prot · G10985 · 1977-12-31 00:00:00 — I varje fall har undersenare lid flera uttalanden gjorts av företrädare för del svenska näringslivet,som kritiserat regeringen för att den enbart intresserar sig för vårakrisbranscher och inte ställer några resurser till förfogande för de delar avvårt näringsliv som skulle behöva stöd för utveckling och finansiering avnya projekt och nya investeringar. Lyssnar inte den borgerliga majoriteten tillkritik ens från företagarna själva? Menäven om det i och för sig torde vara sant att det är brist på lönsammainvesteringsprojekt, betyder det inte all man av detta bara har att draslätsatsen att ingenting kan göras. Om man i ett företag säger sig saknalönsamma projekt, innebär det atl man inte vågar satsa på något av de projektman har i sin framlidsplanering, Risken eller osäkerheten om framtiden är medandra ord så stor atl man anser sig tvungen att vänta, även om man vet altockså väntan innebären risk, nämligen att projektet i fråga tas om hand avnågon konkurrent, Utskottsmajorilelenkan inte gärna ha undgått att upptäcka att det är just föratt bemästra en sådanhär situation som vi vill inrätta strukturfonden. Den skulle nämligen kunnagöra det som ingen annan kreditinsiitution kan göra, dvs. ta över den risk ochbära den osäkerhet som hämmar investeringsverksamheten. Vianser det fullt befogat att samhället och löntagarna övertar en betydande delav de risker som det privata kapitalet f n. inte vågar ta. För det förstaligger det en stor fara i att framlidsbyggandet nu stagnerar, ochkonsekvenserna kommer då i sista hand att få bäras av landets skattebetalareoch av löntagarna. För det andra pågår redan en ulpumpning av skattemedel tillgaranterat föriustbringande projekt, där det redan på förhand är avgjort attsamhället helt övertagit den riskbärande funktion som privatkapitalet annars göranspråk på. Om vi genom strukturfonden och andra produktiva insatser kunde höjaden ekonomiska aktivitetsnivån igen, skulle de Åslingskabrandkårsutryckningarna förhoppningsvis kunna bli mer sparsamma. Sedanärdet en annan omständighet som gör att jag undrar om regeringen och deborgerliga partierna i själva verket tror på sin egen tes, att mera och bättrekapital inte behövs för industrins investeringar. I varie fall har beskedlämnats att regeringen tänker föreslå en fördubbling av aktiekapitaloch utlåningskapacitet. Men varför i all sin dar göra del, om man tror altdetta kapital inte behövs och att näringslivet inte är berett att fråga eftermera pengar för investeringar? Jagkan för min del inte undgå intrycket atl den borgerliga majoritetens nej tillstrukturfonden mindre betingas av sakliga skäl än av den numera etableradeprincipen i den här - att inte diskutera utan bara votera. Men omriksdagsmajoriieten tänker säga nej till strukturfonden och i stället kraftigtförstärka Investeringsbanken, bör den besinna en liten historisk notis,nämligen all denna institution - dvs. Investeringsbanken - varde borgerliga partierna lika förhatlig som strukturfonden. var etl onödigt ochfarligt socialistiskt påfund, som bara skulle komma all bringa olycka översvenskt näringsliv. har den blivit en aktiv del av borgeriig näringspolitik.Del kan med andra ord inte uteslutas alt historien upprepar sig. För att åstadkomma en annan färdriktning för vår ekonomi är delnödvändigt att finanspolitiken läggs om. Den utveckling av statsfinanserna somföljer av budgetförslaget är enligt vår mening inte förenlig med de mål på bådekortare och som jag redogjort för. Jag vill i anslutninghärtill också konstatera alt regeringens budgetförslag inte följer deriktlinjer för den ekonomiska politiken som beslutade om i höstas.Enligt de riktlinjerna var del "uppenbart alt den statsbudget /79,varom förslag föreläggs , måste utformas med storrestriktivitet". Vi kan nu konstatera att regeringen inte förmådde attutforma sin budgetpolitik i enlighet med uttalande. Finansutskottetborgeriiga majoritet håller finkänsligt nog tyst om det faktum att regeringen -utan ens ett urskuldande ord - struntat i vad en enhällig riksdag uttalat. Heltförmår man dock inte i sitt betänkande dölja sin oro över den statsfinansiellakris vi nu kanar in i, låt vara alt man låter sitt dåliga humör framför allt gåut över kommunerna och deras finanser. Långt mera öppenhjärtig är faktisktbudgetminislern, som i sin proposition konstaterar atl del i framliden krävsåtgärder på både inkomst- och utgiftssidan för atl åstadkomma en tillsamhällsekonomins behov anpassad finanspolitik. Helt belåten är bara ekonomiministern. I sin finansplan diskuterar han medvälbehag hurusom det offentliga sparandet minskar och skall ersättas med ökatprivat sparande - i hushållen men framför allt i förelagen via kraftigt höjdavinster. Och jag kan förslå i hans egenskap av moderatledare. Omherr inte uträttar något annat som ekonomiminister, harhan i varie fall varit med om atl försätta statsfinanserna i etl sådant skickatt samhällets reformverksamhet allvarligt försvåras. För detta fårhan säkeriigen beröm i de rätta kretsarna. Däremothar jag svårt alt förstå hur t. ex. kan hänga med i den här valsen.För om jag inte minns fel finns det någonstans i politiska programnågon antydan om all reformer behövs också i vårt samhälle. Ivarje fall blev utgången av den träta som tydligen ägde mm mellanregeringspartierna att finansutskottets borgeriiga ledamöter följer påbudenfrån ekonomiminisieriet. Majoritetsbetänkandei går helt på den moderata linjen.Enda vägen till bättre statsfinanser går över sträng sparsamhet, ja nästantotal avhållsamhel, så lyder budskapet. Majoriteten plockar litet förstrött medde socialdemokratiska förslagen att förstärka statsinkomsterna men förklararsedan, i elt anfall av blygsamhet, att det "inte ankommer" påfinansutskottet atl föreslå något eller lydligen ens alt ha några åsikterbeträffande skattepolitiken. Vaddel här sorglustiga skådespelet lämnar efter sig, herr talman, är inte barabilden av en regering som inte kan bestämma sig. Det är inte ens en regering som skjuter svåraproblem framför sig, ulan det är en regering som helt saknarframtidsperspektiv, som struntar . Om det beror på atl regeringenkänner med sig att den själv saknar en framtid, torde del vara en känsla somdelas av allt fiera. Denavgörande invändningen mot den finanspolitik som förs gäller inte enbart attden skapar budgetunderskott, som är ett hot mot vår ekonomiska stabilitet. Denleder också lill en allvariig felanvändning av vårt lands resurser. Storabelopp används för generella subventioner av näringslivet utan alt vare sigsysselsättningen, produktionen eller invesleringarna ökar. Det går därför inteatt försvara den dramatiska försvagningen av statsbudgeten som ett led i enoffensiv satsning som skulle garantera ökad sysselsättning och ökadkapitalbildning. Försvagningen ärsnarare elt resultat av del allmännaunderutnytijandet av de ekonomiska resurserna och den inflation som f n. pågåri vårt land. Detär både för att förändra detta och för atl påböria en nödvändig sanering avstatsfinanserna som vi föreslåren annan inriktning av finanspolitiken. Vi villgenom en rad åtgärder på inkomstsidan minska budgetunderskottet med ca 5miljarder, som vi vill flytta etl nästan lika stort belopp frångenerell subvenlionering av näringslivet till riktade, selekliva insatser somkan ge både investeringar och sysselsättning. Del gäller industrin viastrukturfonden men också bostadsbyggandet och de statliga investeringarna.Dessutom vill vi kraftigt förstärka statens stöd till forskning och teknisktutvecklingsarbete som etl annat viktigt inslag i en framtidsinriktad politik. Dentredje uppgiften som den ekonomiska politiken måste lösa på ett mera effektivtsätt gäller kampen mot inflationen. Underfjolåret steg konsumentpriserna och priserna på dagligvaror med 1796. Fjolårets inflation kom all bli den största . Den representerardärigenom ett av den borgerliga regeringens allvariigaste misslyckanden på denekonomiska politikens område. Föratlvi skall kunna återvinna styrkan i vår ekonomi ärdet nödvändigt atl vi kraftigtreducerar takten i inflationen. Den snabba inflationen snedvrider utvecklingenav investeringarna och håller tillbaka kapitalbildningen på en rad förframtiden avgörande områden. Den ger upphov till ett sparande i former som intebidrar till alt öka vår produktionsförmåga. Den ökar också klyftorna i vårtsamhälle och lägger de tyngsta bördorna på de lågavlönade och på barnfamiljerna.Dessutom sker en omfattande förmögenhetsöverföring genom de storavärdestegringarna på fast egendom. Enviktig anledning till den snabba inflationsutvecklingen är de tre devalveringarsom regeringen medverkat lill under sitt första regeringsår. Därför är detviktigt att regeringens devalveringspolitik upphör. Enannan anledning till den snabba inflationsutvecklingen har varit atl regeringeninte med tillräcklig kraft utnyttjat de medel till en aktiv prisövervakning ochkontroll av prisutvecklingen som man faktiskt har till sitt förfogande. Ävenunder perioder då man tillämpat vad som mbricerats som prisslopp harkonsumentpriserna stigit i oförändrad, snabb takt. 5 protokoll 1977/78:83-85 vår mening måsteprisövervakningen och priskontrollen skärpas. Detta är av utomordentligt storbetydelse för att man skall kunna skapa det förtroende för en stabilareprisutveckling som i sig är nödvändigt alt åstadkomma, om inflationsspiralenskall kunna brytas. Denogynnsamma pris- och kostnadsutvecklingen , som fortsätter , ärdessutom i hög grad orsakad av den stagnerande utvecklingen i vår ekonomi. Envikande produktion leder i de flesta verksamheter till ökade kostnader, som dåi sin tur leder lill ett ökat tryck på priserna. De ökade kostnaderna i t. ex.bostadsbyggandet och inom detaljhandeln sammanhänger till en inte oväsentligdel med att man under den sista liden har föll en kraftigt vikande aktivitet.Därför är del angeläget att produktiviteten på nytt kan fös att öka och därmedkostnaderna sänkas. Men detta förutsätter att stimulansåtgärderna mer selektivtstyrs till de områden där reella produktivitetsvinster står att hämta.Samtidigt måste man vara medveten om att de expansiva åtgärderna kan komma attaktualisera prisingripande åtgärder på områden som är särskilt känsliga förpriseffekter när efterfrågan stiger. Därför bör våra förslag omstimulansåtgärder när det gäller bostadsbyggandet kompletteras medetl prisslopp på byggnadsmaterial. Prisstegringarnahar i början av det här året skjutit förnyad fart. stegkonsumentpriserna med drygt 2,1 96 och priset för dagligvarorna med 2,7 96.Denna snabba prisstegringstaki lyder inte på alt inflationstrycket skulle varapå väg all minska i vår ekonomi. Utvecklingen är desto allvariigare som taktenför prisstegringarna i industriländerna i övrigt nu länge har varit iavtagande. Regeringenhar bemyndigande att tillgripa prisreglerande åtgärder när det ärbefogat för att komma lill rätta med inflationsutvecklingen. Regeringen haremellertid inte i handling - annat än i några fö och ganska betydelselösaundantagsfall - velat selektivt ingripa mot omotiverade prishöjningar. Medhänsyn till det kraftiga infiationstryck som fortfarande består bör riksdagendärför uttala som sin mening att det nu är nödvändigt att ingripa. Prissloppbör alltså införas på dagligvaror, det område där tendenserna tillprisstegringar alltjämt är slörsl. Meddelta, herr talman, yrkar jag bifall lill de socialdemokraiiskareservationerna. Den internationella ekonomiskautvecklingen blev svagare än vad man troll och hoppats. Inte hellerden närmast överblickbara tiden inger några förhoppningar om en stark ochvaraktig konjunkturuppgång. Bilden är dock inte enhetlig och det finnsljuspunkter. I fullföljs den expansiva politiken, medan ochJapan dröjer med åtgärder för att stimulera den inhemska efterfrågan. Vid enfortsatt avmattning bör man dock kunna räkna med atl de länder som har en godbytesbalanssituation kommer att stimulera sina egna ekonomier och därmed bidratill en snabbare uppgång av den internationella konjunkturen. OECDräknar med att tillväxten inom hela OECD-området 1978 kommer att stanna vid 31/, medan man i nationalbudgeten med hänsyn till förväntadestimulansåtgärder i vissa av de större länderna beräknar tillväxten till 4 96.Vi har från finansutskottets sida anslutit oss till dessa bedömningar ochräknar med atl tillväxten i OECD-området blir omkring eller knappt 496. Dettabetyder att vi i inte kan räkna med alt fö någon avgörande draghjälpgenom en ökad efterfrågan utifrån. Det innebär i sin tur alt vi måste fullföljaen målmedveten ekonomisk politik som för över resurser till exporten och somhåller igen ökningen av den privata konsumtionen. Åtgärder måste vidtas för attindustriinvesteringarna skall stimuleras och ökad uppmärksamhet måste ägnasforsknings- och utvecklingsarbetet. Energipolitiken måste inriktas på attnedbringa oljeimporten. Den strama utgiftspolitiken i stal och kommun måstefortsatta, och alla möjligheter lill besparingar i den offentliga verksamhetenmåste tas lill vara. Om dessa grunddrag i den ekonomiska politiken råder i dag- glädjande nog - bred enighet. Finansutskottetpåminner på nytt i sitt belänkande om allvaret i vårt bytesbalansproblem. 1både finansplanen och den socialdemokratiska parti-motionen uttalas också altvi måste minska underskottet i bytesbalansen. Det var ju även i detta syfte somriksdag och regering beslöt om en nedskrivning av den svenska kronanoch en sänkning av företagens kostnader. Genom främst devalveringen av densvenska kronan skapas nu förutsättningar för exportindustrin attbättre anpassa sina priser till den internationella marknadssituationen ochdärmed återta förlorade marknadsandelar. Genom denna bättre konkurrenskraftför exportindustrin ökas naturiigtvis också våra möjligheter att nedbringa delstora underskottet i våra affärer med utlandet och därmed lägga grunden förkommande nödvändiga reformer. Den senaste handelsstatistiken visar på en svagförbättring , och bylesbalansunderskoitet kan då också blinågol lägre än vad man tidigare beräknat. Statistiken indikerar vidre en klarförbättring av bytesbalanssituationen . Så långt ter sig alltså denförda ekonomiska politiken riklig och effektiv. Detta konstaterande är inte,som antydde, en avskrift av regeringspolitiken utan enmedveten och motiverad tillstyrkan av finansplanens riktlinjer från utskottetssida. Jagvill i det sammanhanget slälla en fråga till de socialdemokratiskareservanterna som knyter an till det alternativ man presenterar i sinreservation. Det sägs i reservationen på s. 88 att regeringensdevalverings-politik måste upphöra, och upprepade denformuleringen i talarstolen. Vad menar man med det? Om man menar atl någraytterligare devalveringar inte bör komma i fråga så kan jag helt ansluta migtill formuleringen. Om man däremot menar atl de redan genomförda devalveringarnavarit felaktiga vill jag bestämt avvisa påståendet. Det är ju just genomdelvalveringen - och utträdet ur valutaormen - som den svenska industrinsrelativa kostnadsläge har kunnat förbättras och kommer alt förbättras framöver.Om delvalveringen inte hade genomförts då hade ett stort kostnadsgap mellanoss och våra konkurrentländer kvarstått. Då hade den svenska exportindustrinsmöjligheter atl klara sig varit sämre. Då hade underskottet i bytesbalansenvarit större. Då hade behovet av utlandsupplåning också varit större än nu.Mot den bakgrunden tycker jag del är betydelsefullt att de socialdemokratiskareservanterna förtydligar formuleringen - som också upprepade- atl regeringens devalveringspolitik måste upphöra. Vad menar man med det? Del gäller nu att fullfölja den ekonomiska politik som drogs i gångunder . Det gäller att förbättra exportindustrins konkurrenskraftoch skapa balans i våra affärer med utlandet. Det vore från de utgångspunkternafarligt alt nu på nytt böria föra en expansiv efterfrågepo-lilik, och jagnoterar med tillfredsställelse atl också på denna punkt finns enighet mellanmajoritelssidan och reservanterna i finansutskottet. Ingen ansvarig politikerhar tagit fasta på det råd om en väsentligt mer expansiv politik som framförtsav SNS konjuklurråd. Det är självklart att det kan te sig frestande att försökakomma ur nuvarande obalans genom en mycket expansiv politik, där t ill växtensfrukter betalar vår ökande skuldsättning.Man kan säkert också - under vissabetingelser - få detta atl rent siffermässigt gå ihop. Men det ärjust härproblematiken ligger. De gamla betingelserna gäller inte längre med säkerhet.Konjunkturcyklerna blev annorlunda i oljekrisens och inflationsbekämpningensskugga. De icke avsedda effekter som en alternativ, expansiv politik för pålönemarknaden och på andra samhällsekonomiska faktorer är svårbedömda. Men deär mycket påtagliga-del vel vi från . Och skillnaden nu äratt vi inte har råd atl gissa fel en gång lill om den internationellakonjunkturen. Delär alltså en huvuduppgift för den ekonomiska politiken aU minska underskottet ivåra affärer med utlandet. Det kan ske genom en ökning av exporten och enminskning-eller i varje fall en mindre ökning-av importen. Det kan också skegenom att man söker påverka andra negativa poster i vår bytesbalans. Denhittills förda politiken syftar i första hand till att återställa jämvikt ihandelsbalansen, främst genom att stimulera exporten. Devalveringen är då somsagt ett exempel på hur man sökt hjälpa den svenska exportindustrin alt klarasig bättre på världsmarknaden. Från finansutskottets sida har vi också vidfiera tillfällen strukit under den här problematiken och gett vårt stöd åt denhittills förda politiken. Vi tror som nämnts atl man kommeratt se klara positiva effekter av denna politik förutsatt att man inte genominhemsk expansion sätter den strama politiken ur spel. Fråndessa utgångspunkter är den kommunala utgiftsutvecklingen oroväckande snabb. Omvi skall kunna nå balans i samhällsekonomin måste den kommunala expansionen skei väsentligt långsammare takt än . En real tillväxt i kommunerna på 296 är då maximum, medan expansionen faktiskt harvarit dubbelt så stor eller kanske rent av ännu större. Kommunalskatten har pågrund härav stigit oroväckande snabbt . Det måste därför pånytt sägas ul att nedskärningar av kommunernas expansionslakl jämfört mednuvarande långtidsplaner måste ske. Tillbilden hör också aU vi måste satsa mer på forsknings- och utvecklingsarbete,särskilt på det tekniska och naturvetenskapliga området. Jag noterar med glädjeall del på den punkten nu råder bred enighet - så har inte alllid tidigarevarit fallet. Vi har på delta område att vänta förslag från regeringen. Den socialdemokratiska reservationen till finansutskottets betänkandeär imponerande vad gäller antalet sidor. Innehållet är dess värre mindreimponerande. Det är en blandning av allmänna talesätt och gammal skåpmat. Deekonomiska problemen tankes i sin helhet bli lösta genom den famösastrukturfonden som återkommer likt galten Särimner, som slaktades och åts upp påkvällen men stod där lika frisk och kry igen. Efterklokheten hossocialdemokraterna tar sig uttryck i att man i reservationen på s. 72kritiserar beslutet att förlänga lagerstödet, mennågon kritik mot det beslutet hördesju inte vid den aktuella tidpunkten. Ochsedan kryddas den långa framställningen i reservationen med ett önskemål om attpolitiken skall formas i en anda av konstruktivt samarbete. När man nåravsnittet "Politikens konkreta utformning" i reservationen på s. 79,finner man att motionärerna vill återskapa tillförsikten till del svenskanäringslivets framtid, och del låter förhoppningsfullt. Men resonemanget följsinte upp med konkreta förslag, och del blir definitivt inte trovärdigt medtanke på att man vill lägga på industrin en avgift av pålönesumman, som på nytt höjer kostnadsläget - och några sidor senare vill manhöja bolagsskatten. Jag har svårt att se hur man skall kunna bryta tendensenmot en sjunkande industriproduktion och återskapa fram-tidslron inom delsvenska näringslivei genom att i nuvarande situation lägga ytterligare bördorpå näringslivet. 71 i reservationen sägs alt bytesbalansunderskottet blir ca 16miljarder kronor, och jag måste fråga mig om reservanterna alls har följt med ieller läst det material som har kommit fram under finansutskottets behandlingav finansplan och budgetförslag. Det tillkommande materialet visar ju -och delslår också i belänkandet - all underskottet i bytesbalansen 1977 stannar vid14,. Den socialdemokratiska reservationen ger alltså inte intryck av attvara någon särskilt genomarbetad produkt. Den kan rimligen inte läggas tillgrund för en ansvarsfull ekonomisk politik. Däremot finns del mycket som jagkan instämma i när det gäller den allmänna inriktningen och de allmännaresonemangen i den socialdemokratiska reservationen och pariimotionen. Detgäller kraven på att vi skall arbeta oss ur den nuvarandeunderskoitssitualionen i bytesbalansen, det gäller den ökade satsningen påinvesteringar och forskning inom näringslivet, det gäller återhållsamheten medytterligare offentliga utgiftsanspråk och det gäller vaksamheten i samband medutvecklingen på arbetsmarknaden. I dessa allmänna målsättningar kan jag alltsåinstämma, och jag vill bara beklaga att de inte följs upp med konkreta förslagav de socialdemokratiska reservanterna i finansutskottet. Denstatliga budgeten beräknas under del här budgetåret uppvisa elt underskott påungefär , och underskottet kommer att bli ungefär lika stortnästa år. En förklaring till det jämfört med tidigare beräkningar starkt ökadeunderskottet i statsbudgeten är givetvis de betydande insatser av statligamedel som har gjorts för att hålla produktionen i gång och sysselsättningenuppe i krisdrabbade branscher. Dessa insatser uppgår till sammanlagt mellan 15och . Alla dessa är naturligtvis inte beståendeutgiftsposter i statsbudgeten. En del av dem beslår också av krediter som maninte med säkerhet vel om och när de faller ut. Del är därför svårt alt medsäkerhet ange budgetunderskottets storlek. En förskjutning i utbetalningarna avbidrag eller krediter skulle t. ex. kunna leda till att budgetunderskottetinnevarande år kommer att bli lägre och budgetunderskottet nästkommande århögre. Budgeisaldotsstoriek är i och för sig inte det betydelsefulla, utan det är effekten avunderskottet på andra samhällsekonomiska variabler. Vi får ett negativtsparande på den offentliga sektorn, främst lill följd av underskottet istatsbudgeten, medan socialförsäkringssektorn, främst AP-fonderna,och denkommunala sektorn uppvisar överskott. I budgetpropositionen finns enförtjänstfull redovisning av dessa sektorers olika effekt på det samladeoffentliga sparandel. Överskottet inom kommunerna och på socialförsäkringssektornkan dock komma alt bli lägre än , och då är det naturiigtvis viktigtatt del statliga budgetunderskottet till dess har kunnat nedbringas så att manfår ett bättre saldo i det offentliga sparandel. Detär därför vi från finansulskoltels sida har riktat uppmärksamheten på risken avett bestående stort underskott i den statliga budgeten; och eftersommöjligheterna till stora inkomstförstärkningar av flera skäl i nuvarande lägeär begränsade, måste slutsatsen av det här resonemanget bli att vi måste visaen myckel stark återhållsamhet när det gäller ökade utgifter inom denoffentliga sektorn i dess helhet. Nya utgifter över den statliga budgeten, somblir bestående även i en bättre konjunktursituation, kan därför endastundantagsvis accepteras. Jagvill i sammanhanget vända mig mot ett resonemang som ofta förs frånsocialdemokratiskt håll och som var inne på i sitt anförande,nämligen när man kritiserar regeringen för en, som man säger, slappfinanspolitik därför alt regeringen har genomfört vissa lättnader i fråga omskatter och avgifter. Socialdemokraterna har vid alla tillfällen som jag haftanledning att föra finansutskottets talan här i gått emot en sänkningav olika skatter och avgifter och i stället föreslagit höjningar.