prot · G10942 · 1977-12-31 00:00:00 — Det låter ju väldigt fint, men det går inte ihop med stramhet.Den ene socialdemokraten står här och kräver ökad stramhet och ökadrestriktivitet, och den so- Denekonomiska politiken m. m. 10 protokoll 1977/78:41-42 Denekonomiska politiken m. m. cialdemokralen har ocksåhaft sitt viste i . Den andre socialdemokraten, förutvarandefinansministern, talar sig sedan plötsligt varm för - det måste väl tolkas så -en mera expansiv politik som sätter fart på de svenska hjulen. Hur skall mantolka detta? Var står socialdemokraterna? Skall det vara en stram expansioneller en expansiv stramhet, eller vad är det ni egentligen står för? Är det klokt och förnuftigt skall vi - jag sade det tillKjell-Olof förut - lyssna och ta det ad notam. Men den här expansivastramheten eller strama expansionen tror vi faktiskt inte på. GunnarSträng gav faktiskt besked på en punkt. Det var ju intressant, för när jagfrågade vilket slags ökad stramhet man ville ha fick jag ingetsvar. Jo, säger nu , vi vill ha en ökad stramhet genom höjdaarbetsgivaravgifter som skall betalas av löntagarna genom mindre löneökningarän de annars skulle få. Det leder naturligtvis till en lägre konsumtion. Menhur går det ihop med denna veklagan att regeringen inte släpper framtillräckligt mycket privat konsumtion? Fortfarandeförstår jag inte hur det här resonemanget går ihop, men del är möjligt att detberor på mig. Jag tror alltså inte på det resonemang om avräkning av lönekrav,som räknade med. Vi vet ju vad som blev följden avHagauppgörelserna. Inte blev det den åtstramning av den svenska ekonomiskapolitiken och den återhållsamhet i lönekostnadshänseende som från början sadesutgöra själva motivet för överläggningarna. Påtvå punkter till preciserade sig om hur han menar att en s-budgetskulle skilja sig från regeringens. Man skulle inte strö pengar över företagen.Man skulle alltså ha låtit företagen få större arbetsgivaravgiftshöjningar iår än som blir fallet och företagen skulle få ytterligare höjningar nästaår. Vidare skulle man säga nej till indexreglering, vilket betyder attinflationen automatiskt kommer att höja skatten. Inom parentes sagtrekommenderar McCrackenrapporten, som säkert känner till, justindexreglering för att bekämpa inflationen. () kortgenmäle: Alla förstår att jag inte har någon möjlighet att bemötahela den flod av beskyllningar som kostade på sig. Men så mycketkan jag säga att om inte förstår vad jag säger beror det på honomsjälv. Han gjorde ett alldeles riktigt antagande. Jag vill understryka detta. Härhar vi en situation, där man behöver aktivera sysselsättningen och efterfråganinom landet på importsnåla områden. Jag tror att förstår dettaefter mitt ganska utföriiga anförande här före middagsrasten. Kärnkraften ärett sådant importsnålt område, där man t. o. m. kan rädda valutor till nationengenom att ersätta den olja som de kraftproducerande oljebaserade verkenkonsumerar med en utbyggnad av programmet. Man kan åstadkomma en aktiveringinom nationen be- träffandebyggnadsindustrin och bostadsproduktionen utan att det innebär någonimportbelastning. Jag rekommenderade en sådan metod. Mankan se till att man inte släpper fram en inflation, som går så långt förelönebildningen att handeln måste konstatera kraftiga volymminskningar ochannonsera att den blir tvingad att säga upp sitt folk. Det räcker med detta,och jag hinner inte utveckla det närmare. Närsedan kommer tillbaka och vill hänga ut löntagarna såsom de som ärskyldiga till att vi har en bytesbalansbrist, måste jag framhålla att vi inteär ensamma om en bytesbalansbrist. Detsamma gäller för och för de skandinaviskaländerna och har gällt för . Men är ensam om altexklusivt hänga ut löntagarna såsom syndabockar. Också del har jag talat omtidigare. Förförsta gången upplever jag den chikanen, när jag slår upp konjunkturinstitutetshöstrapport och läser dess första sida med en tabell över tillväxten ochutvecklingen bland 15 industrinationer, att intar endeklasserande jumboplats. Det har aldrig hänt tidigare. Låtmig sedan säga till - det är en ren upplysning -att är man omgivenav ekonomer, med all respekt för dem, lär man sig att det finnslika många uppfattningar som antalet ekonomer man talar med. Då får maninskränka sig till att lyssna och själv fatta beslut. Skall man expediera alladeras beslut av rakt kontroversiella uppfattningar, hamnar man i rena anarkineller vad som helst. Detta kommer att lära sig, när han fär hållapå litet längre. Jag trodde annars att han hade lärt sig det på det styva årsom han nu har suttit som ekonomiminister. Allrasist vill jag rikta mig till för att han inte skall blibortglömd. Det aren allmän strävan att komma fram till fleråriga arbetsavtal.Det strävar man efter, oavsett om det är val andra året eller inte. Det är brafrån nationens synpunkt att ha lugn på arbetsmarknaden . Det troddejag att t. o. m. skulle förstå och vara ense med mig om. Denekonomiska politiken m. m. Om det beror på mig själv att jag inte förslår vad villha sagt, så är det ju tråkigt för mig. Men om inga andra förstår vad GunnarSträng säger, då måste det vara väldigt tråkigt för . Och ingenkunde bli klok på vad menade när han här höll en läng predikan omen mera expansiv politik. Hans granne och kumpan har talathela dagen om ökad stramhet. Det här blir vi faktiskt inte klokare på, intebara jag utan många många andra. Viär inte ensamma om budgelbalansbristen, säger . Nej, hela mittanförande var ju uppbyggt som en beskrivning av hur bytesbalansproblemen skakarinte bara vederbörande länder utan också världsekonomin i dess helhet. MenSverige är jämte ensamt om Denekonomiska politiken m. m. en sak, nämligen att haständigt växande bytesbalansbrister. Jag skall dra serien : mer änfyra miljarder , mer än sex miljarder , mer än tio miljarder , i är16 miljarder och kanske någonting i samma storleksordning. Inget landmer än har samma otillfredsställande serie i det här hänseendet, ochdet gör mig och många med mig väldigt oroliga. Vigår inte ut, , och gör löntagarna till syndabockar för delta. Delär inte lönlagarnas fel all utvecklingen har gått åt del här hållet, långtifrån. Arbetsgivarna har ju varit med om att sluta avtalen, och den regeringsom satt kan verkligen inte springa ifrån ansvaret för denkostnadsexplosion som ägde rum. Del var inte bara lönerna som steg, ulanskatterna steg i hög grad, och gick produktiviteten ner. Detär dessa faktorer sammantagna som har gjort att just löntagarna har detbesvärligt. Men det är inte att skylla på löntagarna att angripa Sverigesrelativa kostnadsläge i förhållande till andra länders. Det skulle aldrig fallamig in att kasta skulden pä löntagarna för den händelseutveckling som enregering aldrig kan frita sig från ansvaret för. Detvar beklämmande, sade , att i förförsta gången få läsa att intog jumboplatsen då det gäller tillväxt.Men låt oss se på BNP-ulvecklingen . Då satt ju inte dennuvarande regeringen, utan då hade vi gamla "fina"regering - det är kanske bäst att sätta citationstecken kring fina ~ och då lågSverige också i botten. Hur kan säga alt var det förstagången fanns på jumboplatsen? Jag höll på att säga: Gå hem och läs historia! Gä hem och bläddra ide gamla akterna, så kan konstatera att jag har rätt i det härhänseendet. Omdet nu vore så att vi plötsligt skulle ha ramlat ner till jumboplaisen, vilketalltså inte är rätt, då kan verkligen inte, om han vill varaäriig och hederlig, och det brukar vilja vara, påstå alt dettaskulle ha berott på vad som har hänt i under det år som det har suttiten ny regering, att det skulle vara den nya regeringen som förorsakat attSverige rasat ner på jumboplatsen. Det vet jag att inte kan mena. Menom mot förmodan skulle ha menat det, så frågar jag på nytt -har ingen replik , men har det : Vadskulle den socialdemokratiska regeringen ha gjort som vi inte har gjort? Vadskulle den socialdemokratiska regeringen ha gjort bättre, som skulle ha letttill att denna utomordentligt trista utveckling inte hade inträffat? Det ärväl fjärde eller femte gången som jag ställer den frågan: Vad skulle niha gjort för att förebygga att den här utvecklingen inträffade, och vad har niför recept för all göra del bättre? Jag frågar inte därför attjag behöver råd, men jag frågar därför att del kan vara intressantall få höra vilka råd socialdemokraterna har att lämna ifrån sig. Slutligen:Del är alldeles rätt all ekonomer har olika uppfattningar. Det vet vi alla.Nationalekonomi är inte en typ av vetenskap som är absolut; där finns väldigtmycket av värderingar av olika slag. Men förhåller det sig händelsevis så,att på en väsentlig och avgörande punkt, den punkt som och jagoch som och jag har diskuterat här , nämligen Sverigeskostnadsutveckling och denna kostnadsutvecklings skuld till våra problem, är i varjefall alla vederhäftiga ekonomer som jag känner till ense. Denekonomiska politiken m. m. Tredjevice talmannen anmälde all och anhållit atttill protokollet få antecknat att de inte ägde rätt till ytterligare repliker. Det sades redan inledningsvis här att det är ovanligt med enfinansdebatt pä hösten. Men ekonomiska läge är ju också minst sagtovanligt. Det finns därför verkligen skäl för en grundlig analys, som kan tjänasom underiag för åtgärder. Dagens debatt känns verkligen angelägen. Avvad som framkommit tycker jag man kan utläsa en tämligen samstämmiguppfattning om att läget är allvarligt, men att det föreligger en mindre godöverensstämmelse i fråga om orsakerna till krisen samt en alldeles påtagligdivergens i vad det gäller åtgärder som kan återge en stark och sundekonomi. Jagskall inte här göra något försök att i detalj utvärdera de budskap som harlämnats och inte heller plädera för utskottsmajoritetens skrivningar ochförslag. Del har redan gjorts på elt fullt tillfredsställande sätt. Men jagmåste bekänna att jag är en smula tveksam om överiäggningen här hartillfört svenska folket så särskilt mycket av ny och verklig insikt i hur vimera definitivt skall lösa våra ekonomiska problem. Det krävs nog att vi låteranalysen av landets situation också innefatta en mera självkritisk granskningav de beslut som vi politiker har fattat. Väljarna kommer säkeriigenpå sikt att ha större respekt för politiska ledare som vågar erkänna att debegått misstag och är beredda all rätta till dem, även om det rör sig omåtgärder som enligt vår vanliga vokabulär kan betecknas som "politisktomöjliga". Närvi upplever att en nation som genom hårt arbete och genom skicklig ledning harbyggt upp den högsta materiella välfärden i väriden nu har råkat bli ekonomisktsjuk, så får vi politiker inte bara stå vid sjukbädden och främst ägna oss ålall tala om all del är våra politiska motståndares fel att sjukdomsfallet harinträffat. Då är risken stor att den visseriigen allvarliga-men inteobotliga-sjukdomen kan utvecklas i invalidiserande riktning. Den risken skall vägasmot oviljan att ordinera den medicin som patienten behöver för att frisknatill, men som kan kännas besk att svälja. Denekonomiska politiken m. m. Vi borde nämligen hakunnat förutse och förebygga en del av våra svårigheter. Jag tycker inte att viliksom den gamle ingenjören enligt kan nöja oss med att sucka:"När man minns hur tokigt man tänkt och hur fel man fått och hur annoriundadet faktiskt i regel har gått och hur väriden har drabbats av sällsammametamorfoser får man åriigen mindre och mindre respekt för prognoser. "Nej, vi borde i stället notera att det finns och har funnits tänkande ochomdömesgilla människor både inom och utom landet, som sedan många, många årtillbaka har varnat för den utveckling som lett fram till dagens speciellasvenska sjuka. En av dem är exempelvis - vår mycket omtaladeföretagsdoktor - som kanske mer konsekvent än de flesta har följt ochanalyserat utvecklingen. Det finns anledning att erinra om en del av hanspåpekanden av förhållanden som är av grundläggande betydelse för förståelsen avdagens bekymmer. De är inte så konstiga att beskriva. Sverigeär den av de s. k. stora industrinationerna som har den minsta hemmamarknaden.Det är ett handikapp som blivit allt svårare alt övervinna allteftersom dentekniska utvecklingen har gått mot större fördelar för en specialiseradlångserieproduktion, och större nackdelar för administrativstordrift. För att svenska företag skall kunna nå lång-seriedriftens fördelarhar de tvingats uppnå en större exportandel än industrierna i så gott som allaandra länder. När vi söker bortför-klaringar genom att säga alt visvenskar är dåliga marknadsförare får vi inte glömma att vi under många årbevisat motsatsen. När vi jämför de svenskaförutsättningarna med t. ex. är det en självklarhet att det tyskanäringslivet har inneboende fördelar, som under i övrigt lika omständigheter måstemedföra att de i längden kan ge det tyska folkel högre standard än vad delsvenska uppnått. Det som behöver förklaras är inte att - för attfortfarande nämna delta land som exempel - måste gå förbi oss. Det som kräveren förklaring är alt vi kunde hänga med så länge som vi gjorde, i varje fallända . Vi hade ett stort försprång efter kriget,vi var arbetsamma, vi var - och är - produktionstekniskt skickliga. Av en delsystematiska produktjämförelser, som omfattar hundratals olika produkter ochsom har gjorts , kan man utläsa att vi började levaganska farligt med en högprispolitik, som måste leda till minskademarknader och marknadsandelar om vi inte anpassade vår kostnadsnivå efter våraverkliga förutsättningar. Det gjorde vi inte. Det fanns de som redan 1966erkände att vi blivit dyrare, men vi tröstade oss med att vi skulle skapaannorlunda produkter, vi skulle söka nischer, osv. Men utmärkande för deannorlunda produkterna är att de med extremt fä undantag endast kan säljas istor skala. Nischerna är små. Det är typiskt att i den mån svenskaindustrier i ett trängt läge lyckats överleva genom alt finna nischer, är detsmåindustrin som levt kvar och de stora företagen som försvunnit. Denenkla sanningen är den, att om vi vill överleva som industriland, måste vi setill att vi blir konkurrenskraftiga genom produkter som är byggda på en allmäntkänd teknjk som t. ex. bilar, elektriska kraftkällor och överföring, pneumatik,hydraulik etc. Vi måste överieva med ett , ett , ett ASEA, ett AtlasCopco, ett LM osv. -industrier som kan konkurrera med andra som ärlika bra. Undertiden har vi fått se hur vi gradvis försämrat våra förutsättningargenom alla de förmåner vi har beviljat oss själva, även förmånen att intearbeta lika hårt som andra gör. Jag vänder mig inte i och för sig mot detta -det är möjligt att vi svenskar är de enda förnuftiga i en värld som strävarefter att arbeta ihjäl sig. Vårt oförnuft ligger inte i vår förmåga att seandra värden än arbetet, utan i vår oförmåga att inse att vi inte kanfä bättre betalt än andra. År1974 var det år dä inflationspsykosen väriden över blandade bort priskorten ochfick oss att tro på vår upphöjdhet över mänskliga lagar, pånågon form av gudomligt ursprung för svenskheten. Detvar då vi började den glada marschen mot dagens kostnadskris med våra60-procentiga kostnadshöjningar pä tre är, medan våra konkurrenter nöjde sigmed 20-25 96. hade vi dessutom lagt en grund för krisen genom att bindavår krona till vår främsta konkurrents valuta - den tyska Marken - efter delatt vi efter är klarat oss genom att låta kronan falla i värde iförhållande till D-marken. Det finns de som menar alt vi då lade grunden tillden svenska välfärdens självmordsförsök. Förden som ser skeendet med politiskt något så när oförvillade ögon är det ensjälvklarhet att om man höjer sina kostnader med 60 96, när konkurrenternanöjer sig med 20-25 96, och om man redan tidigare ligger mycket högt i pris,måste det gå åt skogen - men inte ens om en så enkel och självklar sak har detkunnat gå att nå en enig uppfattning. Det har sagts att kostnader inte är allt,och därifrån har man med en halsbrytande brist på logik handlat, som omkostnader inte betyder något. Man har visat, att hängde vikostnadsmässigt egentligen med ganska bra och alt del först är efter 1974 somvi tappat huvudet. Men få har brytt sig om att se på det mycket enklaförhållandet, att det skett en teknisk och kvalitativ utveckling helt vid sidanav kostnadsförhållandena som gjort alt - för att nämna ett exempel - enjapansk verktygsmaskin är fullt i klass med en svensk och att väridendärför är villig att betala en prisskillnad som dessutom blivitallt större. Vihar försökt att övertyga del samlade svenska folket om att våra svenskaprodukter egentligen är mycket konkurrenskraftiga utomlands, även omstatistiken visar något annat, som vi överlämnat till gemene man attsjälv söka en förklaring till att de svenska produkterna slås ut av importöverallt på hemmaplan. Hemma är vi inte konkurrenskraftiga men utomlands skullevi vara det. Vi har också en delandra förklaringar till hands. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. turkriser, säger vi, ulanatt ställa oss frågan hur det kan komma sig alt en rad svenska industrier somföre 1974 var mycket konkurrenskraftiga nu plötsligt har råkat ut förstruklurkriser. Vissthar vi strukturkriser, och åtminstone en är verklig, nämligen den inom vårhandelsslålindustri. Del rör sig om enkla produkter med så stora skalfördelar,att den svenska industrin inte kan klara sig under en lågkonjunktur. Men det ärinte riktigt att säga, att t. ex. den svenska specialstålindustrinupplever en strukturkris. Den upplever en lågkonjunktur, ja. Den upplever enöverkostnadskris - den allmänna överkostnadskrisen, ja - men tar man bortöverkostnadskrisen genom att sätta in t. ex. tyska eller franska löner i dennaindustri, finner man att ett förelag som t. ex. även underdenna depression, och trots alt företaget liksom alla andra svenska företag påtagit sig stora kostnader för att behälla sina anställda, skulle ha gällmed elt resultat som placerat bland de bästa lågkonjunkturåren iFagersias historia. Omvi inte hade överkostnadskrisen, skulle vi fortfarande ha haft en lågkonjunkturi värt land. Vi skulle fortfarande ha haft några strukturkriser, t. ex.handelsstålskrisen som är av teknisk art, eller varvskrisen som är en följd avöverexpansion, men vi skulle ha haft en i grunden sund ekonomi. Låtmig erinra om att det när vi talar om kostnader inte bara är fråga om de renalönekostnaderna. beslöt vi i om statligapålagor, som översteg produktivitetsutvecklingen undersamma period. Med andra ord: arbetsmark-nadsparlerna startade från ett negativtutgångsläge. Vihar också haft andra bortförklaringar till hands - jag skall nämna en, eftersomjag tycker att den är ovanligt märklig: att den kris vi genomlever ärmarknadsekonomins kris. Den förklaringen är egentligen ganska festlig,eftersom det är exakt motsatsen det rör sig om. Krisen är ju resultatet av allvi genom bindningen av vår krona till D-marken i förening med vår lönepolitiksatt marknadsekonomin ur kraft. Vi har genom regleringar förhindrat denanpassning som en obunden marknadsekonomi eljest skulle ha medfört. Jagkommer till pudelns kärna i den här beskrivningen av enkla ekonomiska fakta,det fundamentala misstag som vi har begått. Jag tänker då inte pä löneavtalen1975 och 1977. De kan visserligen nu i efterhand te sig i någon mån huvudlösa,men de var dock hederiiga misstag, begångna i samråd mellan arbetsgivare ochanställda. Vi får inte glömma alt när vi träffade våra avtal 1975 förutspåddeman överallt i väriden många är med tvåsiffrig inflation. Vi kunde ju inte dävela att vi skulle bli de enda som medvetet försökte förverkliga den härprognosen. Jagskulle också, men tiden tillåter del inte, kunna bidra med en verklighetsbeskrivningav vad som hände i avtalsrörelsen . Lät mig bara konstatera alt jag i ochför sig delar uppfattning att det är önskvärt med flerårigaavtal. Dä var man emellertid till en början av den uppfattningen påbåda sidor om förhandlingsbordet att utsikterna var så pass osäkraatt det var klokast att nöja sig med ett ettårsavial. Men som tidigare framhållitsblev det inte sä. Däremot kan vi notera att man på fackligt hålluppenbarligen enbart är intresserad av ett ettårsavial. Logiken kan alltsåifrågasättas. Nej,del fundamentala misstag jag tänker på är ett politiskt misstag, och det är detsom ligger bakom praktiskt tagel alla våra ekonomiska problem , nämligenett skattesystem med en progressiviiet som utformades då eninkomst på . var en höglöne-inkomsl. Kommunalskatten låg då vid 10-12kr. har vi nått en nivå, där det är tekniskt omöjligt för stora grupperav löntagare att i den egenskapen någonsin få en höjning av egenstandarden. Föratt de skall kunna få kompensation för de höga marginalskatterna och för attdel över huvud taget skall bli något netto krävs det nominella bruttohöjningarav en storieksordning som förutsätter en helt orealistisk produktivitetshöjning.Del primära resultatet av de här höjningarna har bara blivit elt näringsliv meden sä till botten nedskjuten soliditet och lönsamhet att vi saknarförutsättningar för de stora framtidssatsningarna. Jag vill gärna understrykaatt den dåliga lönsamhetsutvecklingen, den kontinuerligt fallande lönsamheten,inte bara gäller exportnäringarna och den utlandskonkurrerande industrin ulanäven den s. k. skyddade sektorn, som t. o. m. haft en sämrelönsamhetsutveckling än K-seklorn. Detär en liten tröst att det här systemet som sekundär effekt givit mycket storaskatteinkomster, vilka gjort det möjligt för oss att kunna skryta med världensbästa arbetsmarknadspolitik. Så vist är detta per-petuum mobile i omväxlandeförstörelse och uppbyggnad utformat att samma mekanism som genom orimliga kravpå löneökningar håller pä all förvandla vårt land till en andra klassensindustrination ger oss medel som behövs för att vi skall kunna skrytamed väridens effektivaste arbetsmarknadspolitik. Det är patetiskt alt höra ossflnna glädje däri att vårt skattesystem visserligen slår ul våra företag ochskapar stor arbetslöshet, men att det i stället ger oss möjligheter alt inordnaarbetskraften i AMS på elt sätt som kan ge oss beröm i utlandet. Vågarvi tro på längre? Kommer vi alt kunna lösa våra problem? Ja, ekonomisktsett vore vårt problem myckel enkelt alt lösa, om man ginge rakt på sjukdomsorsakenoch eliminerade den. Vi skulle sannolikt bara behöva återställa vårtarbetskraftskostnadsläge till nivå för att snabbi vara på rätt vägigen mot återvunnen konkurrenskraft och framtidstro, mot ökad sysselsättningoch återigen ökad välfärd. Det är fel när representanter för de anställda sägeralt detta skulle innebära att man avstod från förmåner som man vunnit vidförhandlingar. Vad är det för förmåner? Den sänkta standarden? De inställda investeringarna och därmed stölderna frånframtiden? Denenkla sanningen är den att frågan om den svenska välfärden ärförhandlingsbar. Den beror ingalunda på hur högt vi skriker. Den beror enbartpä hur hårt vi är villiga att arbeta. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Ensådan lösning skulle, jämförd med alla andra lösningar inkl. devalveringar, haden stora fördelen att den inte skulle medföra några internationellakomplikationer av den typ vi drar på oss med vår subventionspolitik eller medhandelsrestriktioner. Ensådan lösning skulle ge oss en på nytt fungerande biandekonomi, där vi kan sägaatt företag som inte klarar sig i konkurrensen bör avvecklas till förmån förmer livskraftiga sådana. Den skulle visserligen minska skatteintäkterna, menden skulle minska behovet av subventioner och ge mer utrymme åtvälfärden. Menom det finns en så enkel lösning på våra problem - varför kan man då inte klartutsäga att man verkligen tror på ? Jo, vi står inte inför ett enbartekonomiskt problem, utan det är ett politiskt problem, vilket vi självfallethar klart för oss i det här huset. Jagtror också att vi inser att det förestår en mödosam psykologisk omställning omvi vill att ett respekterat och allmänt aktat Välfärdssverige åter skall kunnabyggas upp. Visom har det politiska ansvaret måste våga stå upp och säga till svenska folket:Vi har levt långt över våra tillgångar.