen och utan att vara berättigaddärtill tillverkar, saluhåller, överlåter eller innehar narkotika. Brotten ärindelade i tre grader: narkotikaförseelse (2 §), narkotikabrott (1 §)och grovtnarkotikabrott (3 §). Straffskalan omfattar för narkotikaförseelser endastböter, för narkotikabrott böter eller fängelse i högst och för grovtnarkotikabrott fängelse i lägst ett och högst . Vidbedömande huruvida brottet är grovt skall,enligt 3 § särskilt beaktas om detutgjort led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning elleryrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit avsärskilt farlig art. Regler om åtalsunderiåtelse finns i 20 kap. 7 § RB.Av särskilt intresse är här stadgandet i första stycket punkt I somföreskriver, alt åklagare må besluta att icke tala å brott om det kan antagasalt i händelse av lagföring annan påföljd än böter icke skulle komma att ådömasoch den misstänktes lagföring ej finnes påkallad ur allmän synpunkt. I punkt 2ges åklagaren rätt att underiåta åtal om brottet har förövats innan denmisstänkte har dömts för annat av honom förövat brott eller till fulloundergått straff eller annan påföljd för sådant brott och det är uppenbart attdet nya eller nyupptäckta brottet i jämförelse med det andra brottet är utannämnvärd betydelse med hänsyn till påföljden. Enligt punkt 3-som får tillämpasendast av RÅ (des. k. RÅ-fallen) - får åtal underlåtas, om det i annat fall änsom avses i punkterna I och 2 av särskilda skäl är uppenbart, att påföljd inteerfordras för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att detmed hänsyn till omständigheterna inte heller eljest är påkallat att åtalväcks. I punkt 4 föreskrivs JuU 1978/79:4 3 möjlighettill åtalsunderiåtelse mot bl. a. vårdbehövande narkotikamissbrukare. Enförutsättning är att vården kommer till stånd utan lagföring. Förungdomar i åldern ges särskilda regler i lagen (1964:167) medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Lagen ger åklagare möjlighet att- utöver vad som följer av 20 kap. 7 § RB - underlåta åtal för brott sombegåtts av den som fyllt 15 men inte . Sådan befogenhet har åklagaren itvå fall. Detförsta är att den underårige utan lagföring blir föremål för sådan åtgärd sommed skäl kan antas vara lämpligast för hans tillrättaförande. I lagen nämnsövervakning enligt 26 § barnavårdslagen (1960:97), omhändertagande församhällsvård enligt 29 § samma lag eller annan därmed jämförlig åtgärd. Enligtbestämmelsen kan åtalsunderiåtelse ske även utan egentliga vårdåtgärder,nämligen om den underårige blir föremål för annan hjälp- och stödåtgärd. Detandra fallet där befogenhet att underiåta åtal föreligger enligt lagär det, att brottet uppenbarligen skett av okynne eller förhastande. Lageninnehåller inte någon begränsning i fråga om kretsen av brott vid vilkaåtalsunderiåtelse kan ske. Enligt sista stycket i 1 § skall åtal emellertidske, om det är påkallat ur allmän synpunkt. Bestämmelserom särskild åtalsprövning finns också i 69 § barnavårdslagen, 57 §nykterhetsvårdslagen och 21 § lagen om åtgärder vid samhällsfarlig asocialitet. Enligt12 § första styckel polisinstriiktionen (1972:511) skall polisman som fårkännedom om brott som hör under allmänt åtal rapportera saken till vederbörandeförman så snart det kan ske. I andra stycket ges det undantaget frånrapporteringsskyldigheten att polisman får underiåta att avge rapport ellervidarebefordra rapport till åklagare beträffande brott för vilket inte stadgassvårare straff än böter och inte heller normerade böter, om brottet med hänsyntill omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt. 1968:7 med förslag till narkotikastrafflagm. m. anförde dåvarande chefen för bl. a. följande. En fråga som ägnats stor uppmärksamhet såväl avkommittén som i remissyttrandena är frågan om innehav av narkotika bör varastraffbelagt. Kommittén har med instämmande av de flesta remissinstansernaansett att allt otillåtet innehav av narkotika fortfarande skall varastraffbelagt. Jagvill i detta sammanhang erinra om att allmänna narkotikakonvention,som ratificerat, kräver att allt otillåtet innehav av narkotika skallvara straffbelagt. Vi är därför förpliktade att kriminalisera varje olovligtinnehav av sådana narkotiska medel som omfattas av konventionen. Någonsärbehandling är alltså f n. inte möjlig beträffande innehav av sådana medel. JuU 1978/79:4 4 Som kommittén framhållit talar också andra skäl förkriminalisering av innehav. Jag vill bland dessa skäl särskilt trycka på vadrikspolisstyrelsen framhållit, nämligen att polisen för att kunna komma åt dengrövsta narkotikabrottsligheten, de olaga överiålelserna, måste kunna göraingripanden mot allt olovligt innehav. Allt innehav av narkotika bör därförvara straffbelagt. Även det förhållandet att det är svårt att göra en rimliggränsdragning mellan tillåtet - ringa - innehav och otillåtet innehav talar föratt ringa innehav alltjämt skall vara straffbelagt. Jagvill i detta sammanhang ta upp den av kommittén och fylleristraffut-redningensärskilt berörda frågan hur innehav av narkotika för eget bruk bör bedömas.Fylleristraffutredningen framhåller att straff för innehav kan få ickeönskvärda effekter vad beträffar missbrukarnas villighet att söka vård och görjämförelser med alkohollagstiftningen som icke straffbelägger innehav avrusdrycker. Jagvill ingalunda bagatellisera risken av att kriminalisering av innehav kan fåvissa negativa verkningar. Jag har förståelse för att argument kan anföras motkriminalisering och är angelägen att ånyo understryka, att strafflagstiftningeninte får vara ett hinder för strävandena att bereda missbrukaretillfredsställande vård. Som jag förut framhållit är det min mening att derättsvårdande myndigheterna bör tillvarata alla möjligheter att inom ramen förgällande påföljdsbestämmelser och regler om beslut att inte åtala för brott setill att de vårdbehövande får erforderlig vård. När det gäller valet av påföljdbör hänsyn tas till den omständigheten att en person innehaft medlen föregetbruk. Frågan kompliceras av det icke ovanliga förhållandet att samma person kaninneha narkotika såväl för eget bruk som för att överiåta den till andra,främst för att därigenom bli i stånd alt själv fortsätta sitt missbruk. Isådana fall får det ankomma på de rältsvårdande myndigheterna att med beaktandeav samtliga omständigheter bestämma den i varje särskilt fall lämpligastepåföljden. Liknande synpunkter anfördes i andra lagutskottetsav godkända utlåtande Över propositionen (2LU 1968:1 s. 44 f). 1971:100 föreslogs en vidgning av åklagaresmöjligheter att underiåta åtal vid mindre allvarliga brott. Laglekniskt innebarförslaget att dåvarande begränsning i 20 kap. 7 § första stycket 1 RB, att detskulle vara uppenbart att annan påföljd än böter skulle komma aU utdömas,skulle utgå. I stället skulle åklagare få rätt att underiåta åtal, om det kundeantas att påföljden icke skulle bli annat än böter. Såvitt gällde lagmed särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare innebar förslaget att åtalskulle kunna underiåtas även om något formellt beslut om ingripande enligtbarnavårdslagen inte meddelades, förutsatt att den unge rent faktiskt hadeblivit föremål för hjälp- och stödåtgärd från sida och det medskäl kunde antas att härigenom vidtogs vad som var lämpligast för hanstillrättaförande. Tillstöd för förslaget anförde chefen för bl. a. följande. Den föreslagna ändringen i 20 kap. 7 § förstastycket 1 RB innebär inte något frångående av principen alt en kriminaliseradgärning regelmässigt skall följas av en påföljd. Den yttre ramen föråtalsunderiåtelse vidgas JuU 1978/79:4 5 emellertidnågot genom att åklagaren får rätt att underlåta åtal, även om straffet vidlagföring skulle bli höga böter. Finns det någon tvekan om att annat straff änböter skulle ådömas, finns däremot inte utrymme för åtalsunderiåtelse. Enfråga som har uppmärksammats under remissbehandlingen är den begränsning avinstitutet åtalsunderiåtelse som ligger däri att åtal inte får underiåtas, omlagföring är påkallad ur allmän synpunkt. Som har framhållits i promemorian är detinte möjligt att generellt ange vilka omständigheter som bör föranleda alt åtalkan underlåtas. Med hänsyn till att frågan om allmänna förutsättningar föråtalsunderiåtelse är föremål för utredning anser jag inte heller, att det finnsanledning att lagstiftningsvägen nu precisera när åtal är påkallat ur allmänsynpunkt. Det får ankomma på RÅ att genom anvisningar och vid inspektionerverka för att enhetlighet upprätthålls i tillämpningen i detta avseende. Entyp av brottslighet som särskilt uppmärksammats i promemorian och underremissbehandlingen är narkotikabrottsligheten. Vid sådan brottslighetförekommer redan nu åtalsunderiåtelse i betydande omfauning. Detta hängersamman med att det straftbara området har gjorts mycket vidsträckt på grund avatt det ansetts vara av stor betydelse för att kunna utreda den allvarligarebrottsligheten att även i och för sig bagatellarlade förfaranden omfattas avstraffbudet. Som jag har framhållit tidigare bör inte i detta sammanhang skenågon omprövning av den straffrättsliga lagstiftningen. Från denna utgångspunktbordet enligt min mening finnas ökat utrymme för åtalsunderiåtelse vidnarkotikabrottslighet. Det är sålunda angeläget att inte genom ingripande medåtal spoliera möjligheterna att ge narkotikamissbrukare nödvändig vård.Eftersom åtalsunderiåtelse vid narkotikabrottslighet bör begränsas till renabagalellfallen är det enligt min mening lämpligare att utnyttja möjligheternatill åtalsunderiåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket I RB än att införabestämmelser om särskild åtalsprövning i narkotikastrafflagen. När det gällerungdomar kan åtalsunderiåtelse för narkotikabrott dessutom komma i fråga ävenenligt lag. Somframgår av det anförda bör åtal underlåtas endast vid mindre allvarliganarkotikabrott, t. ex. innehav av mindre mängd narkotika för egen förbrukningeller överlåtelse av mindre mängd i samband med konsumtion. Detmissbrukarklientel som systematiskt finansierar sitt eget missbruk genom attsälja narkotika i små portioner bör normalt inte komma i åtnjutande avåtalsunderiåtelse. Tillämpningen får ske med beaktande av den allmännainställningen att överlåtelse av narkotika är att bedöma som en mycketallvariig och samhällsfariig brottslighet. 1 sitt av godkända betänkande med anledningav propositionen anförde justitieutskottet (JuU 1971:11) bl. a. följande. Utskottet vill till en början understryka attifrågavarande lagrum, 20 kap. 7 § första stycket 1 , endast haravseende på brott som kan antagas föranleda bötesstraff Finns det någon tvekanom att annan påföljd än böter skulle ådömas, saknas utrymme föråtalsunderiåtelse enligt stadgandet. Vid narkotikabrottslighet förekommer redannu åtalsunderiåtelse enligt lagrummet i betydande omfattning; statistiskauppgifter visar l. ex. att antalet sådana beslutöversteg antalet bötesdomar gällande sådan brottslighet. Utrymmet för en vidgadanvändning av åtalsunderiåtelse enligt lagrummet i fråga omnarkotikabrottslighet måste därför bli mycket begränsat. JuU 1978/79:4 6 Åtalsunderiåtelse på narkotikaområdet enligtförevarande lagrum bör som departementschefen framhåller begränsas till demindre allvariiga brotten, t. ex. innehav av smärre mängd narkotika för egenförbrukning eller överlåtelse av sådan mängd i samband med konsumtion. Detmissbrukarklientel som systematiskt finansierar sitt eget missbruk genom attsälja narkotika bör, i den mån bötesstraff över huvud taget kommer i fråga,endast i undantagsfall komma i åtnjutande av förmånen av åtalsunderiåtelse.Samtidigt får emellertid beaktas angelägenheten av att samhällets ingripandeni göriigaste mån anpassas så att de inte motverkar utan understöder ansträngningarnaatt ge narkotikamissbrukare erforderiig vård - en synpunkt som ocksåunderstrukits i förarbetena till narkotikastrafflagstiftningen (prop. 1968:7 s.107,112,118,2LU 1968:1 s. 44). Utrymmet för åtalsunderiåtelse bör därför varanågot mindre begränsat om åtgärden bedömes kunna bidra till att narkotikamissbrukareberedes nödvändig vård. Detsamma synes i viss utsträckning kunna gälla dålagföring av någon, som redan underkastat sig vård för sitt missbruk, kanantagas få negativa effekter på vederbörandes inställning till vården.Tillämpningen måste dock alltid ske - och det bör enligt utskottets meningkraftigt understrykas - med beaktande av de allvariiga, inte sällan förödandeverkningar som narkotikabrottsligheten kan medföra. Härutöverbör tilläggas att när det gäller ungdomar ytterligare möjlighetertill åtalsunderiåtelse föreligger enligt lag med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare. Som ovan nämnts innebär förevarandeproposition att förutsättningarna för beslut att underlåta åtal enligt denlagen på visst sätt vidgas. Riksåklagaren har åren 1968, 1969, 1971 och 1972utfärdat cirkulär angående tillämpningen av bestämmelserna om åtalsunderiåtelsesåvitt gäller narkotikabrott (C 43, C 56, C 67 och C 74). I cirkuläret från år 1968uttalas bl. a. följande. Huvudsyftet med de nya straffbestämmelserna harvarit att möjliggöra effektivare ingripanden i fråga om personer somyrkesmässigt sysslar med illegal narkotikahantering. har betonats attstraffskärpningarna inte får minska möjligheterna för den illegala hanteringensoffer att erhålla erforderiig vård. Vid den praktiska tillämpningen bör därförtillses att man inte motverkar utan understöder samhällets ansträngningar atterbjuda vård åt vårdbehövande missbrukare. Denna synpunkt får särskilt beaktasvid valet av påföljd men bör också föranleda åklagaren att tillvaratagamöjligheterna att underlåta åtal. När det gäller missbrukare i åldern under 18år kan åtal i stor utsträckning underlåtas med stöd av lag med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare. I fråga om äldre missbrukare, som blirföremål för sluten psykiatrisk vård, kan utrymme stundom finnas för tillämpningav bestämmelserna i 20:7 första stycket 4. Ävenom vårdbehov inte föreligger, kan det finnas skäl alt underlåta åtalbeträffande personer vilkas brottslighet inskränker sig till att de innehaft enringa mängd narkotika för eget bruk. Särskilt gäller detta i fråga omförhållandevis unga personer. Åtal kan i dessa fall underiåtas med stöd av RB20:7 första stycket 1. Brottslighetens art är nämligen inte sådan att åtalgenerellt kan anses påkallat från allmän synpunkt. JuU 1978/79:4 7 I cirkuläret erinras om uttalandet iföregående cirkulär att, även om vårdbehov inte föreligger, det kan finnas skälalt underlåta åtal med stöd av 20 kap. 7 § första stycket I RB beträlTandepersoner vilkas brottslighet inskränker sig till att de innehaft en ringa mängdnarkotika för eget bruk. I anslutning härtill anförs följande. Vid flera åklagarmyndigheter anses förutsättningarför sådan åtalsunderiåtelse som regel föreligga när det gäller 2-3 gramcannabis eller högst 100 tabletter eller motsvarande kvantitet av fenmetralin,amfetamin eller metyl-fenidat. Som tidigare i annat sammanhang uttalats frånriksåklagarens sida förordas att åtalsunderiåtelse meddelas för innehav föreget bruk av angiven mängd narkotika såvida inte de särskildaomständigheterna i det enskilda fallet talar häremot. Åtal bör kunna underiåtasäven för överlåtelse av narkotika, om det gällt en obetydlig kvantitet ochskett i samband med konsumtion av narkotikan. Cirkuläret , som i motsats till övrigaangivna cirkulär gäller åtalsunderlätelser över huvud taget, innehåller bl. a.följande såvitt gäller narkotikamål. Åtal bör underiåtas endast vid mindre allvarliganarkotikabrott, till exempel innehav av en mindre mängd narkotika för egenförbrukning eller överiåtelse av en mindre mängd i samband med konsumtion. Detmissbrukarklientel som systematiskt finansierar sitt eget missbruk genom attsälja narkotika i små portioner bör normalt inte komma i åtnjutande avåtalsunderiåtelse. Samhällets ingripanden bör anpassas så att de inte motverkarutan understöder ansträngningarna att ge narkotikamissbrukare erforderlig vård.Om en åtalsunderiåtelse bedöms kunna bidra härtill, bör utrymmet för sådanunderiåtelse vara något mindre begränsat än . Detsamma gäller i vissutsträckning när lagföring av någon, som redan underkastat sig vård för sittmissbruk, kan antas få negativa effekter på hans inställning till vården.Tillämpningen måste dock alltid ske med beaktande av de allvariiga och intesällan förödande verkningar som narkotikabrottsligheten kan medföra.Riksdagens justitieutskott, som understrukit sist anförda synpunkt, harsärskilt framhållit att den vidgade möjligheten till åtalsunderiåtelse avserendast brott som kan antas föranleda bötesstraff Enligt lag föreliggerdock ylteriigare möjligheter när det gäller ungdomar. I cirkuläret från är 1972 framhålls inledningsvisatt erfarenheterna från rättstillämpningen och ny lagstiftning gör detmotiverat att sammanfatta och vidareföra tidigare uttalanden i ett nyttcirkulär. a. följande. I cirkulär C56 förekom, såvitt gäller avgränsningenav mindre allvariiga narkotikabrott, en hänvisning till de mängder narkotika(cannabis eller en kvantitet av vissa centralstimulantia svarande mothögst 100 tabletter) som flera åklagarmyndigheter - och riksåklagaren - bedömdekunna föranleda åtalsunderiåtelse vid innehav. Gjorda erfarenheter talar föratt åtal bör kunna underiåtas även när det gäller något större mängder. Då detgäller medel som innehafts för egen förbrukning har det i vissa mål förekommitatt åklagaren och domstolen gjort beräkningar på hur stora mängder som gått åtunder längre - ibland årslånga - missbruksperioder. JuU 1978/79:4 8 vareftervederbörande åtalats och dömts för innehav av dessa kvantiteter. I de fallinnehavet avslutats genom egen förbrukning bör det i sådana fall vara möjligtatt underiåta åtal vid avsevärda mängder. I de fall medlen funnits i behåll böråklagaren, såvitt gäller hänsynstagandet till mängden medel, kunna underlåtaåtal vid en mängd som svarar mot någon veckas förbrukning. Större försiktighetär dock motiverad vid prövningen av denna andra situation. Särskilt gäller deti fråga om andra medel än cannabis. Antalet godkända strafförelägganden/domar ochmeddelade åtalsunderlå-telser för brott mot narkotikastrafflagen(huvudbrott eller bibrott) framgår av följande tabell. Antalet åtalsunderlätelser för brottmot narkotikastrafflagen (huvudbrott eller bibrott) efter tillämpat lagrumframgår av följande tabell. Svarpå interpellation och fråga I svar på fråga om ökat polisingripande mot innehavav narkotika och på interpellation om åtgärder för att stävjanarkotikamissbruket anförde justitieministern, statsrådet , den 13 mars1978 bl. a. följande (prot. 1977/78:94, s. 117-129). JuU 1978/79:4 9 Isyfte att nå enhetlighet vid den praktiska tillämpningen (av gällande bestämmelser om åtalsunderiåtelse) harriksåklagaren utfärdat cirkulär i ämnet till landetsåklagare. Det är också naturiigt att man på skilda håll har funnit nödvändigtatt lokalt utarbeta vissa schabloner lill ledning för bedömningen av fall däringa särskilda omständigheter föreligger. Jag kan nämna att åklagarmyndigheteni , efter samråd med rikskriminalen, harbeslutat att skärpa sin praxis i vissa hänseenden. Jag vill understryka att jagfinner det riktigt och angeläget att de ansvariga myndigheterna på detta sättföljer utvecklingen och fortlöpande anpassar anvisningarna till situationen pånarkotikaområdet. Detbör framhållas att det är åklagaren och inte polisen som fattar beslut omåtalsunderiåtelse. Innan ett sådant beslut fattas, måste polisen ha gjort enutredning. Den misstänkte blir därvid underkastad förhör. Narkotikan tas ibeslag och blir senare förverkad. En åtalsunderiåtelse kan också i vissa fallantecknas i polisens register lill ledning för eventuella framtida bedömningar.Att en åtalsunderiåtelse meddelas är alltså inte detsamma som att man överhuvud taget underiåler att vidta åtgärder i fallet. Enligtmin mening måste den praxis som har utbildat sig i fråga om åtalsunderiåtelsevid narkotikabrott anses stå i överensstämmelse med de bestämmelser som gälleroch de uttalanden som har gjorts från statsmakternas sida. En annan sak är attdet naturiiglvis alltid finns ett utrymme för diskussion när del gällerbestämmelser av detta slag.