prot · G10946 · 1977-12-31 00:00:00 — Jag vill bara erinra kommunikationsministern om de frågor somtrafikutskottets ordförande ställde. De gällde dels hur förändringenav styckegodshanteringen skulle påverka kundernas kostnader, dels hur denskulle påverka personalens sysselsättning. Jag har försökt uppehålla mig vid dehär frågorna och sagt att jag inte fått något svar. Men fick jag ett svar iden förra replikomgången. Kommunikationsministern sade att kunderna får enväsentlig kostnadsökning genom det nya systemet och att det är del allvariiga.Ja, just det: Det är del allvarliga. Del är därför oron är stor, och det ärdärför Ominförandet av obligatoriskt varselljus för bilar vi ställt frågan. Mankan naturligtvis säga att 65 000 lon ytterligare på våra vägar inte spelarnågon roll. Men vi har väl ändå varit överens om målsättningen att i ökadutsträckning försöka föra över den tunga trafiken från landsvägarna lilljärnvägen. Dethär påminner mig om historien om bonden som var ute i skogen och lastade stock.Han lastade på en stock och sade till hästen: Orkar du den sä orkar du en lill.Och så höll han på tills hästen inte kunde flytta lasset. Därförtycker jag att vi i varje enskilt fall bör ha målsättningen klar för oss alt igörligaste män föra över den tunga trafiken till järnvägen, i varje fall närdel är fråga om långväga transporter. Överläggningenvar härmed slutad. § 17 Om införandetav obligatoriskt varselljus för bilar KommunikationsministernBO erhöll ordet för alt besvara () den 24 novemberanmälda interpellation, 1977/78:79, och anförde: har - mot bakgrund av de bestämmelser som harträtt i kraft om användning av fordonsbelysning - frågat mig delsom möjligheterna att lämna besked om planerad lagstiftning i så god lid att densvenska industrin kan anpassa produktionen efter de tekniska krav som avsesgälla, dels om möjligheterna att använda ett förfarande som medför material-och valutabesparingar. Inledningsvisvill jag betona att det i allt författningsarbete strävas efter att gemyndigheter, företag och enskilda tillräcklig tid för en anpassning lill nyaregler. När det gäller den reform som tar upp vill jag kort redogöraför reglernas tillkomst. överlämnade rapporten -bilbelysning . Redan i detta sammanhang tillkännagav jag minpositiva inställning till förslagen. Efter remissbehandling av rapportenfattade regeringen beslut om författningsändringar den 24 mars 1977.Ikraftträdandet bestämdes till . Jag är angelägen att betonaalt reglerna inte innebär någon skyldighet för fordonsägarna att anskaffa ochmontera särskilda s. k. varsellyktor. Reformen innebär en skyldighet att vidfärd använda fordonens ordinarie halvljus. En möjlighet har emellertid öppnatsatt i stället använda "annat motsvarande ljus". har utarbetat föreskrifter om beskaffenheten av varsellyktorsom skall godtagas som "annat motsvarande ljus". Detta arbete bedrevverket - enligt vad jag har erfarit - i kontakt med bl. a. de svenskatillverkarna av varsellyktor. Dessa förklarade sig under arbetets gånginförstådda med de synpunkter verket förde fram. verkarna har inte heller -såvitt jag känner lill - gjort gällande att arbetet skulle ha medfört någrasvårigheter för deras produktion eller planering. GUNDERANESKOG (c); Jag ber att få tacka kommunikationsministern för svaret. Jag finner dettill stora delar tillfredsställande, och reglerna synes synnerligen enkla ochklara. Bara satsen i kommunikationsministerns svar "att reglerna inteinnebär någon skyldighet för fordonsägarna att anskaffa och montera särskildas. k. varsellyktor" ger klart besked. Vadsom i marknaden vållat en viss förvirring är vad som menas med "annatmotsvarande ljus". Här har trafiksäkerhetsverkets föreskrifter ej givitklarhet. Genom det stora utbudet av "annat motsvarande ljus" harsåledes skapats förvirring på marknaden, och det har åsamkat bilägarna en heldel fördyringar. Bestämmelsenom extra varselljus har resulterat i ett mångskiftande utbud av både lagligaoch olagliga lampor. En avsevärd förstörelse av material och penningar harkommit i gäng i marknaden. Påståenden om att en del varselljus måste bytas utinom har irriterat många bilägare. Attdet finns affärsfolk som inte drar sig för att utnyttja bilägarkåren ikommersiella syften känner vi till. En styrning av marknadens produkter hadenog varit nödvändig här. Det gäller ju fiera miljoner bilar. Enförlust för svensk marknad utgör framför allt att det i huvudsak är utländskalampor som saluförs. Detta är i främsta rummet orsaken till min fråga. Halvljusethar angripits framför allt därför att strömåtgången för en halogenlampa är rättstor och kräver extra energi. Dessutom är halogenlampan myckel dyr och kommeri huvudsak att brännas sönder . Extra varselljus motiveras med attlampan är billigare och ener-giålgången mindre. Jagfinner det angeläget att kommunikationsministern bevakar frågan om varselljusså att vi kan fä både en om möjligt svensk produkt och en så litetenergislukande lampa som möjligt. Kanherr ge besked om det är tänkt att svenska eller importeradebilar skall få inmonterade varselljus ? Ärvåra påmonterade varselljus godkända som markering utomlands, främst inomEuropa, eller måste man t. ex. använda halvljuset i , vilket därär regel? Effektivt bevakade och brukade bör varselljuslykior blien fin tillgång och affär på den svenska marknaden i väntan på en teknisklösning som möjliggör inbyggda varselljus i framtidens bilar. Attvarselljuset har en trafiksäkerhetsfördel torde hela bilkåren vara enig om . Blir sedan de praktiska och ekonomiska frågorna lösta är rätt mångairritationsmoment ur väriden. Än en gångber jag att få lacka för ell positivt svar. Ominförandet av obligatoriskt varselljus för bilar Omökade resurser till reumatikervår-den Jag vill gärna säga att vi har fått genomgående positivareaktioner frän flertalet bilister. Reformens start har gått bra med en myckethög användningsfrekvens, närmare bestämt 96 96 enligt räkningar somtrafiksäkerhetsverket har gjort. kommer man att studera effekterna. Del ärnaturiigtvis för tidigt att ännu ha några bestämda åsikter om dem, men våraförhoppningar om att reformen skall visa sig nedbringa antalet olyckor ärnaturiigtvis stora. Hittillshar trafiksäkerheisverket i så gott som samtliga fall kunnat godkänna devarselljuslykior som saluförs i marknaden. I elt par fall har man föreskrivitnågra mindre modifieringar. Det råder ingen tvekan orn hurvarselljuslykior skall vara beskaffade och monterade. Det finns mycket bestämdaregler utfärdade av trafiksäkerhetsverket för detta. Men mänga hade monteratvarselljuslykior långt innan reformen trädde i kraft. Ett eller annat år föreikraftträdandet har vi ju sett sådana här lyktor pä bilarna. De harnaturligtvis i mänga fall varit av beskaffenhet som inte motsvarar de reglersom nu är uppställda. Enligt vad vi bestämde i samband med reformensikraftträdande kommer man i de fallen alt ge en generell dispens framåt.Del är inte bestämt hur lång en sådan dispens skall vara. Jag vill gärna självse det så, att den skall vara längre än etl år. Jag tror att vi måste ha detså. Omsvenska eller importerade bilar skall ha inbyggda varselljuslykior eller inteär en fråga som sammanhänger med vad fabrikanterna finner möjligt att genomföramed hänsyn till användningen utomlands. De båda svenska bilmärkena har detredan. Om bilar som importeras till kommer att fä det eller inte berornaturiigtvis på om regler om varselljus kommer att införas i flera länder ute iEuropa, vilket jag hoppas kommer att ske. GUNDERANESKOG (c): Jag ber än engång att få tacka för de här orden. Detär kanske så att irritationen finns litet mer i det förgångna än just i dagensläge. Det betyder väl att producenter och förbrukare skall kunna samsas, ochdet vore ju tacknämligt. Överiäggningenvar härmed slutad. § 18 Om ökaderesurser till reumatikervården StatsrådetINGEGERD erhöll ordet för alt besvara () den 1december anmälda fråga, 1977/78:186, och anförde: har frågat vilka åtgärder som övervägs och vilkainitiativ som regeringen avser alt ta för att reumatikervården skall tillföraserforderiiga resurser. Enligt 3 § sjukvårdslagen(1962:242) är landstingskommunerna och de kommuner som inte tillhörnågon landstingskommun huvudmän för sjukvården. Isocialstyrelsens råd och anvisningar för planeringen av reumatologisk vård -som gavs ut - rekommenderas att reumatologiska kliniker skall finnasvid regionsjukhusen. I principprogram för hälso- ochsjukvärden inför 198ö-lalet (anser 1976:1) förutsätts attspecialister i reumatologi skall finnas även inom länssjukvården. Inom denöppna distriktssjukvården anser man att allmänläkare och inlernmedicinare skallsvara för reumatikervården. Enligt vad jag har inhämtat planerarsocialstyrelsen att börja utarbeta ett principprogram för vårdenav rörelseorganens sjukdomar. Med utgångspunkt i patienternas totala behov avinsatser från samhällets sida kommer programmet alt behandla reumatikervårdensinnehåll och organisation, samarbete mellan socialvård och sjukvård m. m. Jagvill också erinra om att den högspecialiserade reumatikervården, som också inbegriperbarnreumatologin, omfattas av regionsjukvårdsutredningens uppdrag. Antalettjänster för specialister i reumatologi har ökat betydligt , nämligen från 32 tjänster till 45 tjänster . I det förslagtill läkarfördelningsprogram som i samråd med bl. a.Landstingsförbundet och har lagt fram räknarstyrelsen med 100 helärsarbetande specialister 1985.Socialdepartementets sjukvärdsdelegation, som har att ta ställning tillsocialstyrelsens förslag till läkarfördelningsprogram, har vid sitt sammanträdei godkänt förslag. Fleralandsting har inrättat eller håller på att inrätta speciellareumati-keravdelningar inom länssjukvården, ofta som en del av en medicinskstorklinik. Universitets-och högskoleämbetet har i sin anslagsframställning för /79föreslagit att en professur i reumatologi inrättas vid i . Regeringen avser att behandla delta förslag i den kommandebudgetpropositionen. Jagkan här också nämna att jag har tagit upp diskussioner med motreumatism och företrädare för reumatologin om vårdsituationen för reumatikeroch vad som kan göras för att förbättra den. Detär min förhoppning att de åtgärder som jag här har nämnt skall leda till bättrevårdmöjligheter för de reumatiskt sjuka. Omökade resurser till reumatikervården Jag vill tacka statsrådet för svaret på min fråga - en frågasom jag har ställt mot bakgrund av att reumatiska sjukdomar är mycket utbreddai vårt land och tillsammans utgör vår största folksjukdom. Hur många som liderav någon form av reumatism är svårt att fastslå, men siffran avtotalbefolkningen i vårt land anges av vissa experter. Reumatism orsakar sväralidanden för många. Dessutom kan påpekas de stora samhällsekonomiskakonsekvenserna av denna sjuk- Exempelvis uppges atten tredjedel av förtidspensionärerna mer eller mindre lider av reumatiskasjukdomar. Delär allmänt omvittnat att vårdresurserna - mot bakgrund av de här sjukdomarnasomfattning - är för små. Ja, det har hävdats att de av reumatisk sjukdomdrabbade är en försummad patientkategori. Hur skall samhället bättre kunnahjälpa de drabbade? Det behövs utan tvekan mer forskning för att utröna varförreumatiska sjukdomar uppslår, hur sjukdomarna skall motverkas och hur dedrabbade människorna skall kunna botas eller åtminstone bli hjälpta på bästamöjliga sätt. Vadgäller forskning tror jag att del är betydelsefullt att även studera kostensoch levnadsvanornas betydelse för att motverka reumatiska sjukdomar ellermildra deras verkningar. Antaletspecialistutbildade reumatologer är alldeles för litet i vårt land, och jag ärglad över uppgiften i svaret att vi kan räkna med att ha 100helärsarbetande specialister. Men vi behöver inte enbart specialister. Detvore säkert värdefullt om exempelvis alla distriktsläkare i sin fortbildningfår undervisning om reumatism och lär sig hur man tidigt upptäcker dessasjukdomar och vilka behandlingsåtgärder som behövs. Ävenom landslingen har ansvaret för vården av de reumatiskt sjuka liksom för annansjukvård är det väsentligt att få regeringens syn pä dessa frågor. Jag är välmedveten om landstingens ekonomiska svårigheter, men det fär inte vara etlförsvar för att en viss grupp sjuka skall vara eftersatt även i fortsättningen. Jaghoppas regeringen trots det samhällsekonomiska läget skall kunna stärkaforsknings- och utbildningsresurserna och att den professur i reumatologi somnämns i svaret skall kunna inrättas. Jag är också glad över de kontakter somstatsrådet har haft med och företrädare förreumatologin. Jag hoppas att statsrådet genom kontakt med sjukvårdshuvudmännenskall kunna medverka till alt de reumatiskt sjuka får en vård som är skälig iförhällande till behov och berättigade krav. Överläggningenvar härmed slutad. § 19 Om arbete medjoniserande strålning StatsrådetINGEGERD erhöll ordet för att besvara () den 21november anmälda interpellation, 1977/78:76, och anförde: har frågat vilka krav som skall ställas på personalsutbildning innan man får arbeta med undersökningar som innebär strälningsriskermed joniserande strålning och om jag har för avsikt att utfärda kompetensreglerför personal som arbetar med joniserande strålning. Bestämmelser om radiologiskt arbete finns i strålskyddslagen (1958:110). Sålundafordras tillstånd av slrålskyddsmyndighelen, statens strålskyddsinstitui, föratt inneha röntgenutrustning och för att bedriva radiologiskt arbete. Den sombedriver sådant arbete är skyldig att vidta allt som - med hänsyn till arbetetsnatur och personalens yrkesvana - kan göras för attförebygga skador av strålningen. Inom sjukhusen är det i regel klinikchefen för röntgenavdelning eller radioterapeutisk avdelning som har det direkta ansvaret för verksamheten. Strålskyddsinstitutelger fortlöpande ut föreskrifter, anvisningar och råd om användningen avröntgenutrustning och annan teknisk utrustning som sänder ut joniserandestrålning. Som exempel kan jag nämna att institutet har givit ut en svensköversättning av den internationella ompalientsträlskydd vid röntgenundersökningar. kan nämnas en skrift om stråldoser och strålrisker vidskärmbildsundersökningar. Särskilda tillsynsmän inom institutet kontrollerargenom inspektioner att strålskyddslagen och föreskrifter som har utfärdatsefterievs. Socialstyrelsenhar i egenskap av tillsynsmyndighet för sjukvården i en skrift är 1976 tagitupp frågor om patientsäkerheten vid röntgenundersökningar (Socialstyrelsenanser 1976:4). Den innehåller synpunkter och förslag beträffande organisation,tillsyn och drift av röntgenverksamhet. Styrelsen framhåller bl. a. att allrönlendiagnosiisk verksamhet inom ett sjukvårdsområde bör samordnas under enröntgenläkares ledning. Styrelsen understryker vikten av att personalen ärändamålsenligt utbildad för uppgiften och fortlöpande informeras om centralteller lokalt utfärdade föreskrifter eller anvisningar. I skriften rekommenderassjukvårdshuvudmännen all inrätta lokala rönlgenkommittéer med uppgift attövervaka den röntgendiagnostiska verksamheten inom sjukvårdsområdet. Självfalletär det önskvärt att allt radiologiskt arbete skall utföras av personal medsärskild utbildning för ändamålet, såsom - förutom läkare - sjukvårdsfysiker,röntgensköierskor, röntgenassistenier och radiolera- piassistenter. Det är emellertid svårt att kräva att sådant arbete alltid skall utföras enbart av radiologiskt utbildad personal. En förutsättning för delegering av arbetsuppgifter måste dock vara alt den personal lill vilken delegering sker har sådana kunskaper och erfarenheter att arbetet kan genomföras med betryggande säkerhet. Ansvaret för att så är fallet vilar i första hand på chefen för röntgenavdelningen eller den radio terapeutiska avdelningen. Medanledning av uppgifter i massmedia att bristfälligt utbildad personal hartagits i anspråk vid vissa sjukhus och läkarstationer för röntgenundersökningarhar begärt yttranden från de berördasjukvårdshuvudmännen. Några yttranden har enligt uppgift ännu inte kommit inlill . Jagvill här också nämna att och harbildat en samarbelsgrupp för patientstrålskydd. Till gruppen är knuten 7 protokoll 1977/78:467 en panel av experter, bl.a. läkare, fysiker, assistenter och administratörer. Gruppen kommer attbehandla sådana frågor som har tagit upp i sin interpellation,dvs. utbildnings- och kompetensfrågor. Vidare kommer gruppen att undersöka ivilken omfattning utfärdade rekommendationer har beaktats i det praktiskaarbetet. Ilikhet med anser jag alt det är angeläget att allt som ärmöjligt görs för alt förbättra säkerheten för både personal och patienter vidmedicinska undersökningar och behandlingar med joniserande strålning. Det är idetta sammanhang av grundläggande betydelse att personalen har en förarbetsuppgifterna adekvat utbildning. Av vad jag har anfört framgår att deansvariga myndigheterna nu utreder vad som ytterligare kan göras för att ökasäkerheten i radiologiskt arbete. Jagkan försäkra att jag kommer att vidta de åtgärder som ankommerpå mig, när resultatet av dellta utredningsarbete föreligger. MARGOTHÅKANSSON (fp): Först etl lack till statsrådet för svaret. Innan jag närmaregår in på och kommenterar del, vill jag i korthet relatera hur riskfylltarbetet med joniserande strålning är på många platser i vårt land. Detär tyvärr inte endast i glesbygder och på värdcentraler som personal ulanadekvat utbildning utför röntgenundersökningar utan även på stora sjukhus. ILund har sjukvårdsbiträden och vaktmästare hand om en stor del av deröntgenundersökningar som görs på intensivvårds- och värdavdelningar. Ävendessas vikarier har då samma arbetsuppgifter. Skärmbildsundersökningar påcentraldispensären tillhörande utförs avsjukvårdsbiträde. Inga kvalifikationer krävs för innehav av tjänsten och påcentraldispensären finns varken röntgensjuksköterska eller assistent medröntgenutbildning. 1Jämtlands läns landsting vill man ge 14 dagars utbildning till den personal somskall utföra röntgenundersökningar på läkarstationer och sjukstugor. F.n. finns ingen röntgensjuksköterska eller röntgenassisient anställd på dessaplatser. Här har dock klinikchefen på röntgenavdelningen i Östersundprotesterat och stöder inte projektet. IVäxjö har i tänkt ge en veckas utbildning till sammapersonalkategori som jag redogjorde för i vad avser . IKlippan vill överläkaren på läkarstationen att personalen skall utföraröntgenundersökningar och han önskar också få ny röntgenapparatur. Personalenvägrar dock, eftersom den anser sig sakna utbildning för röntgendiagnostiskaarbetsuppgifter. IArjeplog önskar distriktsläkarna vid vårdcentralen få ny apparatur förröntgenundersökningar och de säger i en skrivelse till i att de harbörjat en planering med utbildning av sjukvårdsbiträden, som skall lära sig labilderna i rätta vinklar. Som "enkla" undersökningar anför de bl. a.röntgen av hjärta, lungor, landrygg, bröstrygg, halsrygg, magsäck, skalle ochbuköversikt. Bland dessa finns undersökningar där man utsätter blodbildandeorgan, äggstockar och testiklar, för strälningsdoser som det verkligen krävsstor noggrannhet och sträng kontroll av röntgenutbildad kvalificerad personalför att utföra. Dettaär ett skrämmande dokument över en obefintlig insikt om den joniserandestrålningens effekter på den mänskliga organismen. Men om läkare och övrigvårdpersonal saknar utbildning i strålskydd och röntgenteknik är man omedvetenom farorna för både patienterna och sig själva. Vidröntgenundersökningar som utförs med hjälp av radioaktiva isotoper krävs enutbildning i isotoplära och radiofysik. Det har inte rönlgenassis-tenterna,utan de behöver en påbyggnadsutbildning i isotopdiagnostik. Har man intetillräcklig utbildning är man en fara både för patienterna och för sig själv.Skadorna från de radioaktiva ämnena visar sig inte förrän ,och den kontroll man har i form av en filmdosimeter som man bär på sig användsbara en gång , då det kan konstateras om man utsatts för en för högstråldos. Detkan synas orättvist all jag här har räknat upp en del landsting. Tyvärr är detså att inte något landsting kan frita sig frän synder i del här fallet. Men jagskall inte trötta vare sig statsrådet eller kammaren med fler exempelutan vill nu kommentera det svar jag fått. Delär då mycket viktigt att konstatera att statsrådet i första avsnittet av sittsvar helt klart säger att hon har för avsikt att utfärda kompetensregler förpersonal som arbetar med joniserande strålning. Det är mycket viktigt attkonstatera att det svaret har lämnats i riksdag, och både jag och allade som sysslar med delta arbete är mycket glada över det svaret. Bestämmelsernaom radiologiskt arbete i strälskyddslagen och strålskyddsinstitutetsfortlöpande föreskrifter fungerar väl inte som något speciellt bra skyddsnät,eftersom de tydligen inte efterlevs sä noga. Isocialstyrelsens -Patientstrålskyddet 1974 framkom de stora bristerna på strålskydds-området. Delgällde främst för patienterna inom den rönlgendiagnostiska verksamheten menäven på läkarstationer, sjukstugor och mottagningar. Destörsta bristerna berodde enligt rapporten på obefintlig eller bristfälligutbildning för flera av de personalkategorier som deltar vid eller beställerröntgenundersökningar samt i spridning av röntgenutrustning och apparater tillsmå enheter utan röntgenexpertis. Deanvisningar som 1976 utgivit angående patienlsä-kerheten vidröntgenundersökningar och som innehåller förslag beträffande organisation,tillsyn och drift av röntgenverksamheten är helt säkert riktiga. Men i vilkenmån har sjukvårdshuvudmännen följt dem? När man ser på det förslagom en- och tväveckorsutbildning som avi- serats i t. ex. Jämtlandsoch , blir man onekligen mer än orolig. någonting om i hur många landsting lokalaröntgenkommittéer inrättats? Dessa skulle övervaka den röntgendiagnostiskaverksamheten inom sjukvårdsområdet. Vidaresäger statsrådet att det är önskvärt alt allt radiologiskt arbete skall utförasav personal med särskild utbildning för ändamålet. Delta gällerläkare-sjukhusfysiker, röntgensköterskor, röntgenassistenter ochradiolerapiassistenter. Jag vill därför be statsrådet om en förklaring. "Önskvärt" är för mig en högst otillfredsställande formulering. Vihar vetskap om att den skadliga strålningen från medicinsk verksamhet, främstdå från röntgendiagnosliken, vida överstiger strålningen från kärnkraftverkenoch utgör en fara som vi inte vet konsekvenserna av för befolkningen iform av genetiska skador och leukemi. Ettsjälvklart krav måste uppfyllas. All personal som arbetar med och utsätterpatienter för joniserande strålning måste ha erforderliga kunskaper istrålfysik och strålskydd. Kompetensreglermåste utarbetas och fastställas. Den samarbetsgrupp för patientstrålskydd somsocialstyrelsen och statens strålskyddsinstitui har tillsatt bör väl med hjälpav de experter man knutit lill sig kunna komma fram till elt förslag. Menförutsättningen härför är att samar-belsgruppen verkligen sammanträder.Samarbetsgruppen tillsattes . Enligt de upplysningar jag fåtthar något sammanträde ännu ej ägt rum - i varje fall inte tillsammans med deexperter som skulle knytas till gruppen. Det är minst sagt anmärkningsvärt attdet , när lade fram sin rapport om säkerhetsfrågornavid röntgenundersökningar, skulle ta innan anvisningarna kom ut år 1976.Jag vill betona alt jag inte anklagar statsrådet för detta; det ärdet statsråd som tidigare hade hand om sjukvården som får ta ål sig av detta.Slår man sig därefter till ro man i november 1976tillsatt en samarbetsgrupp som endast existerar pä pappret, anser jag attförhållandena är högst otillfredsställande för att inte säga upprörandenonchalant handlagda. Statsrådetsäger att samarbetsgruppen skall ta upp just utbildnings-och kompetensfrågormen också hur redan utfärdade anvisningar efterföljs. Harsam arbetsgruppen fått några direktiv om redovisning ochförslag skall läggas fram? Jag konstaterar alt det är ytterst viktigt att IngegerdTroedsson utlovar kompetensregler, och jag vill gärna ha kompletterande svar påföljande frågor: "Önskvärt"aren otillfredsställande formulering när det gäller arbete med så slora risker som strålning innebär. Kan byta ut det ordet?