prot · G10922 · 1977-12-31 00:00:00 — För att man skall kunna införa den typ av reglering som AntonFågelsbo efterlyser måste man vara beredd att ge regler för intresseavvägningenockså mellan bostadsbyggande och andra slag av verksamheter som påverkarmiljön. Man skulle därmed binda myndigheterna i alltför stor utsträckning, ochman skulle förlora den smidighet i tillämpningen som är önskvärd. Problemetär alltså sådant att det inte i första hand bör lösas genom lagstiftning. Istället bör det vara de tillämpande myndigheternas sak att i varje enskilt fallavgöra om den avsedda bebyggelsen kan godtas. Det är givet attlämplighetsbedömningen ibland kan leda till att ett bostadshus accepteras, ävenom ett visst begränsat intrång i miljön kan tänkas uppkomma. Det är ju storskillnad på graden av störningar från jordbruk med traditionella driftsformeroch från företag med t. ex. stora slaktsvinsbesättningar. Minförhoppning är att den ändring av 5 :; byggnadslagen som trädde i kraft kan leda tillökade möjligheter att bygga på jordbruksfastigheter och att därvid normal luktinte skall få lägga hinder i vägen. I proposition 1976/77:122, som innehöllförslag till denna lagändring, finns det uttalanden som innebär att man ivissa fall kan och bör lokalisera den kompletterande bebyggelsen en bit ifrånjordbruksfastighetens brukningscentrum. Därigenom bör man kunna klara en delproblem, t. ex. av den art som nämner. Omåtgärder för att underlätta bostadsbyggande i jordbruksbygd ANTONFÅGELSBO (c): Jag ber att till statsrådet få framföra ett tack för attjag har fått min interpellation besvarad. Bostadsministern anför attjag interpellerade om möj- Omåtgärder för att underlätta bostadsbyggande i jordbruksbygd ligheten att införa s. k.luktservitut för att komma till rätta med samexistens mellan bostadsbyggandeoch rationell lantbruksdrift. säger statsrådet att den undersökning somgjorts i frågan visar att ett luktservitut har ett begränsat värde. Det hållerjag med om, eftersom också jag har gjort vissa undersökningar. Vi vet att ettluktservitut är någonting som belastar bara en fastighet som blivit avstyckadfrån en jordbruksfastighet, och att andra bostadsfastigheter kan komma mederinringar. Jag har därför utvecklat den här frågan och gått längre, nämligentill att det skall skapas generella regler som löser de konflikter som hittillshar uppstått på det här området. Attstörre djuranläggningar, vilket sägs i svaret, kräver tillstånd i enlighet medmiljöskyddslagen anser jag också vara fullt riktigt. Men det finns ett mycketstort antal fall där lantbruksnämnder känt sig föranlåtna att, med den tolkningav lagen som de kommit fram till, avstyrka av-styckning av bostadstomt frånjordbruksfastighet, kanske till en nära anhörig till fastighetsägaren. Jag harfaktiskt från en lantbruksnämnd fått en hel bunt sådana avslagna ansökningar omavstyckning från ett antal jordbruksfastigheter. Anledningen är alltså att dentolkning av lagen som man kommit fram till bör vara den rätta. Ettannat exempel, som i viss mån berör det här området: Vid ett lantbruk börjadeägaren bygga ett svinstall för smågrisuppfödning. Det var inte alls någon storanläggning. En person från en centralort hade köpt ettfritidshus som gränsade till denna fastighet. Han gjorde en anmälan tillvederbörande länsstyrelse om att detta svinstall inte borde få byggas. Problemav den art jag här påtalat, alltså dessa två liknande fall, bör enligt det svarjag fått inte i första hand lösas genom lagstiftning. Men, statsrådet , det är ju tolkningen av nu gällande lag som är orsaken till att manfått dessa problem. Visstvore det bra med sunt förnuft och förståelse för att ett boende på landsbygdenunder vissa förhållanden kan innebära även nackdelar som inom vissa gränsermåste accepteras av den som vill bosätta sig där. Jag är faktiskt övertygad omatt en sådan accepterande inställning finns hos de allra flesta. Detsägs i svaret att den ändring av 5 ;j byggnadslagen, som trädde i kraft den 1juli , kan leda till ökade möjligheter att bygga på jordbruksfastigheteroch att därvid inte normal lukt skall få lägga hinder i vägen. Sist i svaretheter det att därigenom bör man klara en del av de problem, t. ex. av den artsom jag tagit upp i min interpellation. Ja,egentligen var det positiva synpunkter jag fick av bostadsministern, och jag ärsäker på att detta också är ord som myndigheterna kommer att lyssna till. Menjag skulle vilja ställa en kompletterande fråga till bostadsministern: beredd vitsorda att den tolkning av 5 >; byggnadslagen somgjorts i det interpellationssvar jag fått kan uppfattas som en rekommendationtill, eller kanske vi skall säga ett handlingsmönster för, de myndigheter somhandlägger frågor av denna art? Meddetta anförande, under vilket andre vice talmannen övertog led- Nr 22 ningen av kammarens förhandlingar, var överläggningen slutad. §8 Om den psykiatriska vården Om den psykiatris- StatsrådetINGEGERD erhöll ordet för att besvara (vpk) den 7oktober anmälda interpellation, 1977/78:26, och anförde: har - mot bakgrunden av ett i massmedia under sommarendiskuterat fall - frågat mig om regeringen avser att initiera en allmäninspektion av förhållandena vid de psykiatriska institutionerna, närregeringen avser att låta diskutera den psykiatriska vårdensprinciper och om regeringen anser att tvångslagen LSPV och det omfattandeupphävandet av medborgerliga fri- och rättigheter är tillfredsställande. Jagvill först erinra om den utveckling som har skett inom psykiatrin. Sedan1950-talet har det kommit fram en rad nya medicinska preparat som har gjort detmöjligt att bota eller förbättra patienter som tidigare skulle ha varithänvisade till en i många fall livslång vistelse på sjukhus. Nya vård- ochbehandlingsmetoder har kommit till, och försöksverksamhet pågår vid de flestasjukhus för att förbättra vårdmöjligheterna för olika patientgrupper. Samtidigthar en upprustning, både materiellt och personellt, påbörjats inom dennavårdsektor. En omstrukturering av den psykiatriska vården har inletts. Denöppna vården byggs ut, och antalet vårdplatser inom den slutna akutsjukvårdenminskas. Landstingenhar gjort betydande insatser för att höja standarden inom den psykiatriskavården. Jag vill här erinra om att statliga bidrag utgår enligt särskilda avtalmellan staten och landstingen för både drift- och investeringskostnader inomden sektor av den psykiatriska vården som tidigare hade staten som huvudman. Socialstyrelsenhar ägnat psykiatrin stor uppmärksamhet. Styrelsens inställning till frågan om den psykiatriska sjukvårdens framtida orga nisation framgår av skrifterna Principplan för den psykiatriska vården med tillämpning i första hand på (re dovisar nr 16, 1970), Den psykiatriska vårdens målsättning och orga nisation (1973) och Principprogram för hälso- och sjukvård inför 80-talet (anser 1976:1). Utmärkande för samtliga des sa utredningar är att tyngdpunkten i vårdorganisationen skall förskjutas från de nuvarande mentalsjukhusen till en decentraliserad och differen tierad vård vid vårdcentraler, länsdelssjukhus och sjukhem. Behovet av ett ökat samarbete med social- och arbetsvärden betonas särskilt. Vid granskning av landstingens principplaner för hälso- och sjukvården för söker att se till att dessa intentioner så långt som möjligt förverkligas. Jag vill emellertid betona att det är landstingen som är huvudmän för den psykiatriska sjukvården liksom för den övriga sjuk- 43 vården.Det ankommer därför i första hand på landstingen att med utgångspunkt i lokalabehov och förutsättningar planera sjukvården på ett lämpligt sätt. Pågrundval av nämnda utredningar och remissyttrandena över dessa fortsättersocialstyrelsen att bereda frågorna om den psykiatriska vårdens framtidautformning. Därvid behandlas den psykiatriska verksamhetens innehåll ochavgränsning mot andra vårdområden samt vissa organisatoriska frågor ochsamordningsproblem. räknar med att kunna redovisa resultatet avdetta arbete . Jag kommer därefter att skyndsamt taställning till hur ärendet skall handläggas i fortsättningen. Jagär väl medveten om att det föreligger stora problem inom den psykiatriskasjukvården. Sålunda är bristen på läkare och annan vårdpersonal fortfarandebesvärande, och den utgör ofta ett hinder för att reformera och vidareutvecklavården. sjukvårdsdelegation ägnar emellertid storuppmärksamhet åt rekryteringen av läkare till psykiatrin och försöker att påolika sätt främja denna bl. a. genom att prioritera psykiatrin vid fördelningenav utbildningsblock för specialistutbildning av läkare. Vad beträffar övrigsjukvårdspersonal vill jag erinra om att utredningen 77 även behandlarvårdutbildningen inom den psykiatriska vården. Jag kan här också nämna attSvenska psykiatriska föreningen överväger förslag till åtgärder för attförbättra rekryteringen av läkare till psykiatrin. Enligtsjukvårdslagen har den högsta tillsynen överlandstingskommunernas sjukvård. Denna tillsyn sker genom inspektioner. /76 inspekterades 24 institutioner av olika slag inom denpsykiatriska vården. Det är angeläget att inspektionsverksamheten utökas.Enligt vad jag har inhämtat avser att intensifierainspektionsverksamheten väsentligt. Målet är att psykiatriska sjukhus skallinspekteras en ä och psykiatriska specialavdelningar försärskilt vårdkrävande patienter tre ä fyra gånger . Vid inspektionernages hela personalen och alla patienter tillfälle till enskilda samtal medöverinspektören för den psykiatriska vården. Vid samtal med personalendiskuteras såväl vårdideologiska som rent praktiska frågor. Vid inspektionenägnas särskild uppmärksamhet åt patienter som vistats på sjukhus. Lagenom beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) ses f. n. över aven särskild expertgrupp inom . Utredningsarbetet beräknas kunnaredovisas till under . Översynen berör bl. a.intagningsbestämmelser, regler om den fortsatta vården och behandlingen enligtlagen, utskrivning, tillsyn och de nuvarande utskrivningsnämndernassammansättning. Expertgruppensförslag kommer att prövas av den arbetsgrupp som i samband med arbetet med dennya sociallagstiftningen har tillsatts av socialministern för attredovisa ett beslutsunderlag för regeringen i frågor om vård utan samtyckeinom socialvård och sjukvård m. m. De omfattandeförslag som har lagts fram av socialutredningen i dess slutbetänkande (SOU1977:40) Socialtjänst och socialförsäkringstillägg remissbehandlas f n. Vidarehar utredning om behandling av psykiskt avvikande (den s. k.Bexeliuskommittén) avlämnat ett betänkande i ämnet. Regeringen avser att ta ställning till frågan om enreformering av LSPV i samband med att socialutredningens och den s. k.Bexeliuskommitténs förslag övervägs. 1 avvaktan på resultatet av den översynsom nu pågår av LSPV vill jag inte uttala mig om enskildheter i dettaregelsystem. Men jag har rent allmänt den uppfattningen att det är angelägetatt få till stånd en revision av lagen i syfte att stärkarättssäkerheten för den enskilde. (vpk): Jag ber attfå tacka för interpellationssvaret. Enbild gick genom svenska massmedia - en bild av en kvinna i ett kaltrum, ensam, fastbunden, utlämnad åt en förnedrande och, såvitt jag förstår,vetenskapligt förkastlig behandling. Den chockbilden kunde ha inlett ett stortifrågasättande av hur samhället behandlar dem som det stöter ut. Men massmediasvek, som vanligt. Fallet förblev ett enskilt fall, och chockbildenförbleknade. Jagskall inte här och tala om fallet , utan om de tusenden och tiotusendensom aldrig kom i massmedia, om det växande kollektiv av utstötta som i åratalhar inneslutits i en brottslig tystnad av myndigheter och politiker. Skyldigatill den tystnaden är de ekonomiskt mäktiga, de som har makt att stöta ut.Skyldiga är de många läkare och specialister som tar utstötningen för giveneller som saknar civilkurage att ropa ut missförhållandena, skyldiga är ocksådenna kammares ledamöter, den majoritet vars bänkar alltid står tomma när deutstöttas situation skall diskuteras. än har vägrat att ta sitt ansvar i denna fråga. År efterår har bl. a. vpk krävt en politisk debatt om målsättningen för behandling avde skilda grupper som stötts ut i samhället, men utan minsta resultat. Manhar utrett och utrett, och man fortsätter att utreda och bereda. Det blir ordutan grundval, åtgärder utan ändamål, förslag utan klara värderingar, ettvirrvarr av detaljer och specialistsynpunkter utan att några verkligakärnpunkter berörs. Dethemska med allt detta utredande har varit att man aldrig har ställt degrundläggande frågorna, aldrig tagit upp sjukdomsbegreppet, aldrig kartlagtvarför människor stöts ut, aldrig ifrågasatt mål och grundsyn för vården - ochframför allt aldrig ställt det massiva tvånget och våldet från samhällets sidaunder diskussion. Densom nu till äventyrs hade hoppats att det skulle komma ett politisktbetonat svar från statsrådet har givetvis hoppats förgäves. Det svarsom har avgetts är både politiskt och tyvärr också Nr 22 intellektuellt något av en katastrof Det upprepar alla ytliga ochredan den välkändaadministrativa fakta. Det innebär en lika omedveten som tro- skyldig bekännelse till en konservativ syn på utstötning och vård. -------------- avfärdarockså på några innehållslösa rader det stora tvångs- och fri- Om den psykiatris- hetsproblemet för de utstötta. ka vården Dettaär en del av sveket mot samhällets utstötta. Det är ett brott mot friheten och riketsgrundlagar. Ty vad är den samhälleliga tvångsapparaten på detta områdeannat än ett jättelikt övergrepp mot de drabbade? 23 000 tvångsomhändertagandensker med stöd av lagen om sluten psykiatrisk vård, och ytterligaretusenden sker i namn av nykterhetslagstiftning och LTO. Svenskapolitiker talar gärna om mänskliga fri- och rättigheter. I andra länder - elleråtminstone i vissa andra länder. Men man tiger lika gärna om de utstötta, deoliktänkande som finns i detta schizoida samhälle. Men det är ju här, för dettaland, man har ansvar i första hand. Ändå tiger man om att tusentals människorberövas sina grundläggande medborgerliga fri- och rättigheter. Varför står detfrihetsproblemet aldrig under debatt på det sättet i denna kammare? Och varförglider statsrådet så helt förbi det i sitt svar? Tusentals intagna påtvångsinstitutioner i landet berövas sin rörelsefrihet, sin yttrandefrihet,sin församlingsfrihet. Med 800 000 000 tabletter psykofarmaka söker mant. o. m. göra intrång på deras tankefrihet. Det är tre ting som gör dettasamhälleliga våld så upprörande. Det ena är dess enorma utbredning och denlätthet med vilken det sätts in mot försvarslösa medborgare. Det andra är attdet riktas mot de redan missgynnade och utstötta och är ett led i derasutstötande. Det tredje är dess uppenbara skadlighet för själva behandlingen avpsykiska störningar eller andra följder av utstötningen. Psykisk friskhet -det börjar vi lekmän nu ändå mer och mer lära oss - uppnås inte utan frihet.Friheten är utgångspunkten för att övervinna psykiska störningar. Maktlösheten- det må gälla barnets gentemot föräldern, arbetarens gentemot kapitalägaren,den utstöttes och stämplades gentemot myndigheterna - är grundfaktorn eller enav grundfaktorerna i ångest och flykt. Detfinns en reform som borde gå före alla andra på detta område, och det är attavskaffa lagen om sluten psykiatrisk vård. Det är att ge de utstötta tillbakaderas medborgerliga fri- och rättigheter. Ochjag frågar därför öppet om det som medvetet tiger om: Var står regeringen i själva principfrågan? Anser den att utbrett och långvarigt tvång - det är den sortens tvång jag här talar om - skall användas mot psykiskt lidande och andra grupper av utstötta? Skall det bli mer tvång eller mindre? Jag ställer frågan därför att det går stämningar genom den borgerliga opinionen i som är starkt tvångsvänliga och som förebådar en reaktion på detta område. Vilka upp fattningar har då regeringen? Vad är dess vårdideologi? Är långvarigt berövande av fri- och rättigheter en socialt försvarbar utgångspunkt för 46 att behandla utstötta och utslagna? Jag vill ha etthederligt svar i stället för de intetsägande ochformella åtta rader spökskrivare i kanslihuset har bevärdigatdenna fråga med. Tvåfrågor kan väl sägas vara centrala om man över huvud skall kunna diskuterautstötning och psykiska störningar i samhället. För det första: Vad vill manmed behandlingen av de utstötta? För det andra: Vad är sjukt och vad är friskt? tycks i början av interpellationssvaret ge uttryck för den någotnaiva tron att kemiska preparat från den privata läkemedelsindustrin kan"bota" psykiska störningar. Det förefaller bottna i en totalfastlåsning av det psykiatriska synsättet vid en medicinsk-biologisk modell.Och i så fall ramlar ju det övriga något dunkla talet om förnyelse av vården ihuvudsak samman. Sedan antyder genom sitt ordval, att hela sakenhandlar om att "bota" någon sorts åkomma. Detta speglar återigen enkonservativ syn, som är högst oroande i ljuset av den internationelladiskussionen och det tryck som alltmer gör sig gällande för en grundläggandeomvälvning av synen på de utstöttas problematik. Manfår det intrycket att tycks anse att man "blir" sjukoch därefter "blir" man genom behandlingen i bästa fall frisk. Menhur tror då statsrådet att man "blir" sjuk? Beror det på något fel påden som blir "sjuk" och utstött? Det är just detta som är en såkatastrofal syn: man lägger orsaken till störningen på den utstötte. Manförklarar honom "sjuk". Man får ett motiv för att upphäva ellernedsätta hans ansvarighet. Och man underlåter att diskutera den verkligafrågan: Hur uppstod den reaktion mellan den utstötte och den samhälleliga omgivningensom gav upphov till störningen? Det är den frågan som alltid måste ställas.Influensa uppstår genom att kroppen mottar ett främmande element. Dettafrämmande element kan bekämpas medicinskt. Men en psykisk störning ellersvårigheter att fungera i samhället uppstår genom en kommunikation. Manklarlägger inte denna mänskliga kommunikation genom medicinskasjukdomsresonemang och kemiska preparat -dessa bara döljer den. Att kartläggaoch bearbeta den kommunikation mellan individ och samhälle ur vilkenutstötandet och störningen har uppstått - det måste ju vara den endavetenskapliga utgångspunkten för en behandling. Av formuleringaralt döma har det för mentalvården i landet ansvariga statsrådet över huvudtagel inte ens funderat över saken i dessa termer, vilket jag tycker ärhäpnadsväckande. Jagvill därför ställa inför frågan: Hur ser hon på psykiskastörningar och utstötning? Är den utstötte utstött därför att han först harblivit sjuk eller störd? Eller är den psykiska störningen j själva verket ettresultat av utstötningen? Jag menar att så är fallet. Utstötningen börjar först- utstötningen ger, i varje fall i det stora flertalet fall, upphov tillstörningen. Och störningen får sedan i myndigheternas ögon motivera dendefinitiva utstötningen. Därav tvångsintagning och tvångsmedici-nering, föraktoch social stämpling. Man frågar: Har då detoändliga utredandet inte följts av några som helst förändringar isystemet? Jo, det har det. Men genom fasthållandet vid en konservativ ochauktoritär grundsyn ger dessa förändringar ingen verklig förnyelse. Manbörjar numera äntligen erkänna psykoterapin som behandlingsmetod. Det är jubra. Men man frågar inte vilken maktställning den skall ha. Hur skall den infogasi den existerande ramen? Hur självständig blir den? Och vad slags psykoterapiär det fråga om? Den sista frågan är den inte minst viktiga. Om dessa konkretating, som det hela egentligen gäller, säger ingenting. Mankan ställa frågan: Vad blir det av psykoterapin, när ledarskap ochmaktpositioner inom mentalvården förutsätts alltjämt ligga i de traditionellahänderna? Hur verkar en psykoterapi, när den inramas av grovt administrativttvång? Vad gör den när den möter ett mänskligt jag som är dövat av medicinering- ett jag som inte förmår utlämna sin ångest, sin protest, sin vrede eller sinlängtan? Såvitt jag har begripit med mitt lekmannamässiga förstånd är grundenför all framgång i psykoterapi en känsla av förtroende - men vilket förtroendekan då uppstå, när tvånget, "stormen", spännbältena ochtvångsmedicineringen finns i närheten som potentiella realiteter?Jag skulle vilja kräva raka svar på den frågan. Psykoterapinär inte något underordnat hjälpredskap, såsom det framskymtar i de utredningarsom lagts fram på detta område. Den är en självständig metod. Den harvetenskapligt sett enligt vad jag förstår inget med medicin i egentlig meningatt göra. Bedrivs den i en ram av tvångsauktoritet, blirden bara ett biståndtill den gamla psykiatrin. Manipulation av människor och auktoritetsutövningblir dess ändamål och innehåll. Vadman nu riskerar att få är just en sådan utveckling - givetvis underreformeringens mask - och det beror på att främst politikerna aldrig vågardiskutera de utstöttas problematik i några maktpolitiska termer. Omvi utgår från att störningar och utstötning uppstår i kommunikationen mellanindividen och den samhälleliga omgivningen måste vi också förutsättningslöstfråga: Hur ser samhället ut? Och vad är det som individen reagerar på? Ställs iverkligheten kanske fel sorts krav för att utstötningen skall kunna upphöra? Intebara en individ utan också ett samhälle - en samhällelig kultur - kan nämligenha schizoida drag. Ett samhälle som betraktar det som normalt att man skallleva i cellfamilj, att man skall trampa ned andra i konkurrens, att man inteskall bekymra sig speciellt om medmänniskor, i synnerhet inte utslagnamedmänniskor, att man skall leva för sin villa och sitt lilla checkhäfte - ettsamhälle med en sådan dominerande småborgerlig ideologi har naturligtvis klartsjuka inslag. Ärdet då riktigt att av den utstötte fordra att han eller hon skall leva eftersådana normer? Det är ju det man i huvudsak gör, och det är där, såvitt jagförstår, som det grundläggande felet ligger. Den verkliga vägen skulle bestå iatt man erkänner den utstöttes ståndpunkt som en utgångspunkt för endiskussion, när han eller hon vägrar stå ut med samhällets sjuka drag, ochatt man i en jämlik dialog accepterar att den utstöttes väg tillbaka tar formenav en solidarisk kamp också mot de sjuka inslagen i själva samhället. Detär ungefär efter denna linje som alternativet till den auktoritära tvångsvårdenhar uppstått - det alternativ som med en något svävande benämning har brukatkallas det terapeutiska samhället. GrundenVör det terapeutiska samhället är ju frivillighet och ett erkännande av denutstöttes aktiva roll och ansvar. Jag vill fråga rakt på sak: Är regeringen förett sådant alternativ? Eller fasthåller man vid tvångsvården och det klassiskasjukdomsbegreppet? Detterapeutiska samhällets idé har präglats med något olika utgångspunkter iolika länder. kan inte heller på det här området - vill jag säga -anses vara särskilt framskridet och har inte gett några självständiga bidragtill dessa nya tankegångar. De anglosachsiska länderna och i viss mån Frankrikehar varit skådeplatsen för praktiska experiment och ideologisk formulering.Radikalast har kanske praktiken utvecklats i . Där harsönderbrytandet av en ovanligt föråldrad och nedgången mentalsjukvård kunnatske i samverkan med delar av fackföreningsrörelsen och med radikala politiskaprovinsmyndigheter. Närjag nu frågar rakt ut var regeringen står i förhållande till detta principielltannorlunda vårdalternativ - om man är för dess grundprincip eller inte - så ärmin fråga betingad av två särskilda orsaker. Frånvissa kretsar drivs f. n. en kampanj för ökat tvång, för hårdare åtgärder,speciellt mot de grupper av utstötta som är alkohol- eller narkotikaberoende.Den ekonomiska och sociala krisen accentuerar de här problemen, och därför ärett ställningstagande allvarligt. Många av dessa tvångsförespråkare finns justi eget parti. Andra dyker upp bland konservativafackföreningsledare; jag vill bara hänvisa till offentligtuttalade tes, att narkotikaberoende bör interneras. Också inom den falskapseudovänstern, skenvänstern, förekommer i grunden reaktionära attacker mot enfrihetlig syn på behandling av de utstötta. Ett exempel är ochSKP:s uppslutning kring re-pressiva åtgärder.