prot · G109138 · 1977-12-31 00:00:00 — Tvärtom har man i huvudsak sysslat mednedläggning och avveckling eller med tal om detta. Häromdagensåg jag ett uttalande av den nyvalde ordföranden i Statsföretag, etl uttalandesom verkligen var alarmerande. Han säger sig inte vara främmande för att delaupp Statsföretag i två skilda bolag. Ett bolag skulle ta hand om de svagaföretagen, de som går med föriust precis som en del privata. Ett annat bolagskulle sedan ta hand om de mer inkomstbringande delarna av Statsföretag. Jaghoppas att detta uttalande var ett olycksfall i arbetet, varifrån han nu än kanha fått idén. Detta ärju inget annat än ren och skär kapitalistiskroffarpolitik. Inteminst skulle norra drabbas mycket hårt av en sådan åtgärd. Där kan manännu i alltför hög grad minnas vad som hände på 192C och 1930-lalen för att blioroad när ett sådant här uttalande görs. Man minns där hur den då befintligaskogsindustrin och dess tillgångar delades upp i två bolag. Ettbolag fick ta hand om de nedkörda industrierna, i huvudsak sågverken efterNorriandskusten, och ett annal bolag fick la hand om skogarna. Del bolag sombara rådde om de nedkörda industrierna lades ned . Del gjordeen konkurs av enorm omfattning och ställde tusentals människor i verklig nöd.Det företaget fick staten sedan ta hand om, och del kom att bliASSI. Samhället var tvunget att ta hand om de arbetslösa människorna och devärdelösa nedkörda industrierna. Mendet bolag som hade fält ta hand om skogen gjorde inte konkurs. Nej, detföretaget utvecklades och utgör med sina skogar, som ju egentligen skulleha hört ihop med , grunden i en av våra största privata skogskoncerner. Såsåg det handlandet ut. Dethär exemplet på renodlat profittänkande trodde jag inte skulle få fotfäste inomStatsföretag. Men vad är inte möjligt med den nuvarande regeringen? Ärdet här uttalandet och vissa andra verkligen uttryck för Statsföretags ochockså regeringens ambitioner, dä fruktar jag att ett av de fä beståendeminnesmärkena över den nuvarande regeringen blir ett försvagat eller förött Omregeringen nu önskar det - del flr den ju själv bedöma. Ocksåfrän socialdemokratiskt häll har det talats om en uppdelning av Statsföretag isammanhållna divisioner, men de skulle sedan hållas ihop inom koncernen. Förreindustriministern pläderade i en skrivelse till Statsföretagredan 1974 för en sådan divisionalisering av Statsföretag för alt få enrationell ledning. Det gällde att sammanföra gruv- och stålföretagen till endivision, skogs- och träföretagen till en annan, osv. Men dagens tal om attdela upp Statsföretag i svaga och starka företag tycksju mer bädda för att den starkeskall klara sig så mycket bättre när man offrar den svage. Någrastatliga styrelserepresentanter och någon ökad insyn i företagen vill deborgeriiga inte heller ha. Del är bra som del är, och skulle det inte råka varabra, så är regeringen bäst skickad atl inse detta, anses det. är vårahumoristers sammanfattningar av politikernas tankegångar omöjliga attöverträffa. Jag nöjer mig därför med att citera ett sådant ord som ni kanskeminns och som jag tycker passar in alldeles utmärkt på de borgeriigas sätt attbehandla de här frågorna: "Vi är för allt som är positivt, och vi är emotallt som är negativt, och det som är besvärligt har vi inte tagit ställningtill." Menpå en punkt samlar sig den borgeriiga majoriteten verkligen till ett tillstyrkandeav en motion. Det gälleren utvärdering av hantverkets situation ochframtidsutsikter. Det är ytterst viktigt att en sådan utredning kommer tillstånd, säger man. Det är måhända den viktigaste frågan inom näringspolitiken. Medall respekt för hantverket finner vi socialdemokrater inte en sådan utredningmeningsfull. Hantverkets problem växlar ju från bransch till bransch och bördärför behandlas av de olika branschutredningar och planeringar som vi harföreslagit och inte bakas ihop till en oformlig ineffektiv mammututredning därde branschvisa problemen kommer att ha svårt att göra sig gällande. Vi gårdärför emot det utredningsförslaget. Det är alldeles tydligt att här slår två synsätt på näringspolitikenemot varandra. Vi socialdemokrater vill genom olika åtgärder aktivt sökapåverka industrin lill ökade investeringar och uppbyggnad av nya arbetsplatser,inte därför att vi vill ha ett omfattande näringsliv och en ständigt ökadproduktion av olika varor som högsta goda i och för sig, ulan därför att vivill ge arbete och trygghet åt alla medborgare. De borgeriiga nöjer sig med atterbjuda förelagarna vissa förmåner, och sedan väntar de och hoppas pä atl enökad produktion skall komma till stånd. Men någon planering och styrning genomsamhälle och företag vill man inte vara med om. Marknadsekonomin är dentrollformel som enligt de borgerliga klarar alla problem. Vänta bara ochhoppas! Mellande här båda ståndpunkterna finns det tydligen inga reella samverkansmöjligheter.Jag nöjer mig därför med att yrka bifall till reservationerna 1, 2 och 3 vidnäringsutskoltets föreliggande betänkande. (vpk): Liksom gjorde måste man ju notera det inte alltföröverväldigande intresset för närings- och sysselsättningspolitik som enbeklaglig kontrast till det enorma intresse som visades i går för en helt annanfråga, vilken dock icke har samma dimensioner som den vi nu diskuterar. Dettasagt mera i förbigående. Varförblir det arbetslöshet? Varför skapas det i samhället en stadigt ökandereservarmé av undersysselsatla? Varför minskar den totala sysselsättningen ilandet sakta men säkert? Ja,enligt vpk:s mening beror detta inte i grunden på den ena eller andraregeringens ekonomiska politik. Den ekonomiska politiken kan dämpa ellerförstärka en konjunktur eller en långsiktstendens. Men den kan inte ändra degrundläggande dragen och utvecklingstendenserna som sådana, med mindre dengriper in i själva den ekonomiska strukturen och omvandlar den. Arbetslöshet,undersysselsättning, vikande total sysselsättning framgår ur det nuvarandeekonomiska systemets inneboende motsägelser och motsättningar. Först ochfrämst finns detju en motsättning mellan kapital och arbete. Kapitalismensutvecklingsförutsältningar innehåller bl. a. ett tvång att spara in mänskligtarbeie, att ersätta mänskligt arbete med fast kapital. Sedan har kapitaletockså ett intresse av att hålla lönerna tillbaka. Men det slår ju i störreutsträckning undan grunden fören del av den inhemska marknadens tillväxt. Närså alla kapitalistiska länder söker hålla tillbaka lönerna leder dettanaturiigtvis till allmänt sämre tillväxt och därmed också till svårigheter för exporten,bl. a. då den svenska. Liksomvarje annat dynamiskt system utvecklas även kapitalismen i stadier. Man är nuinne i ett stadium där de gamla industriländerna relativt sett inle har sammatillväxt som de nyare och där gamla klassiska branscher relativt sett - iblandockså absolut - trängs tillbaka till förmån för andra. Detta drabbar givetvisSverige, som är ett gammalt industriland med ganska starkt beroende avklassiska branscher. Det leder också till ett omfattande kapitalutflöde.Samtidigt som industrisysselsättningen i minskat, har det svenskakapitalet skapat ett par hundra tusen nya jobb i utlandet. De klassiska svenskabasnäringarna är dessutom oftast mycket kapitalintensiva, och de kan heltenkelt inte expandera produktionsmässigt så mycket atl de ökar sinsysselsättning. Så fort tillväxten i allmänhet dämpas, hjälper del inte hurmånga skogsområden man kalhugger, hur mycket malm man drar upp, hur mycketstålämnen man producerar - sysselsättningen i de ifrågavarande branscherna minskarändå. Lägetär därför det, att den öppna och den dolda arbetslösheten stiger.Sysselsättningen mätt i antal heltidsarbeten och särskilt sysselsättningen mätti antal effektivt arbetande heltidsanställda människor minskar, och den harminskal . Rentformellt kan man hävda - och det hävdasju alltid av etablissemangetsföreträdare - att arbetslösheten i är låg. Men i realiteten är, litetberoende på hur man räknar, var tionde eller rent av var åttonde människa i densvenska arbetskraften i ett läge där hon inte förmår försörja sig utan Nr 138 måstedra sig fram på tillfällighetsarbeten, leva på förtidspension, gå pä deltid O H pn Hen eller uppbära direkt eller indirekt samhälleligt understöd-dvs. i deflesta fall .q-,0 accepteraotrygghet, kortsiktighet och en ofta flytande tillvaro av tillfällig- hetsarbeten, avbrutna av arbetslöshetsperioder, sjukskrivningetc. Detär detta som är det mest markanta uttrycket för det ekonomiska systemets kris.Det är detta som alla regeringar i efterkrigstidens har pånågol sätt accepterat som naturligt och sökt kamouflera i acceptabla termer.Men bakom detta ligger alltså en allt tydligare och grundläggande oförmåga hosdet ekonomiska systemet självt att bära upp sysselsättning och ekonomiskutveckling. Arbete och trygghet ät alla medborgare-det harblivit en fras,numera utan mening. I varje fall är den det om man inte förstår att det måletbara kan nås genom omfattande strukturreformer, siktande till en total övergängtill ett annat ekonomiskt system. Därförär det också enligt vpk:s mening dags för strukturella reformer. Näringspolitikkan helt enkelt inte bedrivas utan ingripanden i den rådandestrukturen - ingripanden som i en förlängning, som jag nämnde, nödvändigtvisför över i en planmässig hushållning, där det privata ägandet av slora kapitalär hell borta. Nödvändighetenav allt detta är uppenbar. Det privata näringslivet minskar sedan många är sittantal anställda. Det är samhällssektorn som har ökat. Men ocksåden ökar nu för litet, om inte den produktionsmässiga basen i samhället ocksåradikalt förnyas. Fördetta behövs en medveten, planmässig och enhetlig närings- och industripolitik.En sådan kan bara bedrivas i samhälleligt organiserad form. Den kan dessutombara bedrivas på basis av de arbetandes klara och uttalade klassintressen. Tykapitalets intresse är i huvudsak att fortsätta exploateringen av de sviktandebasnäringarna, att fortsätta kapitalexporten, att fortsätta utslagningen avmänniskor, att skärpa uppdelningen på arbetsmarknaden i A- och B-lag. Vadleder nu detta till för slutsatser? Först och främst att den samhälleligakapitalbildningen måste starkt öka. Den måste fä en annan form och en annanorganisation än , eftersom den egentligen bara varit en sortsstödåtgärd åt den privata storfinansens intressen. Så har det varit med fjärdeAP-fonden, med Investeringsbanken och andra samhällsägda institutioner förkapitalbildning. En förnyelse kan, menar vi, bara ske genom en uppbyggnad avsamhälleliga fonder av ny typ, fonder som står under de arbetandessjälvständiga förvaltning och kontroll. Dennafråga diskuteras nu livligt i arbetarrörelsen. Den är ytterst viktig. Det ärbra att både SAP och vpk nu tar upp den. Vi menar dock från vår sida attLO-SAP-förslaget har svåra brister, som gör det tveksamt om det i sin nuvarandeform kan användas för en expansiv och sysselsättningsskapande politik. För del första gårSAP-utkastei i fondfrågan ul på alt man skall finansiera det mesta av fonderna meduteblivna lönehöjningar, genom att de arbetande 40 avslår från hela eller delar av sin lönehöjning. Del är fel, menar vi.Det är från spekulationsvinsterna,frän de stora förmögenhelerna, från kapitalulfiödet ur Nr 138 landet - frånden typen av källor - som man måste ta det mesta. Annars blir dendet en felaktig typ av omfördelning i samhället. Och annars hämmar man en jq - jyg löneutveckling, somfaktiskt behövs för att den inre marknaden skall kunna tillväxaoch utgöra ett partiellt stöd för nya industrier. Fördet andra sägs att SAP-förslaget skall bli ett stöd för exportindustrinskapitalbildning. Det är som om kapitalbildningen skjuls i förgrunden framförandra syften. Men där ligger faran att man ställer upp på storfinansensintressen, att man skjuter undan frågan om en självständig politik på basis avfonderna, att man tror att det bara finns en möjlig väg att följa, nämligen attfölja de övermäktiga krafter som dominerar den renodlade kapitalistiskautvecklingen. På det sättet bedriver man inte en självständig politik, som kanomvandla den svenska industrins långsiktiga struktur efter de arbetandesklassintressen. Man förstärker, snarare än bygger sig ur, det ogynnsammaberoende man fått av klassiska basnäringar och traditionella exportområden. Omman genomför en politik efter de linjerna leder det till svaga eller ingasysselsättningstillskott. Ensamhällelig kapitalbildning som baseras pä en näringspolitik i de arbetandesintresse måste se annoriunda ut. Denya industrierna kan inte vara privata. De mäsle vara samhällsägda med direklstarkt infiytande för de arbetande själva. De måste vara lättaförädlingsindustrier. Industrialismen går in i ett nytt stadium, där de nyaarbetena skapas inom de mest avancerade industrityperna - de som sysslar medavancerad sammansättning, kombinerade produkter, högt förfinad detaljteknik,produktion av hela större system och även av ren teknologi. I sådana industrierråder dessutom i regel - generellt sett - det förhållandel att insatser avenergi, råvaror och annat kapital ger mesta möjliga arbetstillfällen. De äralltså inte särskilt kapitaltunga eller energitunga. Om man väljer attexpandera efter den linjen kan man också skapa ny sysselsättning utan att förden skull särskilt mycket öka industrins samlade energiuttag. har ju inuvarande läge en mycket energitung industristruktur, långt mer energitung änandra västeuropeiska länder. Det är också i dessa typer av industrier som denallmänna tillväxten kan väntas bli störst. Dennautveckling kan understödjas genom alt nytt kapital också tillförsviktigadelaravdensamhälleligaservicesektorn. Om man nämligen byggerut detkollektiva trafiknätet till dess högsta tekniska kapacitet, om man skärperinsatserna för att bygga bort de sociala bristerna genom kraftigt ökatdaghemsbyggande, kraftigare satsning pä vården, ökat bostadsbyggande, om mansatsar på ny miljöteknik osv. - då skapar man ju också en vidgad marknad fördelar av den nya industriproduktion som måste fram. Man får alltså en merplanmässig uppbyggnad av sammanhanget mellan nationell marknad och förnyelse avden industriella produktionen i allmänhet. Man kan säga att man på det sättetskulle i viss mån - fasl ännu med bibehållande av en allmänt kapitalistisk ram- förebåda en form av planmässig hushållning. Ett utvecklingsprogramefter de riktlinjer som jag här mycket kort har 41 Nr 138 skisserat måste sedan kompletteras med andra viktiga politiskaåtgärder, som Onsdieenden ''också utförligare redogörs för i den vpk-motion som bl. a. är föremål för 10 mii 1978 behandling.Del är nämligen omöjligt alt bedriva kamp mot arbetslösheten och kampför en aktiv närings- och sysselsättningspolitik utan atl röra vid Näringspolitiken frågan om kapitalulfiödet. Det harvpk hävdat . Under den förra regeringen liksom under den nuvarandehar alltid sädana motioner från vårt håll avslagils som syftat till attbegränsa kapitalexporten. Men det orimliga i en ohämmad kapitalexport blir alltuppenbarare. Detta menar vi att arbetarrörelsen och specielltsocialdemokraterna borde tydligare dra konse-kvensernaav. Man kan inte tala omfonder, kapitalbildning och näringspolitik om man blundar för kapitalexportensproblem. Detsamma gäller om man blundar för problemen med makten över de storaprivata kreditinstituten. Skall rnan föra en medveten strukturpolitik, därolika samhälleliga former av ägande och fondbildning skall ha avgörande roll,där det gäller att styra kapitalslrömmarna på ett medvetet och insiktsfulltsätt, då kan man inte ha ett privat bankväsen, där man över huvud taget intehar någon garanti för huruvida bankerna står till tjänst med kapitalresurserför de riktiga ändamålen. Mankan inte någonsin mer i detta land effektivt bekämpa arbetslösheten, alltsåskapa ny växande sysselsättning med mindre än att man är beredd att föra framstora strukturreformer av den typ jag här snabbt har berört. Kapitalismen kaninte längre lösa problemet. Den skapar och när sig själv av ökad utslagning, avatt spara in arbete. Och när dess allmänna tillväxt långsiktigt minskar, då fården allt färre regelbundet heltidssysselsalta och ett allt större skikt avmänniskor, vars brist pä sysselsättning måste döljas med allsköns tillfälligamanövrer. näringspolitik blir med nödvändighet en politik av djupgåendestrukturreformer. Dessa reformer kommer att sätta frågan om övergången till ettplanekonomiskt system på sin spets, sett i etl någol längre perspektiv. Men detväsentliga för dagen är att arbetarrörelsen måste träda in för snarastrukturreformer, måste bereda sig för atl börja bryta in i den kapitalistiskastrukturen, i storfinansens maktsfär. Nya utgångspunkter för produktion,industristruktur och sysselsättning måste skapas, utgångspunkter som grundas påett annat tänkande än den kaotiska och anarkiska kapitalistiskamarknadsekonomins idéer. Meddelta, herr talman, yrkar jag bifall till vpk-motionen, och jag ställeravslutningsvis frågan: Är socialdemokratin beredd alt träda in för strukturreformerav den typ om vilken jag här talat? SVENANDERSSON i (fp): Sedan regeringsskiftet har regering och riksdag beslutat om :stöd till industrin på närmare 30 miljarder. Det är naturiigl atlsä omfattande insatser blir föremål för diskussion och kritik. Man kan något förenklat skönja tre huvudpunkter i kritiken, vilket också framgick av anförande. 42 För det första konstaterar man helt riktigt attstödet utgått selektivt, dvs. riktats till vissabranscher och företag. En sådan selektiv industripolitik anses Nr 138 pä sikt innebära ett hotmot marknadsekonomin. Man efleriyser därför en Onsdagen den mer generell politik. I q .,j För det andra hävdar manatt stödet riktals bara till tillbakagående branscher med krympandesysselsättning och utan framtid. Man efleriyser Näringspolitiken därför enmer offensiv näringspolitik. Det framgick av anförande ochdelvis också av anförande. Fördet tredje har det sagts - bl. a. av och även av Svensson- att regeringen saknar en näringspolitisk strategi. Man vill se de föreslagnaåtgärderna infogade i ett näringspolitiskt program med en hård planstyrning -främst från sida, men även frän . Omjag börjar med den sista punkten är det naturligtvis riktigt att någonnäringspolitisk plan för de olika åtgärderna inte existerar, och någon sådanhar aldrig existerat under socialdemokraternas vid makten. Det har genomindustriverkets försorg gjorts utredningar som står hyllmetervis päledamöternas rum, förmodar jag. Men några åtgärder har inte vidtagits medanledning av alla utredningar. Nuhar emellertid den borgerliga regeringen under det här året börjat dra upplinjerna för utvecklingsmöjligheter förde olika industribranscherna. Låt migbara friska upp minnet på den fåtaliga skara som sitter här . 1november framlades småförelagarpropositionen. Det andra stegetgällde special- och handelsstålet, varven och skogen, och eventuellt kommer delockså atl gälla bilindustrin. Det tredje stegel var propositionen om forskningoch utveckling med en översyn och effektivisering av STU, industriellautvecklingscentra, regional produktutveckling m. m. Och det fjärde stegetgäller den framtida näringspolitiken, frågan hur vi skall klara konkurrensenmed låglöneländerna på . Detförspräng som svensk kvalitet tidigare inneburit har krympt betänkligt -somJörn helt riktigt nämnde i sitt anförande. Vilka branscheroch sektorerskall vi satsa på ? tog upp att vi skall salsa påframtidsbranscher. Det gäller också de statliga företagens roll i näringspolitikenoch en rad åtgärder där som en grupp nu sysslar med. Detär klart att med den marknadsekonomi av svensk typ som vi har uppstår detsvårigheter när man ifrågasätter om vi inte skulle ha en plan över helanäringspolitiken. Regeringsledamöter, riksdagsmän och ämbetsmän i verk ochdepartement sitter inte heller inne med unika kunskaper om marknadenslångsikliga förändringar. Den brislen på unik kompetens gäller tyvärr både närman skall försöka bedöma vilka produkter och affärsidéer som framöver kommeratt bli framgångsrika och när man skall avgöra vilka söm under de närmaste årenkommer att slås ut. Destatliga försöken till framtidssatsningar har inte varit särskilt lyckosamma - om jag nu får erinra om 80, och det är dess värre inte bara ett olycksfall i arbetet. är det mänga politiker och andra som kritiserar stålföretagen för att de inte genomförde omfattande strukturförändringar. Men hur många av oss drev den frågan i 43 Onsd-ieenden Pä goda grunder kan man anse att kunskaperna ommarknaderna är sämre i 10 mai 1978 'politiska administrativa apparaten än ute i företagen. glömmabort att just denna viktiga insats är det centrala motivet för Näriiigsnoliliken regeringens näringspolitik, som går ut på ett decentraliserat näringsliv. Samtidigtär det ofrånkomligt att en socialt ansvarsmedveten regering måste gripa in itypiska krissituationer. log upp del och sade attindustriministern har fält stå för brandkårsutryckningarna. Till det villjagsäga att av det statliga stöd som gäll till näringslivet har gått till tvåbranscher, varven och stålet, som sysselsätter 65 000 människor. Då vill jagfråga : Har det inte varit rimligt och riktigt att göra de härsatsningarna på dessa två branscher, som i och för sig kanske inte har så storframtid, åtminstone vad gäller varven? Är det inte rimligt att regeringen isädana här typiska krissituationer går in och stöttar upp företagen så att de fårett visst andrum för att klara de sociala problem som uppkommer genom attföretagen i annat fall skulle få lägga ned? Dekriser som vi haft i dessa olika branscher har ofta varit en följd av snabbaoch oväntade marknadsförändringar. Och som jag tidigare sade kan ingen regeringstillatigande acceptera att stora företag från till en annan läggs nedoch atl tusentals människor föriorar sina jobb. Man hör ofta frånsocialdemokratiskt håll och även från kommunisthåll att det är marknadskrafternasom spelar den helt avgörande rollen i näringspolitiken. Men det stämmer inte , inte i hela västvärlden. I den demokratiska processen har ju regeringarnai de demokratiska länderna i västvärlden fått ta på sig ett ansvar - ochsjälvklart skall de göra det - när vissa företag haft problem. Vi kan här se påexempelvis den brittiska stål-, bil- och varvsindustrin, där förhållandena ärjämförbara med dem här i vad gäller varven och stålet. Menäven om regeringen saknar en näringspolitisk plan så finns det bakom delförslag som redovisas i näringsutskottets betänkande en näringspolitiskfilosofi. Vi tror på en social marknadsstyrd ekonomi. Och vi tror helt enkeltatt det är bäst om framtidens produkter och affärsidéer får testas pä tusentalsoch åter tusentals människor och om företagen får pröva sina uppslag. Vi troratt företagen i sig har större möjligheter att göra den bedömningen än man harinom departementet. Idet utskottsbetänkande som tidigare refererats av berörs 14motioner. I den socialdemokraliska moiionen 1640, som är en paraplymotion,framförs en rad påståenden. Krav reses där på näringspolitiska insatser frånsamhällets sida. påvisade i sin historieskrivning alt detsocialdemokratiska programmet för industrisysselsättning medförde en radåtgärder och styrmedel, vilka vidtogs och infördes i början på 1970-lalei, menman anser att den borgerliga regeringen nu bedriver ett slags låi-gå-system närdet gäller näringspolitiken. Jag har här redovisatvilka åtgärder regeringen har vidtagit och kommer alt vidtaga för att få framden rimligare näringspolitik, som skall ge oss 44 framtidsutsikter i . Jag vill än en gång betona atl vi aldrig idetla land haft någon näringspolitiskplan vare sig under socialdemokraternas vid makten eller vid den tidpunktdå den nuvarande regeringen trädde till. Men i och med det fjärde steget kommervi att få ett näringspolitiskt program i etl längre tidsperspektiv. IngvarSvanberg vet emellertid att man inte på etl och ett halvt är kan lösa alladessa uppgifter.