prot · G109106 · 1977-12-31 00:00:00 — Kan man inte stoppa detta ekorrhjulriskerar sjukhusen att bli helt utan personal . Föratt lösa personalfrågan ger landstingen nu beredskapsjobb inom sjukvärden åtunga arbetslösa. Trots att det är tjänster det gäller blir det ettberedskapsjobb, och man tvingas ställa den fråga sqm ett arbetsmiljöombud förKommunalarbetareförbundet ställt: Är det minderåriga som skall klaralandstingens personalkris? Trots alt ungdomar egentligen inte fåranställning inom vårdsektorn fanns det inom iår inte mindre än I 091 ungdomar i arbete, flera 14- och15-åringar. Det har hänt i flera fall att unga sjukvårdsbiträden knäckt sinaryggar i det tunga arbetet och invalidiserats för hela livet. Vidare har detökade deltidsarbetet inom sjukvården lett till att arbetscheman blivit såsönder-styckade all det blir omöjligt alt anställa personal på . Inserslalsrådel att det är nödvändigt all bryta denna trend när del gällerpersonalomsättningen på vårdsidan? Främst är del angeläget ur vårdsynpunkt,därför att den innebär en dålig vård, men det kostar också pengar i sexsiffrigatal med all nyrekrytering. Vänsierpijftiet kommunisterna har i varie fallinsett atl det är en nödvändighet. Vitror att ett sätt atl bryta fluktuationen är att niir).sl 31 Nr 106 medlönekompensation skulle kanske delvis lösa del problemet. Fredagenden ' ''" ''* ''*''' ''"älle nöjtoss med an begränsa kravei lill en försöksverksamhetinom långvården, som är mest illa utsatt, även om behovetfinns inom hela sjukvården. Men inte ens en försöksverksamhet är Hälso-och siuk- regeringen överens om. Någonting måste göras meddel snaraste, och jag vill vård in fråga: Vad tänker slalsrådel göra i stället? Med della, herr talman,yrkar jag bifall till motionen 374. Bara en kortreplik. Mycketav det som lar upp är jag helt överens med henne om. Det ärockså en del av de saker som hon tar upp som är anledningen till atl några avutredningarna fått i uppdrag all skyndsaml lägga fram förslag tillförbättringar som just berör personalens arbetssituation. KarinNordlander frågade om utredningarna hade någon kontakt med verkligheten. Ja,det är just det som jag försökt se lill att de skall ha närdet gälll all ulseledamöler i ulredningarna. Ulredningen om sjukvårdens inre organisalion beslårt. ex., förutom av en hög jurist som är ordförande, av representanter för deolika personalorganisationerna och för landstingen just därför atl del skallvara folk som jobbar på fältet och känner till förhållandena som skall kunnaföreslå ändringar i lagstiftningen och andra åtgärder föran förbättra trivselnoch öka möjligheterna lill gruppvård, lagarbete, självstyrande kliniker ochannat, som jag tror avsevärt skulle kunna förbättra personalens trivsel ochbidra till all den i större utsträckning vill stanna kvar inom vårdyrket. HSÄ,ulredningen om hälso- och sjukvård för äldre, har tagit upp väldigt många av deproblem som nämnde. Det är också anledningen till alt dessbetänkande i tillämpliga delar har lämnats över lill de övriga ulredningarna. UlredningenVärd 77 ligger under utbildningsdepariemeniel, men om jag inte är felunderrättad kommer den att lägga fram förslag till en radåtgärder som är ägnade att förbättra situationen för vårdpersonalen. SIO torde komma med enprincipförslag redan lill . KARINNORDLANDER (vpk) kort genmäle: Det finns en ordspråk som säger att medan gräset växer dör kon, och delkan väl ligga någonting i det just när del gäller utredningar. Delär många frågor som måste lösas för all personalfrågan på sjukhusen skallklaras. Det gäller naturligtvis också utbildningen. saknas lärare förvårdutbildning, det saknas praklikplalser lör att den kommunala högskolansvårdutbildning skall kunna fungera, och del betyder lomma elevplaiser. VÅRD 77,som nämns i utskottsbetänkandel, åberopas också av , somställer förväntningar på regeringen. Där väntar man tydligen på varandra! Dellöser heller inga problem atl banta förpraktiken, något som 32 ocksåligger i förslaget. Det medför bara en försämrad utbildning. Men enbart utbildning löser inte problemen medpersonalomsättningen. Del måste andra personalpolitiska åtgärder till. Dåligarbetsmiljö, pressande arbetsuppgifter, oiillfredsslällelse över att känna inte räcker till och de låga lönerna är de troliga orsakerna lillpersonalomsättningen. Någon systematisk insamling av uppgifter från berördpersonal, som helt kan dokumentera orsakerna, har inte gjorts menskall tydligen göras. Sådana fakta måste ligga lill grund för lämpligaåtgärder. Man måste lyssna lill personalen då den säger att det inte räcker medmer pengar för alt locka sjukvårdspersonal. Det som krävs är bättre arbetsförhållanden,som kan skapas bara genom atl man får tillräckligt med personal. En kortarearbetstid ulan deltid är ett krav som starkt förts fram från de fackligaorganisationerna och från de anställda själva. Den dåliga barntillsynen är enannan fråga som innebär problem, och den borde man kunna lösa. Hälso-och sjukvård, m. m. Del är inte alls fråga om alt medangräset växer-dvs. medan utredningarna pågår - dör kon. Myckel är på gäng idelta avseende i landstingen. När det gäller praklikplalser, som verkligen harvarit en träng sektor, föreligger förslag från VÅRD 77 som är på remiss. Jaghoppas alt det förslaget, om det genomförs, snabbt skall leda lillförbättringar. Jag vill också helt kort ta upp en annan sak som KarinNordlander nämnde. Jag menar att det är utomordentligt viktigt alt vi ser lillalt vi har ett skatte- och bidragssystem här i landet som gör att skillnaden ibehållning mellan hel- och deltidsarbete resp. mellan bekväm och obekvämarbetstid inte blir för liten -detta inte minst av hänsyn lill sjukvårdenspersonalbehov. I budgetpropositionen konstateras att en kraftig utbyggnad av sjukvårdenskett . Samhällets totala kostnader för hälso- ochsjukvärden ökade med tilldrygt 20 miljarder. Hälso- och sjukvårdssektorns andel av BNP ökade från 1966 lill drygt 8 1976, Antalet yrkesverksamma inom sektorn harunder ökat från 130 000 lill drygt 250 000, Närman nu presenterar de här siffrorna för allmänheten blir den spontanareaktionen ofta sä här: Närdet nu har satsals så myckel pä sjukvården hur kandet då komma sig att man får vänta i veckor på all fö träffa en läkare, alt manfår vänta i månader på en gallstensoperation, att man får vänta på enhöftledsoperaiion? Detär bara att konstalera: i den mån köerna ökar trols den kraftiga utbyggnaden avsjukvården beror detla på atl vårdefterfrågan har stigit ännu snabbare änökningen av resurserna. Förden som i över 30 är har deltagit i landstingsarbete är det här ingen nyhet.Liknande situationer har vi levt med hela liden. Ständigt måste frågan vara:Används de resurser vi har på rätt sätt? Tid efter annan har också diskussionerförts om delta. 3 protokoll 1977/78:106-108 Hälso-och sjukvård, m. m. talade man om "lägstamöjliga omhändertagandenivå", vilket innebar alt man skulle försökabättre anpassa värdinsatserna lill den enskilda människans behov av vård. I börjanav kom som en följd av detta tänkande nivåstruktureringen inomsjukvården. Numåste vi, som en följd av dagens behov och den framtida åldersstrukturen isamhället, prioritera långtidssjukvården i dess olika former. Därutövermåste vi få en bättre balans mellan sluten och öppen vård. Vad som sägs iproposiiionen i det avseendet är säkerligen rikligt. Allmänheten krävernärservice och kontinuitet inom hälso- och sjukvården. Det kravet måsle sälångt möjligt tillgodoses. Ökaderesurser lill primärvården inkl. distriktsvården bör rimligen kunna leda tillatt allt fler får sitt vårdbehov tillgodosett på denna nivå. Förhoppningsviskan detla innebära minskat tryck på dyrare vårdformer. Avstörsta vikt är dä givetvis ett effektivt samarbete med den primärkommunalasocialvården, främst beträffande hemsjukvård och distriklssjuk-värd. Mankan ställa frågan: Kommer framtidens sjukvårdsresurser att räcka till, ellerför vi fortsätta leva i en kronisk bristsituation? Svaretpä dessa frågor tror jag inte vi kan finna enbart i storleken av samhälletssatsningar på sjukvårdsområdet. Det är inte bara en fråga om satsning av pengaroch utbildning av personal. Det är också en fråga om allmänhetens vilja ochförmåga att slå vakt om sin egen personliga hälsa genom sunda livsvanor ochförebyggande åtgärder. Manhar kallat detta personliga engagemang för friskvård eller egenvärd. Oavsettbenämningen kan det visa sig värdefullt med ökad satsning på information omnågon form av bashälsoprogram för egenbruk. Allmänheten har genom upplysning blivit observant påhälsorisker i omgivningsmiljön. Påsamma sätt bör man genom effektiv information kunna undvika vissa trivialasjukdomstillstånd. Såvittjag kunnat bedöma - det har andra konstaterat tidigare i den här debatten - äralla överens om de satsningar som skall ske och de prioriteringar som måstegöras inom sjukvårdsområdet. Denna enighet är värdefull med hänsyn till destora och viktiga frågor det gäller. Enighetråder också om att sjukvårdshuvudmännen måste erhålla ekonomiskt tillskott föratt klara en högre utbyggnadstakt. Om hur detta skall ske råder delademeningar. Men det är en detalj i den stora frågan, som inte bör fä undanskymmadel faktum att det råder en långtgående enighet när del gäller sjukvården förframtiden. Närvi nu skall fördela samhällets resurser - i den män vi har någonting altfördela - när vi skall överföra pengar från exempelvis staten till denkommunala verksamheten, är det värt att något beröra principerna förtransferering av medel från staten till kommunerna och landslingen. Jaganser att statsbidrag i princip inte bör vara bundet till visst ändamål i fallsom vi här diskuterar. Man bör, tycker jag, så långt det är möjligt, lämnagenerella bidrag att fritt användas av resp. huvudman. Vi skall för framtidenså långt möjligt undvika bundna statsbidrag, öronmärkta pengar. migdärför helt bakom det förslag som regeringen framlagt beträffande den här transfereringen. Engrundprincip som jag tror att vi alla är överens om när det gäller altförstärka landstingens, sjukvårdshuvudmännens, ekonomi är att det är ettsocialt krav att ingen enskild på grund av avgift skall tvingas avslå frånvärd. Del är en viktig princip att slå fast i detta sammanhang. Visst kan viändra avgifter, visst kan vi på olika sätt försöka förbättrasjukvårdshuvudmännens ekonomi, men det får aldrig ske pä sä sätt att enskildamänniskor på grund av att det kostar för myckel avslår från en nödvändig vård. Med detta, herr talman,yrkar jag bifall lill utskottets hemställan. Hälso-och sjukvård, m. m. PER (): I debattboken om långvården säger hemsjuk-värdspatienlenCarin , , så här: "Jag är sä glad alt jag för vara hemma igen.Visst blir man bra omskött på långvården. Men man är ju ändå bara ett nummerdär." korta meningarna sammanfattar hon långvårdens kärnproblem: hur mycket man änbygger ut, hur mycket man än ökar personaltäthet och minskar patientantal perrum är institutionsvården ändå alltid en sorts nödlösning, del modernasamhällets offentliga och opersonliga omhändertagande när det privata och personligaomhändertagandet inte står till buds. Mankan naturiigtvis se det som ett oerhört framsteg atl långtidssjuka inte längrelas om hand av fattigvården, som ofta skedde ända , ulan istället pä 55 250 platser inom instilutionsbunden långtidsvård. Manskulle också kunna se utvecklingen som en eftergift för en väldig förändring avbefolkningssammansättningen som har medfört att 1990 var femte svensk kommeratt vara och 140 000 över 85 är. Entredje möjlighet är an se den beräknade ökningen av vårdplalsbehovet som ettyttersta symtom på en samhällsutveckling som har gått snett, som isolerar,passiviserar och stöter ut den äldsta generationen så att till slut baravårdanstalten återstår som en tillflyktsplats undan ell samhälle som inte orkarta ett direkt och personligt ansvar för den äldsta generationen, som försökerköpa sig ett gott samvete genom det indirekta bidraget via skattsedeln tillinstitutionsbyggen i all oändlighet. Någonsanning lär del ligga i alla dessa tre förklaringsmöjligheter till deninslilutionsbundna långtidsvårdens tillväxt och omätlliga platsbehov. Men undersenare år har lyckligtvis en förskjutning skett från de båda förstaförklaringsmodellerna till den tredje. Man tolkar inte sä ofta vårdplatsutbyggnadsom ett okomplicerat mått pä sociala framsteg, man uppfattar inte sä ofta densom bjuder högst i plalsantal som den mest omsorgskännande. Man nöjer sig inteheller så ofta med att resignerat peka på befolkningsutvecklingensåldringsexplosion och de mängtusenhövdade vårdköerna. Manförstår alltmer att värdbehovet inte bara kan bekämpas genom platsuibyggnad,alt del handlar om hela den äldre generationens ställning i samhället. Ett exempel på denna nyainsikt finns i ulrednings- Hälso-och sjukvård, m. m. rapportDe äldre och hälso- och sjukvården. Manhar där bl. a. ett ingående resonemang kring passivitetens och den socialaisoleringens effekt på hälsotillstånd och vårdbehov. "Detfinns många skäl all anta att cellens liksom organens och hela individensvitalitet bibehåller livskraft och funktionsduglighet genom att brukas. Ettsådant antagande är i varje fall mer välgrundat än uppfattningen att den äldrefriska människan plötsligt behöver vila efter ett arbetsfyllt liv." Mendet är ju just detta senare, tvivelaktiga antagande som har legat till grundför hela pensioneringssyslemet och äldrepoliliken. skriver utredningen atl "delfinns anledning att mildra tillämpningen av generella regler knutna till denkronologiska åldern och i stället slå vakt om de äldres rätt att fortsättaarbeta om de kan och önskar det". Exaktsamma synsätt har präglat äldrevårdspolitik. År 1969lade vi fram förslag om en rörlig pensionsålder i programmet Aktivitet ochtrygghet för de äldre, en princip som delvis kunde genomföras genom den s. k.Hagauppgörelsen 1974 och som trädde i kraft i form av rätten lilldelpension och generösare regler för uppskjutet pensionsuttag. Mendet finns mycket mer att göra innan pensionärerna är helt integrerade isamhället som aktiva människor i social gemenskap. En arbetsgrupp inomfolkpartiet har lagt fram ett förslag till program för "Ett mänskligaresamhälle för de äldre". Där finns bl. a. krav på en utveckling av denrörliga pensionsåldern så att inte bara rätten till pension, utan också rättentill arbete, blir röriig . Där finns idéer om ettutvecklat integrerat serviceboende. Där finns förslag om att alla fastabiologiska åldersgränser skall tas bort. Där finns långtgående uppslag tillolika modeller för ett ökat inflytande för pensionärer översamhällsutvecklingen i allmänhet och de äldres förhållanden i synnerhet. Självfalletkan inte ens de mest långtgående åtgärder av det slaget undanröja behovet av ensåväl kvantitativt som kvalitativt väl utbyggd äldresjukvärd. Men måste den skei institulionsform i så slor utsträckning som är fallet och som än merförutspäs i prognoserna? Detär inte säkert. Enligt en undersökning av rörelsehandikappadelångvårdspatienier, av vilka 80 96 var eller äldre, i länhäromåret hade tvä tredjedelar ell ganska litet omvårdnadsbehov. De kunde klarasig helt själva eller med viss hjälp med personlig hygien, påklädning ochliknande. 28 96 beräknades klara sig ensamma och större delen avdagen. Bara 4 96 var i behov av nästan heltidstillsyn. 10 96 skulle klara sig ien vanlig handikappanpassad bostad. Ca hälften behövde boendeformer med litetmer service. 41 96, alltså mindre än hälften, skulle behöva dygnetrunt-service.Enligt utredningen hade vid undersökningstillfället ungefär hälften avpatienterna varit klara för utskrivning från långvärden i minst tre månader.Varför hade de dä inte fån lämna långvårdsinslitutionen? göri sitt delbetänkande 3 om avgifter inom långvården följande kommentar lilldessa siffror: "landstings undersökning från år 1975redovisar resultat som visar att en betydande del av långvårdspatienterna är rehabiliteringsbara.De skulle behöva insatser som andra än sjukvårdshuvudmannen har ansvaretför." Delfinns alltså en flaskhals inte bara vid intagning till långvårdsinrätlning utanockså vid utskrivning. Enligt pensionärsundersökningens enkät skulle avalla långvårdspatienter kunna skrivas ut till "för patienterna bättreboende- och vårdformer" om mottagningsförhållandena hade varil tillfredsställandeutbyggda och organiserade. I 300 skulle kunna skrivas ut lill sin egen bostad,1 800 till ålderdomshem. Motden bakgrunden måste ett förstahandsmål för en mänskligare äldresjukvård varaen tillfredsställande utbyggnad av alternativa, öppna vårdformer. Engrundförutsättning för öppen långtidsvård är naturligtvis att den sjuke har enegen bostad. Motden bakgrunden är motion minst sagt anmärkningsvärd. Han villha s. k. differentierade avgifter inom långtidsvården. Det skulle effektivtgöra det omöjligt för många långvårdspatienter att behälla en egen bostad.Socialutredningen skriver i sitt betänkande om långvårdsavgifterna bl. a.:"Det är av synneriigen slor betydelse för patienter inom långvården att kunna få behälla bostaden. Densjuke kan uppleva föriusten av bostaden så att myndigheternaklipper av kanske den sista förbindelselänken patienten har med sitt tidigarefriska liv. Bostaden symboliserar ett hopp om ett liv utanför sjukhuset." Motden bakgrunden avstod socialutredningen från atl föreslå differentieradelångvärdsavgifter. har frångått sill tidigare krav iden riktningen. fastslog senast pä sitt landsmöte atllångvårdsavgifterna skall var enhetliga. Men leker fortfarandemed tanken att mildra landstingens finansiella problem med metoder som går utöver långvärdspatienternas rehabiliteringsmöjligheter. Del är anmärkningsvärt. Utöveren egen bostad är det naturligtvis mycket mer som behövs för att skapa enmänskligare sjukvård utanför institutionerna. Hemsjukvården måste byggas ut.Den tanke om rätt till ledighet och ekonomisk ersättning till vuxna barn somtar vård om en förälder eller mor- eller farförälder som finns i och i det särskilda yttrandet av i finns med ocksåi äldrevärdsprogram. Det kan vara rimligt,som utskottetförordar,att skynda långsamt i väntan på utvärderingar och utredningsresultat.Men i princip är tanken riktig och värd ytterst seriösa överväganden. Man börnotera att det vanligen inte skulle bli tal om unga, aktiva barnfamiljer somskulle ta hand om sina egna åldrande föräldrar. Befolkningsutvecklingen hargjort att det i stället blir tal om att generationen omkring istörre utsträckning tar hand om sin föräldrageneration av 80-90-äringar, dvs.den pensionärsgrupp som kommer att växa snabbast under 1980-talel. Detfinns alltså mycket atl göra för atl minska trycket på långvårdsinstitutionerna. Motden bakgrunden är den socialdemokratiska partimotionen uppseendeväckande. Därfinns några pliktskyldiga ord om behovet av ökad Hälso-och sjukvård, m. m. Nr 106 hemsjukvård. Men i övrigt är hela tyngdpunkten lagd vid behovet av den utbyggnadav den institutionsbundna långtidsvården. Man skriver i klartexl: "Sjukhemmensutbyggnad och en ökad personal på sjukhemmen är en nyckelfråga i dagens långtidsvård." Hälso-och sjuk- '8 övertygad om atl den inställningen är sakligtfelaktig och mänskligt vård m m olycklig.Den leder obönhörligen lill en utbyggnadskapplöpning med vård- köerna som slukar resurseroch engagemang och tränger undan alla andra perspektiv och alternativ. Visstmåsle vi bygga ut fler långvårdsplatser, men del kommer ju också att ske genomsjukvårdshuvudmännen helt utan detaljerade anvisningar från , i minstden omfaltning som socialdemokraterna föreslär; 2 300 platser . Detskulle innebära ca 63 000 platser totalt 1985 inom somatisk långtidsvård. Omman utgår från en beräkning som ulredningen om de äldres hälso- och sjukvårdgjort skulle det vara för litet. Behovet skulle uppgå till drygt 70 000 platsereller 71,5 platser per 1 000 invånare som fyllt . normtalligger på 70-75 platser per 1 000 invånare som fyllt 70 är. Kanman alltså anklaga socialdemokraterna, sjukvårdshuvudmännen och regeringen föratl planera för låg utbyggnad av långvården? Nej, jag tror inte det. Kanske ärutbyggnaden i själva verket för hög. Utredningen om de äldres hälso- ochsjukvård menar t. ex. atl "normtalets värde kan starkt ifrågasättas somriktpunkt för planeringen" och pekar pä och somexempel. hade 63 värdplatser per 1 000invånare som fyllt . hade bara 37. Naturligtvisvore det frestande för mig som folkpartist att av de siffrorna dra slutsatsenatl äldresjukvården är nästan dubbelt så bra i det liberalt prägladeVästerbotten som i det massivt socialdemokratiska . Men så ärsjälvklart inte fallet. Äldresjukvårdens kvalitet kan inte mätas med normtaloch antal vårdplatser i institution. Kanske har socialdemokraterna i Blekingebegripit det. Deras partivänner i har det definitivt inte. En merafantasilös och andefattig framställning om äldresjukvårdens problemalik än densocialdemokratiska partimotionen får man leta länge efter. Islutet av debattboken om långvården berättar författarinnan om enlängvärdspatient i rullstol som sitter och tynar bort. Hon frågar: Är det intementalt mord som begås på den här mannen, och är vi inte alla delaktiga i detmordet? Denfrågan ställer sig de flesta som sysslar seriöst med långtidsvård ochäldresjukvärd. Den frågan skulle med rätta kunna betecknas som"nyckelfrågan i dagens långtidssjukvård". Men socialdemokraterna iriksdagen nonchalerar den frågan och ställer sig vid sidan om erfarenheten,vetenskapen och den allmänna debatten och vidhåller atl det allt överskuggandeviktiga, den helt dominerande nyckelfrågan, är institutionsplatsut-byggnaden.Det är uppseendeväckande och anmärkningsvärt - för att uttrycka sig milt. NILSHJORTH (s): harjag och några medmolionärer väckt en moiion ominrättande av en yrkesmedicinsk enhet vid akademiska sjukhuset i . Vihade 1976, dä vi motionerade för första gängen, tagit fasta pä dåvarande socialministernsuttalande , om alt målet i en första etapp var att försesamtliga regionsjukhus med kvalificerade resurser för yrkesmedicinskverksamhet. Vi pekade på det starka sambandet mellan yrkesinspektionen ochyrkesmedicinen. hade nämligen en egenyrkesinspekiionsavdelning. Utskottet avstyrkte emellertid vår motion underhänvisning til) den pågående och igångsatta utredningsverksamheten. Förraåret kom vi igen med en motion där vi underströk viklen av utbildning avyrkesmedicinare sä atl behovet av insatser inom yrkesmedicinen ochföretagshälsovården kunde tillgodoses. Utskottet hänvisade åter till detpågående utredningsarbetet och kunde inte tillstyrka den överiäkarijänsl viföreslog. Ändå hade socialstyrelsentillstyrkt inrättandet av en sådan tjänst. Utskottet anförde som skäl föravslag bl. a. alt det rådde brist på läkare med kompelens som överläkare iyrkesmedicin. 1årets proposition tillmötesgår socialministern vårt krav på en överläkartjänstför yrkesmedicin vid akademiska sjukhusets medicinska klinik, och det är vigivelvis lacksamma för. Vi anser - och del har vi utvecklat i vår motion1977/78:291 - att del därmed finns förutsättningar atl bygga upp enyrkesmedicinsk verksamhet. Sjukhuset har goda lokal- och utruslningsmäs-sigaförutsättningar för en mer omfattande verksamhet. Denservice som lämnas av sjukhuset har visat sig otillräcklig, Uppsalasjukvårdsregion, med sitt stora upptagningsområde och sina många industrier,bör enligt min mening ha en egen yrkesmedicinsk klinik. Delta har även krävtsfrån fackligt håll. Och kan man väl säga att i och med den inrättadeöverlakartjänslen har det första stegel tagits. Den yrkesdermaiolo-giska enhetsom inrättats innevarande budgetår utgör så atl säga grunden för det hela. Jagfinner utskottets förmodan om an vissa sjukskötersketjänster kommer atlplaceras vid den enhet för yrkesmedicin som byggs upp kring den nyaöveriäkarljänslen vara positiv. Jag har därför anledning hoppas att vi inomrimlig tid får en helt utbyggd yrkesmedicinsk klinik i , och med denförhoppningen kan jag för dagen nöja mig med utskottets skrivning i den härfrågan. Hälso-och sjukvård, m. m. Överläggningen var härmedslutad. Kammarenbiföll vad utskottet i dessa punkter hemställt. Hälso- och sjukvård, m. m.