prot · G109147 · 1977-12-31 00:00:00 — Detär bara olika former av psykodynamiska metoder, former av psykoterapi, dvs.former av allernativ mänsklig kommunikation, som kan ändra på störda elleravbrutna mänskliga kommunikationssystem. Det kan inga tabletter, inga preparatgöra. Nuvinner sådana här metoder sakta ett visst insteg i behandlingsapparaten,kanske speciellt i behandlingen av drogberoende. Menockså här föreligger viktiga principiella och politiska problem, somutredningarna går förbi. Också här föreligger situationen alt psykoterapi kantjäna helt olika intressen, och var hell rikligt inne på del. Detär ingen expertfråga, det är en politisk och social fråga, en fråga för bl. a.denna kammares ansvar. Dethör lill saken aU psykoterapin dessutom är en bitvis vildvuxen flora, där delfinns inslag av både ovetenskaplig och auktoritär natur. Från ståndpunkten aven frihellig människo- och samhällssyn -om vi fasthåller vid den - måste manförhålla sig kritisk till en rad former av psykoterapeutisk teori ochbehandling. Denstatliga utredningen om psykoterapiutbildning gör ingen sådan analys. Denblandar friskt ihop seriös vetenskap med humbug, den blandar auktoritära ochfrigörande behandlingsformer utan atl diskutera deras natur i det stycket, denerkänner dessutom del medicinsk-biologiska modelllän-kandet och dömer därmedfaktiskt psykoterapin till atl fängslas i en auktoritär gammaldags ram. Detbetyder alt psykoterapin skulle förvandlas lill elt manipulerande moment itvångsapparalen snarare än till en offensiv, nydanande och frigörande kraft,som kan leda bort från förtryck, repression och utslölning. Genomalt också här förhålla sig passivt och skenbart neutralt stöder socialutskotteti praktiken de mesl ovetenskapliga, mesl odemokratiska och konservativa delarnaav vårdideologin och samhällsideologin. Man kan t. ex. från seriös slåndpunklinie acceptera former av ytliga terapier som har stark s. k. avläckande karaktäroch hos klienterna kan framkalla fördjupningar av neuroser eller psykotiskaskov utan all sedan den terapeutiska metoden har några möjligheter att ta omhand detta stadium på ett riktigt sätt. Man kan inte heller från frisinnad ochdemokratisk ståndpunkt acceptera t. ex. den vulgära och primitivabeteendelerapin, som är en klart manipulerande form av terapi. Men det görutredningen, och socialutskottet tiger eller håller sig vid sidan. Mankan inte heller acceptera den mystifierande riktning som finns inom denexistensiella filosofin och analysen och som har förelrätts av öppna nazistersom och . Men den inriktningen tycks utredningen ochsocialutskottet inte ha någol emot. Manmåste ur det här existensiella tänkandet, som är en viktig del av tänkandet pådet psykoterapeutiska området, skilja ul det positiva, det icke-mystifierande,del som i form av värdefulll intuitivt tänkande kan fogas in i seriös vetenskapoch frigörande behandling. Men det gör inte utredningen. och socialutskottet låtsasgivetvis som om man inte vet någonling. Manmåste ta fasta på den klassiska psykoanalysens stora vetenskapligaproduktivitet som man bryter dess sentida isolering från den slörresamhälleliga verkligheten. Manmåste visa skepticism, som myckel riktigt sade, mot deamerikaniserade metoder som ofta tycks förvandla terapi och behandling till ettslags ytliga, oreflekterade känslofester, där människorna aldrig når fram lillde djupare och fundamentala problemen. Den här känslobefrielsen är nödvändigoch utomordentligt viktig i sig själv, alldeles speciellt kanske för schizoidaeller hårt knutna människor, för dem som lider av mindervärde och självförakt -men den är bara elt sleg. Den får inte slå över i ytlighet ellerantiintellektualism, som underskattar den mycket svåra och påfrestandeintellektuella arbetsprocess genom vilken vägen till frigörelse och friskhetför en klient måste gå. Attkritisera lösliga och ytliga former av psykoterapi är nödvändigt för att inteen annan typ av reaktionär antiintellektualism skall vinna inslag i debatten,nämligen den som vill skärpa tvånget och repressionen t. ex. mot dem som liderav drogberoende. Del finns tyvärr en stigande sådan tendens . Den är f ö.inte helt orepresenlerad här i kammaren såvitt jag har kunnat finna av dentidigare debatten. Jag vill sammanfatta. Gång på gång har vi från vpk försökt få tillstånd en politisk diskussion om utslagnings- och utstölningsproblemen isamhället - om utslölning och drogberoende, om utslölning och psykiskavvikelse, om utslölning och klasskillnader, om utslagning och frihet. Förfjärde gången denna vår försöker vi få upp dessa problem till debatt. Ochåter möts vi av delta undvikande, oansvariga synsätt, som gömmer sig bakomtvivelaktiga utredningar. Vilever i ett krisens samhälle. Vi som tillhör arbetarrörelsen måste äntligenbörja ta vårl ansvar på dessa områden. Det får bli slut på de vita rockarnasoch byråkratkavajernas allenarådande. Det måste ske elt genombron i kampen motgaller, tvång och inlåsning, mot passiviseringen och neddrogningen avpatienter, mot vetenskaplig vidskepelse och halvnazistiska värdideologier. Utslölningoch socialt förtryck kräver kamp för att kunna upphävas - kamp frän dem som ärdrabbade, kamp från de krafter i samhället som står för demokrati och mänskligfrigörelse, som står för arbetarrörelsens idéer. Den progressiva vetenskapen ärvår bundsförvant. Och den sitter knappast bland utredarna eller isocialstyrelsen. Medanman tiger och viker undan här i kammaren, fortsätter de avvikandes ochutstöttas ångest och sociala förnedring. Det är ohållbart. måsle ettgenombrott ske. Vi som är satta att la det politiska ansvaret för behandlingenav de psykiskt avvikande får inte fortsätta atl göra som man gjort i tiotalsår. Tigandet måste nu få ell slut. Med dettayrkar jag bifall till den akluella vpk-motionen. Utvecklingenav den psykiatriska vården m. m. Underdetta anförande övertog förste vice talmannen ledningen av kammarensförhandlingar. 4 prolokoll 1977/78:147-148 Utvecklingen av den psykiatriska vården m. m. Den psykiatriska vården befinner sig i omvandling, och det har dengjort . Del finns ingen patientgrupp som varit så åsidosatt som den medpsykiska störningar. Utredning på utredning har presenterats, iblandremissbehandlals och fått till följd en ny utredning. Ändå kan man inte sägaatt man kommit fram till något samlat grepp över hur framtidens psykvård skallse ut. Måhända kan det bero på alt det i utredningarna suttit mest"experter", och inte de som verkligen arbetar tillsammans medpatienterna och stundligen ute på vårdavdelningarna, den praktisktarbetande vårdpersonalen. Jagvill ändå inte påstå att ingenting har hänt inom den psykiatriska vården. Dethar hänt myckel. Jag skulle vilja påstå att den verkliga omvandlingen börjadenär vi fick den nya psykofarmacan, då först hibernalet i mitten på 1950-talet.Sedan har vi fått en mångfald preparat i vården. Men det var då, när vi fickhibernalet, som det började finnas förutsättningar för att sälla in andrarehabiliterande åtgärder. Förutvar det - speciellt på de oroliga avdelningarna men även på avdelningar där manhade de lugna patienterna, de som blivit passiviserade och som satt försjunknai sig själva - praktiskt tagel omöjligt att nä patienten för samtal för atlutifrån det kunna sätta in den terapi i olika former som kunde finnastillgänglig. Jagvill säga till att förutsättningen föratt man skall kunna sättain olika terapiåtgärder är alt man kan nå fram till patienten, kan prata medpatienten. Jag har, , varit med så länge inom den psykiatriskavärden, både innan vi fick den nya psykofarmacan och därefter, alt jag tror atljag vel vad jag pratar om. Jag tror inte heller att jag tillhör den kategoriinom sjukvärden som har passiviserals, ulan jag har alltid tyckt att arbetetvarit intressant och jag har försökt jobba för att fö ut patienterna frånsjukhuset. Jag kommer senare i mitt anförande mera in på detta all vi måsle föul patienterna från sjukhuset. Tidigaresatt patienterna apatiska och försjunkna i sig själva. Däremellan var dekolossalt oroliga. är det en sjudande aktivitet i verkstäder, påterapiavdelningar, i studiecirklar och i teatergrupper. Manlalar om tvång, och man kritiserar psykofarmacan. Det har i daggjort med användande av alla möjliga invektiv. Man talar om neddrogade patienter,om tvång och inhuman värd. Lål mig på en gång säga atl kritiken är våldsamtöverdriven. Men den sjukvårdande personalen kan på grund av del arbele den haratt utföra inte gå ut och försvara sig mol enskilda människors krilik i det häravseendet. Vi behöver psykofarmacan i elt akut skede. Men självfallet skall denanvändas med ansvar och under så kort lid som det över huvud taget är möjligt.Vid vissa lillfällen behöver vi kanske också elchocker. Det är en metod somvisat sig vara mycket effektiv mot djupa depressioner, som i väldigt många fallannars leder till en myckel stor suicidialrisk. Lobolomin slutade man med förganska länge sedan i del här landet, . Det viktigaste är ändå atlta reda på sjukdomens art och orsak föratt snabbt kunna sätta in åtgärder.Där skulle jag vilja hålla med på en punkt, nämligen när detgäller atl klassa människor som psykiskt sjuka. Det har gjorts och görs kanskeslentrianmässigt. Mänga människor hamnar på elt mentalsjukhus ulan alt de allshade behövt komma dit. De för en psykisk sjukdomsdiagnos sig påstämplade. Omdet hade funnits resurser ute i samhällel hade de kunnat få annan hjälp ochinte behövt komma till sjukhus. Men det gäller atl snabbi sälta in åtgärderlill hjälp för patienten för all slippa hospitalisering och passivitet. Därmåsle all personal vara engagerad, och del är den också. Det är i det avseendetjag menar att det är den på avdelningen arbetande personalen som gör de störstainsatserna. Men den måste naluriigtvis stöttas upp av läkare, psykologer,kuratorer och socionomer. Personalen är den viktigaste resursen i detpsykiatriska vårdarbetet. Är inte personalen med blir det inte heller någotinnehåll i den psykiatriska värden. Visstfinns det som jag sade många patienter som inte skulle behöva tas in förvård på mentalsjukhus och psykiatriska kliniker. Men varför hamnar de där? Jo,det finns knappast någon förebyggande psykiatrisk vård. Vi kräver i vår motionen prioritering av den förebyggande vården. Visstfinns det många patienter som inte skulle behöva bli kvar på sjukhusen. Menvarför blir de kvar? Jo, del finns knappast någon som helsl eftervård. Vi kan följa patienterna lill sjukhusgrinden, men därefter vel vi inte vad somblir av dem. Sedanärdet, med tanke på den syn vi fortfarande har på de psykisktsjuka, ingen som lar hand om dem och hjälper dem i deras svåra arbete med atlkomma tillbaka lill samhället. Där tror jag inte det hjälper vare sig med utredningareller med lagstiftning. Här hjälper bara information och opinion för att fömänniskorna i vårdsamhället all se med andra ögon på den psykiskt avvikande. Vidmitt eget sjukhus har vi lill att börja med 100 patienter som omedelbartskulle kunna slippa ha sitt hem på sjukhuset om det bara funnes t. ex.servicecentra och lägenheter där de kunde bo och klara sig själva med visstillsyn. Delär, somjag ser del, två viktiga bitar som i slor utsträckning saknas inom denpsykiatriska vården: den förebyggande vården och eftervården. Man har påbörjaten omorganisation inom psykvården. Inom mitt län, som jag bäst känner lill, harvi också börjat med en sådan omorganisation. Vi arbelar med sjukvårdsteam ute idistrikten, den s. k. sektoriserade vården, som man också infört i vissa andrakommuner. Kuratorer, psykologer, socionomer, socialarbetare, sköterskor ochannan vårdpersonal finns med. Som konsult har man en psykiater. Underden korta lid som gåll sedan vi började med denna omorganisation har vi kunnat sealt verksamheten lett lill att antalet intagna på sjukhusen har minskat. Jagtror myckel på denna verksamhet. Jag menarait dessa vårdteam också skall varamed och följa upp och hjälpa de patienter som tillfälligtvis behöver vård påsjukhus. Men som jag tidigare sade saknas resurserna för eftervården. Det ärdetsom är så bedrövligt, och det är därför som vi färden hospitalisering ochpassivisering som vi vill komma ifrån. Utvecklingenav den psykiatriska vården m. m. Utvecklingenav den psykiatriska vården m. m. Vihar patienter som sitter pä vårt sjukhus och som har suttit där sedan 1934närsjukhusel öppnades. Då fanns det ingenting atl göra för patienterna. Manbara tog hand om dem på institutionen. Det fanns heller inga mediciner. För deallra oroligaste patienterna hade vi något som hette apomorfin.och det varallt. Förde psykiskt utvecklingsstörda har omsorgslagen visat sig vara ett mycketeffektivt stöd när det gäller rehabiliteringen och möjlighelerna atl integrerasi samhället. Måhända skulle det behövas en liknande lag för del psykiatriskavårdområdet. En sak är säker: Del behövs etl betydligt bättre samarbete mellanlandstingens hälso- och sjukvård och primärkommunernas socialvård. Del får intevara valtentäia skott mellan dessa vårdgrenar. Vihar begränsade resurser vilka måsle användas och utnyttjas för att gepsykiatrisk vård ål dem som är i behov av just sådan behandling. Vi skall inteha patienter pä sjukhus, vilka inte oundgängligen bör vara där. Menskallman tolka dogmatiska inlägg rikligt,sä skulle det innebära atldet inte finns några psykiska sjukdomar. Han talade om all man drogar nerpalienler, precis som om del vore någol nöje som man håller på med frånläkarhåll och vårdpersonal. Han talade om elchocker och loboiomi. Dessabehandlingsformer behövs inie, för de ger nedtryckning och passivisering. Våldoch tvång kom tillbaka i anförande. Jagkan hälla med om myckel av det som har sagl. Däremot kan jag intehålla med om att det inte skulle finnas någon psykisk sjukdom att delenbart skulle vara samhällel som sådant, orsaker i samhället, som gör atl manför en psykisk avvikelse. De flesta psykiska störningar har naturligtvis deorsakerna, men det är ingen tvekan om atl det finns psykiska sjukdomar beroendepå hjärnskador och förändringar i hjärnceller. Tro inte, , atl vinågonsin kommer all slippa alt ha psykiska kliniker eller att vi någonsinkommer att fö ha dem lomma, även om man gör allt för alt åstadkomma del! Jagär inte läkare och kan inte gå in i en medicinsk diskussion om olika sjukdomarssymtom, diagnoser och orsaker. Men det är fel när hell utesluterpsykiska sjukdomar. Vihar stor brist på läkare inom psykialrin men kan inte, menar jag, på grund avdelta utestänga den psykiskt sjuke eller avvikande från en god och allsidigvård och hjälp. I sjukvårdsteamen som jag talade om ingår psykologer, kuratoreroch värdpersonal. Där kan naturligtvis-det lycker vi är hell riktigt - ocksåallmänläkarna ingå om de får utbildning i psykiatri. Vi trycker myckel hårt päutbildning inom den här vårdgrenen - del har också varil inne på.Jag menar inte med delta atl vi skulle klara oss ulan psykialriker, långldärifrån. Men man kunde , som jag fruktar kan bliväldigt läng just på grund av brislen, använda de psykialriker som finns som konsulter. Detfinns planer, det finns målsättningar för hur den psykiatriska vården skall seut . Men del finns också väldigl stor oenighet mellan olikaintressenter-eller doktriner kanske man skall kalla det för-om hurden här vården skall se ul. Denoenigheten får dock inte hindra politikerna från alt ta sill ansvar för att delpsykiatriska vårdområdet skall utvecklas och all planer skall förverkligas. Jag har sagt del förut frän den här talarstolen. Det harsölats länge nog. Den här gruppen har väntal , alltför . Det är dagsalt rikllinjer nu utarbetas sä atl vi kan ge även människor med psykiskastörningar den vård och hjälp som de i likhet med andra grupper i samhället harrätt atl kräva. Även om utskottet allmänt positivt har skrivit att man nu börta fram de här riktlinjerna, tycker jag nog all del kunde ha sträckt sig litetlängre och gett regeringen till känna vad man har sagt och tyckt. Jag yrkarbifall lill moiionen 1396. Utvecklingen av den psykiatriska vården m. m. I della anförandeinstämde (). (vpk) kortgenmäle: Lål mig börja med all deklarera att jag är tacksam för all det finnssocialdemokrater som kan bedriva en progressiv kritik av det nuvarandetillståndet. Jag delar helt uppfattning om atl nog hade mankunnai förvänta sig litet annan aktivitet på del här områdel under de senastelio åren och även jusl nu från del utskott som är ansvarigt för frågorna. På depunkterna är vi överens. Jagskallinte polemisera sä skarpt mol känner jag inget större behovav - men jag vill erinra henne om elt par saker. Det gäller t. ex. det här medtvånget. Del råkar vara så alt vi har 20 000 tvångsomhändertaganden enligtlagen om sluten psykiatrisk vård här i landet. är etl myckel högt lal.Det är högre, vad jag vet, än i flertalet jämförbara länder. I Tyskademokratiska republiken, som vi ibland kritiserar för atl den inte beaktar endel individers medborgerliga fri- och rättigheter tillräckligt, har manmotsvarande lagrum, och där tar man om hand bara 500 människorom året pädubbelt så stor befolkning. Att siffran för vårt land är så hög måste ju beropå atl man har en ivängsbenägenhet i den svenska vårdapparaten. Man skall såatt säga sy in folk i långt större utsträckning än vad som är funktionelltbehövligt, för det är ju inte så alt svenskar är galnare än tyskar - det vetvi. Jag har inte sagt atl man skall betrakta psykiska avvikelsersom lika med normalilel eller som en variant på normalitel. Men jag har sagtall det är fullständigt felaktigt att tala om sjukdom, därför alt sjukdomassocierar till den medicinskt-biologiska sjukdomsiypen. När del gäller t. ex.en människa som för lunginflammation, sä är människan frisk förelunginflammationen. Sedan blir hon sjuk, och så blir hon i bäsla fall med hjälpav medicinska behandlingsmetoder frisk igen. Del är sä alt säga ell byte avtillstånd. Denpsykiska avvikelsen, vare sig vi kallar den sjukdom eller ej -del är enterminologisk och polilisk fråga vad vi skall kalla den; jag tycker inte ombegreppet sjukdom - är någonling annat. Det är ju elt stadium i en mänskligprocess, där del ofta är så att del man kallar psykisk sjukdom egenlligen är. Utvecklingenav den psykiatriska vården m. m. som jag sade, en skärpningav människans kamp för sin psykiska idenlilel. Det är alltså av myckel merdubbelbollnad natur-inte ett sjukdomstillstånd i egentlig mening utan ettupptrappat kamptillslånd som kan användas och behandlas på olika sätt. Man kanpassivisera patienten eller man kan med psykodynamiska behandlingsmetoder gripatag i människan under psykosen och använda dessa metoder som utgångspunkt. Delär den moderna vägröjande psykiatrins nya metod bl. LILLYHANSSON (s) kort genmäle: Jag skulle också gärna kunna hålla med om atl man inteskulle behöva använda sjukdomsbegreppet. Men det spelar ju egentligen ingenroll. Del är väldigl många, som jag sade lidigare, som inte alls skulle behövakomma till sjukhus och fö en stämpel för psykisk sjukdom på sig, om vi haderesurser ute i samhället - och där tror jag vi är överens, - somförebyggde de här symtomen, så att de inte behövde bli så djupgående. Mendärifrån och lill att säga atl del egenlligen inte finns en psykisk sjukdom ärsteget långt. Jag tror emellertid att när det gäller den psykiska sjukdomen somjag talar om som sjukdom är det inte fråga om så förskräckligt många människor.De andra, som inte skulle behöva den sjukhusvård som ges , är många, mångafler. Mot den bakgrunden tror jag att om vi kunde få en ordentlig förebyggandehälsovård på psykiatrins område och en ordentligt fungerande eftervård, såskulle man kunna minimera intagningen till psykiatriska kliniker. Sedanhåller jag med när del gäller de här olika terapimetoderna. Därmåste det bli en sanering i fråga om psykoterapin. Det måste göras euklarläggande, för här finns det kolossalt mycket geschäft som vi är tvungna attkomma till rätta med. (vpk) kortgenmäle: Delta är en intressant och intellektuellt fruktbar diskussion, tillskillnad från många andra debatter i kammaren. Vadjag har emot detta sjukdomsbegrepp, och del tror jag så småningomkommer all hålla med mig om, är aU del är en passiv överföring av ettmedicinskt sjukdomsbegrepp som det inte liknar när man kommer in pä detpsykologiska området. I sjukdomsbegreppet ligger, och har legat, enklassificering av de psykiskt avvikande. Denna förnedrande och utstötandeklassificering tror jag ingår i den ideologiska föreställningsvärid hos mängapsykiater och inom värdapparaten som har varit en av förklaringarna till har elt stort anlal Ivångsomhändertaganden även när det gäller människorsom uppenbarligen inte är psykotiska. Omjag minns rätt när det gäller den statistik som jag hade, är del fakliskl baraen minoritet som las om hand med tvång, dvs. i fråga om de i klassisk meningpsykiskt sjuka. Andra tas om hand med tvång ändå. Del är alltså fråga om enutbredning av ivångsmeloderna som är förskräckande, jämfört med vad jag kännertill från andra jämförbara länder. Jagtror också alt och jag skulle vinna mycket pä om vi kundediskutera behandlingsmetoderna mera ingående i ell annal sammanhang när vi harmera tid till förfogande. Jagreagerar litet mot att säger att vi måste ha psykofarmaka. Detärju en motsägelse att man inom vissa delar av vårdapparaten, t. ex. på vissaav de kommunala behandlingshemmen, har total drogfrihet av den uppenbaraanledningen att de neuroser som det där handlar om bl. a. har tagit sig uttrycki drogberoende. Därför har man alltså drogfrihet och alltså även medicin frihet. Men om samma människa går in i ett försvårat psykotiskt tillstånd ochhamnar på någon av landstingens institutioner, är hon mycket friare. Dåanvänder man droger mycket frikostigt. Manmåste skilja mellan användning av droger och mediciner för att folk skall fåsova och för att folk skall komma ur omedelbara akuta, svårartade oros- ochångesttillstånd och sådan neddrogning som innebär att man mer eller mindrekonstant trycker ned depressionen och symtomen med hjälp av medicinerna. Det ärden typen av nedtryckande som är så utomordentligt fariig, därför att denaldrig leder till en fundamental bot. Inga läkare eller analytiker i världenfår ur en sådan människa fram grundorsaken till det psykiska lidandet. Utvecklingenav den psykiatriska vården m. m. LILLYHANSSON (s) kort genmäle: ärjag rädd, , att vi kommer på kollisionskurs med varandranär del gäller psykofarmakan. Delär jusl i fråga om svåra, oroliga psykostillstånd och djupa depressioner somdet inte går att häva på annal sätt som man snabbt skall sätta inpsykofarmakan, så att man så fort som det någonsin är möjligt får patienten urdetta tillstånd och kan sätta in annan terapi. Jaghåller med om att enbart tabletter eller kemiska preparat intebotar ett psykiskt sjukdomstillstånd, men det hjälper, så atl man kan sälla inandra åtgärder som är nödvändiga. Somjag sade i milt inledningsanförande måste man först kunna nå patienten. Omdetta inte är möjligt, måsle man sätta in lugnande preparat eller preparat medhöjande verkan, för att kunna komma till tals med patienten och på någol sättfå reda på sjukdomsorsaken. Hur skall man kunna lala med en patient som är såförsjunken i sig själv alt han inte vel vad han heter? Han ser kanske inte migframför sig utan en djur eller någonting annal. Man kan hålla på hur länge somhelsl utan att lyckas, om man inte får patienten ur detta tillstånd. Förstevice talmannen anmälde aU anhållit atl lill protokollet fåantecknat att han inte ägde rätt till ylleriigare replik. Del var välgörande att lyssna till , som har praktiskaerfarenheter från sjukvården och som känner den psykiatriska värden på ettannat sätt än den som, liksom , teoretiskt söker Utvecklingen av den psykiatriska vården m. m. forma och angripasamhälle, utskott och annat för deras inställning till den psykiatriska vården.Jag har stor respekt för intresse för psykiatrin, men det kanändå inte vara så, atl allt vad som görs av socialutskollet på delta område ärså felaktigt som han säger. stod hans förre partiledare . och öste beröm över ulskoitelRir dess behandling av belänkandet om befolkningsfrågan.