prot · G10943 · 1977-12-31 00:00:00 — Det är i detta sammanhang vårt krav påbefrielser för kommuner och landsting från allmänna ar betsgivaravgifter skallses. Det är i detta sammanhang vårt krav att ytterligare 1 miljard skallställas till förfogande för kommuner och landsting skall ses. Destigande kommunalskatterna försöker den borgerliga regeringen möta med tal ombehovet av åtstramning, hot om skattetak osv. Man förtiger det faktiskaförhållandet att den kommunala verksamheten ökat, bl. a. på grund av statligabeslut. Man blundar för det faktum att en allt större del av samhällsservicenfinansieras utanför det progressiva skattesystemet - med den skattereform somsärskilt hårt drabbar lågin- Bolag ochförmögenhelsägare svarar för en allt mindre del av de samlade skatterna.Samtidigt erhåller bolagen direkta och indirekta subventioner imångmiljardbelopp. Skattelättnader beviljas grupper med stor ekonomiskbärkraft. Detta är sanningen om regeringens skattepolitik. Hardu fått nog av skaltehöjningar? frågades på en av valaffischer1976. Delgår att sänka skatten om viljan finns, brukade säga i sina valtal. ' I verkligheten bedriverregeringen en politik som innebär lättnader för dem som har den störstabärkraften och ökade bördor för låg- och medelinkomsiiagarna i landet. Vänsterpartietkommunisterna bekämpar denna arbetarfientliga politik. Våra motionsyrkandenutgår från en skaltepolitisk linje som syftar till utjämning av inkomst- ochförmögenhetsskillnaderna och en rättvisare fördelning av skallebördorna. Mot bakgrunden av den debatt som i går och förts om denekonomiska politiken, bl. a. om den krisartade situationen på bostadsmarknaden,vill jag nu kommentera denna situation och börja med att beröra statens ochkommunernas roll i efterkrigstidens bostadspolitik. Statensoch kommunernas politiska åtgärder dä det gäller bostadsförsörjningen har sombekant kommit att inriktas på två led, nämligen finansiering och förvaltning.Men i de övriga leden - marken, boendet och materialtillverkningen - har detmesta förblivit vid det gamla, dvs. helt i privat regi. Vifick efter en bostadsförsörjningslag som skulle ge stat ochkommun inflytande över hur mycket bostäder som skulle byggas och var i landetde skulle uppföras. blev det femårigabostadsbyggnadsprogrammet ett effektivt instrument i den dåvarandehögkonjunkturen, främst för att underlätta befolkningsomflyttningen. Detkommunala planmonopolet har också haft stor betydelse liksom markförvärvs- ochtomträttslånen. är också, med vissa undantag, ett villkor förstatligt bostadslån att marken ägs eller har ägts av kommunen. Den statligafinansieringen har genomgått en rad förändringar under senare årtionden. Detnu gällande lånesystemet är en kombination av det generellasubventionssystemet, som har varit det förhärskande, och det paritetslånesystemsom vi hade i slutet av 1960- och . Under1950- och 1960-talen upplevde den svenska liksom den västerländska ekonomin enhögkonjunktur. Höga profiter gav utrymme för investeringar.Arbetsmarknadspolitiken inriktades på att dra arbetskraften till de lönsammaföretagen i de expansiva orterna och bostadspolitiken inriktades på att byggabostäder där. En mycket kraftig bostadsbrist i de expansiva orterna blevföljden, och det var nödvändigt att göra mycket stora och snabba satsningar påett högt bostadsbyggande, som kulminerade i det s. k. miljonprogrammet. Denkraftiga inflation som uppstod under 1950-lalei, bl. a. till följd av högaprofiter under , pressade upp byggkostnaderna. Räntan, diskontot,höjdes från 3 96 1953 till 5 96 1954. I det läget valde staten all börja salsamera på selektivt stöd genom ökade hyresbidrag till låginkomsihushåll ochbörjade successivt alt avskaffa del generella stödet. Inombyggbranschen påbörjades under 1950-ialet en omfattande industrialisering ochrationalisering, men innebar det en kraftig monopolisering.Byggföretagen blev alltmer intrigerade genom ägandemed intressen från banker och byggmaterialleverantörer. Byggfirmorna ägde ochskaffade sig mark i betydande omfattning i anslutning till tätorterna. Motslutet av och framför allt började deninternationella högkonjunklurnedgången med ökad arbetslöshet och kraftiginflation all göra sig gällande även i . Industrins utbyggnadstagnerade, folkomflyttningar och immigration avtog och nybyggda lägenheter-ja,hela bostadshus - stod ulan hyresgäster. Produktionskostnader och hyror stegkraftigt och ökade ytteriigare uijämningssvårig-heterna. Detgår inte att under 1970-lalet upprätthålla den bostadsproduktion som planerats.Det som ändå byggs är främst relativt stora och påkostade småhus. Denreformistiska bostadspolitiken kunde uppnå vissa framgångar under 1950- och1960-talens gynnsamma ekonomiska klimat. En höjning av bostadsstandarden ochett högt bostadsbyggande var förenliga med kapitalets expansion. Under deninnevarande stagnationsperioden, när lönsamheten för det privata kapitalel harminskat och de stora profiterna är hotade, visar sig svagheterna i dennapolitik särskilt tydligt. Trotsett helt batteri med stödåtgärder till allt orimligare kostnader, kostnader somdelvis täcks med utlandslån och en inflationsdrivande penningpolitik, kan intestaten längre upprätthålla bostadsproduktionen och de hyrespolitiskamålsättningar som tidigare gällt. Det sociala inslaget i efterkrigstidensbostadspolitik hotar nu att försvinna, med eller utan hjälp av en borgerligregering. Jaghar, herr talman, velat göra denna mycket ofullständiga tillbakablick påbostadsmarknaden, vilket är viktigt att göra dä man diskuterar dagens situationi anslutning till den ekonomiska debatten och till civilutskottets betänkandenr 3 och vad som där behandlas. Orsakernatill den bostadspolitiska kris, eller den krissituation vi har påbostadsmarknaden, får lov att sökas i den bostadspolitik som densocialdemokratiska regeringen förde under sina senaste regeringsår - i bästasamförstånd med och . Det var en för hyresgästerna dåligpolitik som sedan ytterligare har försämrats av den borgerliga regeringen.Denna politik har lagt grunden till de stora orättvisorna på bostadsmarknaden,till den krissituation som vi nu har. Det gäller orättvisorna mellan olikaupplåtelseformer, den hastigt ökande boendesegregationen, spekulationen ochsvart handel med fastigheter och lä- Den borgerligaregeringen fortsätter att falla undan för marknadskrafterna - ja, denunderlättar ännu mer för dessa krafter. Regeringens politik angriper inte dekrafter som driver upp boendekostnaderna. Tvärtom gynnar dess politikspekulationer i mark och fastigheter, de stora monopolen inom byggande ochmalerialtillverkning, de stora kapitalägarna, bankkapitalet. Denstora minskningen av bostadsbyggandet är särskilt allvarlig med tanke på densnedvridning som har skett genom den katastrofalt stora minskningenav flerfamiljshusbyggande och genom att bostadssaneringen nästan har upphört.Vi har från vpk varnat för en sådan här utveckling och dekonsekvenser den skulle få för bl. a. sysselsättningen bland byggnadsarbetarna,i hela byggbranschen och i byggmaterialindustrin. är det dåligasysselsättningsläget ett faktum. Vi hörde i debatten här i gårganska utföriigt belysa den allvarliga situation som råder när del gällervärt lands byggnadsarbetare och de människor som har sin sysselsättning medanknytning till byggnadsbranschen och byggmalerialindustrin. Allbostaden är en social rättighet innebär bl. a. att den hyra ett hushåll betalarär sådan att alla får råd att bo i en tillräckligt stor bostad i en godbostadsmiljö. Bostadssociala kriterier måste alltså vara avgörande för hyransnivå. Vidare innebär det att ingen skall kunna göra vinster på andras behov avatt bo. Det innebär att vinst- och spekulalionsin-tressena måste bort i allaled alltifrån marken till bostädernas förvaltning. Fastighetsförvaltningenmåste t. ex. ske på självkostnadsbasis. Den ersättningbosladsförvaltningsföretaget får behöver emellertid inte vara densamma somhyresgästerna betalar in. Stat och kommun kan exempelvis behöva skjuta tillmedel för alt hålla en rimlig hyra. Det är den situation som vi har. Ibegreppet social rättighet ligger också en rättvis fördelning av bostäderna,vilket bl. a. förutsätter en effektiv och obligatorisk bostadsförmedling isamhällets regi. En sådan är också nödvändig för att motverka att hyresrättensäljs på en svart marknad, liksom spekulationshandeln med insats- ochandelslägenheter. Ytterligare en förutsättning är alt demokratin är utsträckttill boendet. Makt och inflytande över förvaltning och bostadsmiljö måste eftersedvanliga demokratiska principer ligga hos dem som bor i bostäderna. Påsenare tid har vi fått erfara hur utvecklingen går ät det motsatta hållet trotsdet myckna talet om att bostäderna bör vara en social rättighet. Olika partieroch intressen lägger olika innebörd i det begreppet. Bostadskostnaderna stigeri en takt som är helt oacceptabel. Att rätten till en god bostad heter pengarfär många smärtsamt erfara, och ännu fler får se sina lönehöjningar ätas upp avhyreshöjningar. Monopoliseringeninom byggmaterial- och byggnadsproduktion fortskrider. Ett organiseratsamarbete mellan storföretagen i syfte an pressa upp vinsterna kan t. o. m. skei öppna former ulan att kunna lagligt beivras. Vi har också fått otaliga bevispå hur smarta fastighetsägare 3 protokoll 1977/78:434 gör snabbaspekulationsvinster på hyresgästernas och samhällets bekostnad. Hyreslagen gerett dåligt skydd mot oskäliga hyreshöjningar och andra trakasserier mothyresgäster. Banker,privata byggföretag och särskilda småhusföretag har alltmer kommit att övertade samhälleliga organens roller när det gäller bostadsbyggandets inriktning påhustyper, lägenhetsstoriekar m. m. samt bostädernas fördelning. Det harinneburit att det främst varit höginkomsttagarnas behov av värdesäkrapenningplaceringar som tillgodosetts - inte de stora bosladssociala behoven. Ilinje härmed har många bostadsförmedlingar helt enkelt skrotats ned. Produktionenav hyreslägenheter har sjunkit drastiskt, dvs. den produktion som domineras avallmännyttiga bostadsföretag. Dessa företag kan, på grund avmonopolprisbildningar inom material- och byggnadsindustri samt energipriseroch kommunala taxehöjningar, inte hålla en socialt acceptabel hyra trotssjälvkostnadsprincipen. Klämda mellan monopolföretagens profitkrav ochhyresgästernas krav på en överkomlig hyra har de fått en allt sämre ekonomi ochett minskat inflytande på bostadsförsörjningen. Somytterligare påbröd till den utvecklingen har regeringen gett de privatavinstintressena ökat spelrum. Det skedde bl. a. genom att minska behovet avegen insats för privata byggherrar från 15 . Det innebär en ökadsubvention speciellt riktad till privata fastighetsägare. Det första helt ochhållet egna bostadspolitiska förslag som den borgerliga regeringen kom med fickhelt följdriktigt det innehållet. Vpkhar ställt olika förslag till åtgärder på bostadsmarknadensom tillsammans skulle innebära en radikalt ny bostadspolitik - enbostadspolitik där bostaden blir en social rättighet. I det samlade program somvi har redovisat kommer också frågan om bostädernas finansiering in. Räntansstoriek och amorteringstidens längd liksom hur kreditförsörjningen ärorganiserad har en avgörande betydelse för bostadskostnaderna. Vi har därföråterkommit med vårt tidigare förslag om inrättande av en statlig bostads-eller samhällsbyggnadsbank och en statlig totalfinansiering av bostadsbyggandetmed enhetslån till låg och fast ränta. De motionerna har varit föremålför behandling och tyvärr avslagits. Men i anslutning tillcivilutskottets betänkande nr 3 tas bl. a. dessa problem ånyo upp, och det ärdärför angeläget att i detta sammanhang än en gång framhålla detta. Vi villockså framhålla att det nuvarande systemet när det gäller finansieringen ledertill onödiga fördyringar som får betalas av hyresgästerna. Enlåg och fast ränta är en förutsättning för låga boendekostnader, men det måstegivetvis kopplas till en bostads- och hyrespolitik som präglas av ett socialtinnehåll, att rätten till en bra bostad till rimlig kostnad jämställs medexempelvis rätten till bra undervisning och sjukvård. Men med nuvarandemarknadsprisbildning finns stora risker för att den låga och fasta räntankommer att bidra till ökade profiter i första hand för privata fastighetsägaremen också för andra, privata intressenter. Eftersom vi inte kan senågon fördel med privat fastighetsägande men däremot en rad nackdelar blir detnaturiigt alt ställa de privata hyreshusen vid sidan av den statligalångivningen. Elt sådant förslag är motiverat redan med nuvarandefinansieringssystem och kan genomföras utan längre dröjsmål, genom attfortsättningsvis inte medge statliga bostadslån för ny- eller ombyggnad avenskilt ägda flerfamiljshus och småhus som inte skall bebos av låntagaren. Deallmännyttiga och bosladskooperativa företagens problem med höga hyror och ensjunkande nyproduktion måste också ges en tillfällig lösning genast. Det kangöras genom att omgående sänka räntan och förlänga amorteringstiden för destatliga lånen. 3 96 ränta utan årlig höjning och amorteringstid bordeexempelvis kunna införas i avvaktan på en total översyn avbostadsfinansieringen. Dessa lågräntelän skall dä riktas speciellt tillnybyggda hyres- och flerfamiljshus hos de allmännyttiga och bostadskooperativaföretagen. Förutom huvudskälet att endast ägande och förvaltning av hyreshusulan vinstintressen skall få förekomma är förslaget motiverat av de extrakostnader och det extra sociala ansvar som läggs framför allt på deallmännyttiga bostadsföretagen. Vihar ställt krav på ell hyresstopp som ett första steg alt bryta den nuvarandeohållbara utvecklingen. Vi är emellertid medvetna om all uteblivnahyreshöjningar även på kort sikt kan medföra konsekvenser som inte är önskade. Föratt klara de allmännyttiga förelag som råkar i svårigheter, bl. a. på grund avatt de inte får sina "självkostnader" täckta, bör de ges enmöjlighet att erhålla lån - en typ av tilläggslån som infördes under dekrisartade förhållandena i början av 1950-lalet - alltså ränte-ochamorteringsfria län för att klara kostnadsökningarna jämfört med exempelvis1976 års nivå. Delägre hyror och bättre förhållanden som ett genomförande av våra förslag skullemedföra för de boende hos allmännyttiga bostadsföretag och bostadskooperationenskulle också medföra fördelar för de hyresgäster som bor privat. De privatafastighetsägarna kan dä inte på samma sätt som - genombruksvärdesprincipen - fortsätta att höja hyrorna med hänvisning till deallmännyttiga bostadsföretagens hyror, vilka enligt gällande system medbruksvärdeshyror nu är prisledande. Det är bråttom för regeringen all nu vidta åtgärder i syfte alt ökabostadsbyggandet av flerfamiljshus, sanering av äldre hus och det offentligabyggandet. Men det är också bråttom att genomföra prisstopp och prissänkningarpå byggnadsmaterial. För att klara krisen på bostadsmarknaden och den öppnabostadsbrist som har kommit tillbaka, för alt inte helt förändra och raserabyggapparaten och mer eller mindre omöjliggöra flerfamiljshusbyggandel, kan maninte hänvisa till kommunerna, utan regeringen måste la sitt ansvar. Jagber att få yrka bifall till de reservationer som finns fogade vidcivilutskottets betänkande nr 3. Det ärsärskilt tvä synpunkter som jag skulle vilja framföra i den härekonomiska debatten. Denena handlar om att ge kommunerna större frihet i deras arbete. Jag menar attden statliga styrningen av kommunerna måste minska. Det finns alldeles förmånga statliga pekfingrar som hindrar ett rationellt handlande i kommunerna. Vimåste ta vara på den kommunala självstyrelsens goda hushållningsförmåga. Denandra synpunkten gäller den kommunala beskattningsrätten. Ett tak för detkommunala skatteullaget tycks vara ofrånkomligt. Detvå synpunkterna skulle lillsammantagna betyda alt kommunerna skulle få störrefrihet i sitt agerande, men att detta skulle ske inom ramen för ett avstatsmakterna fastställt ekonomiskt utrymme. Bakgrunden till dessa krav äruppenbar men bör ändå noteras. Tillväxttakteni vår ekonomi är som bekant i avtagande. Trots detta ökar den kommunalakonsumtionen dubbelt så myckel som vi har råd med under godatillväxtförhållanden. Den ekonomiska verkligheten kräver med nödvändighet endrastisk förändring av den kommunala expansionstakten. Finansutskottetsäger med rätta att vid den anspänning av våra resurser som krävs underkommande är för att öka industriproduktionen och betala tillbaka vårautlandsskulder måste den kommunala expansionen bromsas upp. När budgetministernmanar till återhållsamhet inom den offentliga sektorn, så är del i första handkommunerna som måste lyssna och rätta sig därefter. Det är ju numera kommunernasom svarar för den dominerande delen av den oflentliga verksamheten. Från år 1960till nu har kommunerna ökat sin andel av bruttonationalprodukten från 13 till23 96. Denofrånkomliga åtstramningen av den offentliga sektorn måste alltså ske i förstahand i den kommunala verksamheten. Metoderna för hur detta skall ske, sägerfinansutskottet, får övervägas bl. a. i anslutning till beredningen av denkommunalekonomiska utredningens förslag. Just i denna stund presenterarkommunalekonomiska utredningen sitt betänkande vid en presskonferens. Otaligaförsök har gjorts att finna metoderna för en åtstramning av den kommunalaverksamheten. Den kommunala utgiftsutvecklingen visar att dessa försök intevarit särskilt lyckade. Det är dessa erfarenheter som på grund av densamhällsekonomiska obalansen tvingar oss till elt rejält nytänkande. För dettanytänkande är det enligt min mening nödvändigt att förutsättningslöst och utanhistoriska och känslomässiga bindningar klargöra förhållandel mellan denkommunala självstyrelsen och den kommunala beskattningsrätten. Låtmig här säga att jag har en grundmurad tro på den kommunala självstyrelsensgoda hushållningsförmåga i sig. All erfarenhet från såväl offentlig som enskildförvaltning säger att hushållningen blir effektivare om ansvaret för densammaligger så nära som möjligt dem som har att betjänas avverksamheten i fråga. I en effektivitetstävling har en centralstyrd statligbyråkrati inte en chans mot den decentraliserade kommunala förvaltningen medsill närdemokratiska förtroendemannainslag. Delta är min grundinställning. Vadär det då som gör att man ändå måste rikta kritik mot resultatet av denkommunala hushållningen? Det finns flera orsaker. Enorsak är att statliga direktiv - kalla det gärna byråkratiska pekfingrar - blivitett hinder för den naturiiga utvecklingen av kommunernas i princip godahushållningsförmåga. Det effektivitetsfrämjande ansvarstagandet när det gällerresursfördelningen på olika verksamhetsområden, som är en del av kommunernashushållningsförmåga, har i alltför stor utsträckning tappat kraft ochstyrförmåga på grund av statlig inblandning i den kommunalaverksamhetsplaneringen. Två tredjedelar av den kommunala verksamheten,inklusive landstingen, är på ett eller annat sätt påverkade av statliga beslut. Justpå grund av den kommunala självstyrelsens i grunden goda hushållningsförmågafinns det alltså anledning att ge kommunerna ett större ansvarstagande för denkonkreta utformningen av den offentliga verksamheten. Mendelta är inte tillräckligt för att med kommunernas hjälp få en bättrehushållning på den offentliga sektorn och klara den återhållsamhet, denåtstramning som samhällsekonomiska skäl nu definitivt tvingar oss till. Dengrundläggande förutsättningen för att ta vara på en naturligt god hushållningsförmågaär ju att den tvingas arbeta inom ramen för de resurser som den ekonomiskaverkligheten ställer till förfogande. Så förhåller del sig i all ekonomiskverksamhet - den må vara offentlig eller enskild. Del hör till all ekonomiskverksamhets natur. Den ekonomiska vetenskapen är ju egentligen ingenting annatän ett studium av hur man skall få ut mesta och bästa behovstillfredsställelseav knappa resurser. som resurserna upphör att vara knappa ochi stället blir obegränsade bortfaller hushållningskravel. Och omvänt gäller attju knappare resurserna är, desto större behov har man att med ljus och lyktaleta reda på metoderna för bästa möjliga hushållning med tillgängligaresurser. Somjag redan sagt menar jag alt kommunerna med sitt decentraliseradeansvarstagande är särskilt väl skickade all svara för hushållningen med deresurser som kan ställas till förfogande för den offentliga sektorn. Men föratt ta vara på denna förmåga måste naturligtvis kommunerna, liksom alla andra ekonomiskaverksamheter, tvingas arbeta med den begränsning av resurserna, som är bådeorsaken till kravet på och förutsättningen för god hushållning, god ekonomi. Nuär som bekant kommunerna inte utrustade med denna förutsättning. De har medsin beskattningsrätt möjligheter att utvidga resurserna. När behovstrycket blirhårt är det då lätt, mänskligt och bekvämt att man utnyttjar denna möjlighet istället för sin naturligt goda hushåll- Det är mot den här bakgrunden som jag menar att det i dagens knapparesursläge finns all anledning till ett nytänkande när det gäller förhållandetmellan den kommunala självstyrelsen och den kommunala beskattningsrätten. Lätoss ta vara på kommunernas i grunden goda hushållningsförmåga. Ge kommunernastörre frihet i sin verksamhetsplanering inom den offentliga sektorn. Menförse kommunerna också med den begränsning av de ekonomiska resurserna som ären förutsättning för all god hushållning. Denkommunala beskattningsrätten har spelat ut sin roll - och mer än del. Denhindrar oss från att helt ta vara pä den kommunala självstyrelsens godahushållningsförmåga för den offentliga sektorn. Kommunerna är väl skickade attbära del mesta av del offentliga hushåll-ningsansvarei. Ansvaret förskatteullaget däremot, som totalt nått en omfattning med risker för densamhällsekonomiska balansen, måste just pä grund därav bäras av statsmakternamed sitt helhetsansvar för samhällsekonomin. StatsrådetBIRGIT , som meddelat att hon i samband med behandlingen av civilutskottetsbetänkande /78:3 ämnade besvara Per () anmäldainterpellation, 1977/78:70, om prisutvecklingen på bostadsmarknaden, erhöllordet och anförde: Bostadsbyggandet och dess omfattning har uppmärksammals på ettsätt som vi inte varit vana vid . Och del är bra eftersombostadsbyggandet spelar en så central roll i ell modernt samhälle som vårt. Detspelar roll för dem som söker bostad, det spelar roll för dem som bygger vårabosläder och del spelar en central roll i samhällsekonomin. Om vi ser tillbakapå utvecklingen så kan vi notera att med undantag för"bottenårel" 1975, som kan förklaras med att kompensationen förmervärdeskatten upphörde , har en oavbruten nedgång ibostadsbyggandet ägt rum efter rekordåren omkring . Attbostadsbyggandet med nödvändighet måste gä ned från en nivå som per årmotsvarade mer än 3 96 av beståndet är närmasten självklarhet, och attnedgången i första hand skulle drabba, den tidigare helt dominerandeflerfamiljshusproduktionen var inte heller oförulsebart, men omfattningen avdenna minskning tillhörde inte det som speciellt många spekulerade om. Någrasiffror kan belysa detta. Om vi jämför påbörjandet av lägenheter är 1970 medfjolårels påbörjande så blir bilden följande. Den totala igångsättningenminskade från ca 107 000 bostäder till ca 57 000, dvs. med 47 , och under sammaperiod minskade igångsättningen av flerfamiljshus från 76 000 till drygt 14000, dvs. Vikan här i och i andra sammanhang diskutera det långsiktiga behovetav nya bosläder, och experterna kan dra upp sina kurvor utifrån olika antagandenom hushållssplittring, invandring etc. Det kommer då att visa sig att detflnns en betydande - och naturlig - oenighet på den här punkten. En sak kan vidock alla vara överens om, nämligen att en igångsättning på fjolårets nivå - ca57 000 bostäder - är för låg för att tillfredsställa behovet avnytillskott av bostäder. En går det, om man i inledningsskedet harett överskott på bostäder och om avgången är mycket låg. Detta har varit falletunder .