prot · G10941 · 1977-12-31 00:00:00 — Förstatligande av de privata affärsbankerna är en ekonomisk nödvändighet,men det är också en maktpolitisk nödvändighet. Om arbetarrörelsen någon gångskall få ett verkligt inflytande i det här landet, sä måste den vara bereddatt politiskt rikta sig mot själva nervknuten i storkapitalets maktposition,nämligen de privata kreditinstituten och bankerna. Fördet fjärde säger vpk: Vi kräver stopp för all kapitalexport ur landet, dennafördärvliga kapitalexport som hållit och som drartusentals sysselsättningstillfällen ur landet. Fördel femte säger vpk att man måste gå in för en förkortning av den allmännaarbetsdagen. Detta är inte bara en socialt och medicinskt angelägen reform förde arbetande människorna i en lid av starkt ökad stress på arbetsplatserna,utan en arbetstidsförkortning har också sin givna plats i en progressiv ochförnuftig folklig ekonomisk politik. Genom alt förkorta den allmännaarbetsdagen - i första omgången till sju limmar och ,alltså med sex limmars arbetsdag som mål - nödvändiggör man nämligen nyanställningav fler människor. Och om man med att en arbetstidsförkortning införssäger att denna skall genomföras utan lönereducering - således samma lön förkortare arbetsdag - då betyder det att vi får en överflyttning av köpkraftfrån kapitalel till de arbetande människorna. Delta i sig självt tillsammansmed den ökade sysselsättningen kommer naturiigtvis att stärka den massornasköpkraft som är så nödvändig för att vi skall kunna öka avsättningen avprodukter och därmed skapa ytterligare nya sysselsätinings-Ullfällen. Påsamma sätt förhåller det sig med den sjätte punkten, som jag här skall kortberöra, nämligen frågan om den offensiva lönepolitiken. I motsats till GöstaBohman och tyvärr kanske också i motsats till en del Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. företrädare för , som nugärna böjer sig för återhåll sam hels- och svång-remspolitiken, menar vi altall historisk erfarenhet, inte minst , visar att det inte ärgenom en återhållsam och blygsam lönepolitik som de arbetande människorna kanbidra till ekonomiska framsteg i samhället. Det åstadkommer man i ställetgenom att kämpa för högre löner via en offensiv lönepolitik, eftersom en högköpkraft är en av förutsättningarna för att man skall kunna återskapa en högresysselsättning. Kontentanav dessa starkt sammandragna punkter i vpk:s krisprogram som jag här har anförtär ungefär följande: Deföreslagna åtgärderna kommer i sig själva att i betydande mån förbättra densituation som råder. De kommer att skapa ökad sysselsättning. De kommer attanvisa en väg ut ur den kroniska arbetslöshetens och undersysselsättningenssituation. Mende kan naturligtvis inte upphäva grundorsakerna till det kapitalistiskasamhället och de motsättningar som finns inom detta, vilket til syvende ogsidst ständigt producerar ny arbetslöshet, ny utslagning och nya kriser. Därförär det naturligt att man tänker sig de av vpk föreslagna åtgärderna - som vihoppas att hela arbetarrörelsen skall kunna samla sig kring - som ett förstasteg i en större samhällsomvandling, där slutmålet är en socialistiskplanekonomi. Endast en socialistisk planekonomi kan nämligen ge människorna idelta land vad de nu icke har och aldrig kan hoppas alt få så länge vi har ettkapitalistiskt samhälle, nämligen en ekonomisk bas på vars grund man kanåstadkomma ett samhälle utan arbetslöshet, ett samhälle utan utslagning, ettsamhälle utan uppdelning av människorna i A-lag, B-lag och C-lag, ett samhälleulan press och utnyttjande på arbetsplatserna, ett samhälle där inte denmäktiga människans uppgift är att profitera på den svages svaghet och slå uthonom eller henne när han eller hon blir för svag. En socialistisk planekonomiär för oss ett samhälle där produktionen står under de ar-betandessjälvförvaltning, där alla åtgärder, all produktion sker och byggs upp i enmedveten process, där man inte riskerar plötsliga nedläggningar, plötsligakatastrofer, plötsliga kriser, som kastar tusentals människor ul i en otryggsituation. Försnart , 1881, landsteg i hamn en skräddare som hetteAugust och bar socialismens bud till . Attkonkretisera arbetarrörelsens socialistiska målsättning, att ge kött på benenåt de drömmar och visioner som och hans generation hade menar viborde vara en uppgift för hela den svenska arbetarrörelsen. Och i varje fallkan vi svara för att vpk gör allt vad det kan för att fylla sin uppgift i denhistoriska process som det är arbetarrörelsen här i landet förunnat attmedverka i - en historisk process som kommer att leda ut ur kapitalismen och ini ell mänskligare, värdigare samhälle. AXEL (): När jag hörde reservanternas främste företrädare herr tala inledningsvisfick jag närmast den uppfattningen alt han förmenade att del var möjligt attmed ett hastigt rodergrepp vända en supertanker in på eller från enkatastrofkurs. Om det är så som han tycktes förmena, att supertankern på katastrofkurs, då hävdar jag att denna inriktning var gjord redan av denförre kaptenen, som inte bara gått under däck utan tvingats hoppa av och nustår hojtande vid sidan om, för att använda vokabulär. Med detta,herr talman, vill jag ha sagt att jag förmenar att det ligger så myckel av kontinuitetoch långsiktiga bindningar i ett modernt samhälle av svenskt snitt i såvälpolitik som reformarbete och utveckling att det inte rimligen går att snabbilägga om från en kurs till en annan. Jag har sagt del åtskilliga gånger ocksåföre vårt regeringsåtagande, och jag har ingen anledning att ändra detpåståendet. Jagsatt under gårdagen och repetitionsläste såväl propositionen 45 som det däravföranledda utskottsbeiänkandet från finansutskottet. Jag läste självfalletsåväl majoritetens utlåtande som reservationen. När jag kom till reservationenoch gång på gång fann orden "oansvarig politik","misskötsel" och "misslyckanden" frågade jag mig: Är nuliden inne för en ny vanstyresdebatt i vårt land och kan något gott för landoch folk komma av en sådan? Del finns tydligen enligt reservanternas meningbara två slags politik. Det finns en som är ansvarsfull och i alla avseendenfulländad, och den företräds av socialdemokraterna. Och det finns en som äransvarslös och trevande, och den företräds av den nya regeringen. Socialdemokraternatalar vidare i reservationen, i den tillbakablick som de med viss stolthet gör,om alt den socialdemokratiska regeringen som regel under åren 1973-1976lyckades skapa breda majoriteter och därmed också åstadkom breda politiska lösningar. Serman tillbaka på den s. k. jämviktsriksdagen måste man konstatera att visstskedde detta. Men, var del den då sittande regeringens förtjänst? Var detkanhända inte i stället så att den dåvarande oppositionen kände ett ansvar, somen opposition bör känna i ett dylikt läge, medan det från densocialdemokratiska sidan den gången ofta mullrades om nyval? Detintressanta i detta sammanhang är att när orsakerna till dagens svårigheterdiskuteras erkänner den nuvarande regeringen och de partier som står bakom densitt fulla delansvar för den förda politiken - också den somodiskutabelt förvärrar dagens situation. Menhur gör socialdemokraterna i opposition regeringsinnehav? Jo, samtidigtsom de noterar alla framsteg som skett - fylld med denmest fantastiska utveckling på alla områden - som resultat av sinpolitik, så agerar de efter principen "ansvarsfrihet fr. o. m. ". Jag har tidigare talat om ett kvar dröjande ansvar inom politiken. Som alla vet, kan inte ett juridiskt ansvar utkrävas, men ett moraliskt borde ju i alla fall finnas. Denhär debatten förs sä att säga i skuggan av finansplan, där regeringenkommer att i vanlig ordning presentera prognoser för utvecklingen ,varvid hänsyn också las till de beräknade ef- Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. fekterna av olika dåföreslagna politiska åtgärder. Åtskilligt av den fram-ålsyftande debatten kundesåledes sparas till på nyåret, då ett bättre underlag för densamma finns.Huvudsyftet med propositionen 45 är nämligen att redovisa bakgrunden till deekonomisk-politiska åtgärder som vidtagits sedan den reviderade finansplanenför 1977 förelades med anhållan om godkännande avdensamma. Inledningsviskan man i propositionen läsa följande: "Efter regeringens tillträde ioktober 1976 har allvaret i ekonomiska läge undan för undan klarlagts.En första förutsättning för en bred uppslutning kring de ekonomisk-politiskaåtgärderna är en allmän insikt om de centrala orsakerna till ekonomiskaproblem. Det viktiga är att ange vad som gått fel och varför. Varje problemmåste därefter angripas med de därför mest tjänliga medlen." Detvore fel att säga att det inte finns gemensamma bedömningar - finansutskottetsordförande har förut varit inne på detta - och därmed också för regering ochopposition gemensamma utgångspunkter för ekonomisk-politiska åtgärder. Dettagäller i första hand beskrivningen av den internationella utvecklingen, därsynpunkterna är nära nog identiska med varandra. Samfällt konstateras vårtstora utlandsberoende samt att vi inte kan vänta oss någon draghjälp utifrån.Man hyser gemensamma bekymmer för bytesbalansens utveckling. Majoritetensmening att det blir en dominerande uppgift att med kraft hejda den nuvarande utvecklingenoch successivt återföra ekonomin till ett balansläge delas också avreservanterna. Det finns tydligen enighet också i bekännelsen till att det ärnäringslivet, de varuproducerande näringsgrenarna, som kan rädda oss ur densituation vi befinner oss i. Det är en ökad varuexport som skall betala ökadekostnader för resevaluta, tjänster och transfereringar samt förmodligen ettminskal sjöfartsnetto. Detta senare är en stark förmodan, inte minst med tankepå att det enligt senaste rapport är minstföriuslbringande att helt enkelt lägga upp i varje fall de stora tankbåtarna.Det är väl då givet att det inte blir så stort sjöfartsnetto i framliden. Menhär slutar tydligen enigheten. Varför vi inte kan exportera finns det olikameningar om, liksom självfallet om vad som skall göras för att få exporten igång. Regeringensbedömning är - och den ställer sig utskottet självfallet bakom - att framförallt i denna svaga internationella konjunktur har det höga löne- ochkostnadsläge som utvecklats i vårt land försämrat vårt konkurrensläge. Attlönsamheten är varierande inom olika sektorer i näringslivet, somsocialdemokraterna naturiigtvis anför, förändrar ingenting i stort härvidlag.Detsamma gäller den förhoppningsvis mer expansiva politik som kan komma attbedrivas av för oss betydelsefulla handelspartner. Idetta läge har devalveringen av den svenska kronan diskuterats. Utskottet harfunnit denna åtgärd riktig - finansutskottets ordförande har anfört den närmaremotiveringen härför, och jag skall inte gå närmare in på den. Naturligtviskan en sådan åtgärd - det har också sagts tidigare - försämra vårbytesbalans eftersom importen blir dyrare, men åtgärden måste rimligtvis ändåpå sikt öka volymen för vår export, framför allt den råvarubaserade därimportandelen är liten. Också den importkonkurterande hemmamarknadsindustrinmåste komma i ett bättre läge. Det förvånar mig att alltjämt hävdaratt en sådan åtgärd inte var riktig och att den inte ens pä sikt kommer att geoss bättre möjligheter alt återta de förlorade marknadsandelarna. Altvärna om näringslivet, att bygga upp och vidmakthålla detsamma, all göra deteffektivt och konkurrenskraftigt är naturiigtvis inget mål i sig - det är ettmedel med vilket man skapar sysselsättning, försörjning och trygghet förmänniskorna. Det gäller både de direkt och de indirekt berörda. Det är motdenna bakgrund märkvärdigt att åtgärder som regeringen vidtagit för att förbättranäringslivets situation inte av socialdemokraterna kan sättas in i sitt rättasammanhang, detta oavsett om del gäller de stora räddningsaktionerna som kom pålöpande band , och som hade varit nödvändiga vilken regering viän hade haft, eller om det gäller mer generellt verkande åtgärder. Ingen gångunder socialdemokraternas långa maktinnehav har tillnärmelsevis så storainsatser gjorts för att rädda sysselsättningen. Och jag vill fråga socialdemokraternasföreträdare om han kan peka på någon satsning där motivet inte har varit altjust rädda så mycket som räddas kan av arbetstillfällen, och om inte desysselsättnings- och regionalpolitiska motiven alltid har varit avgörande. Ändå skriversocialdemokraterna i sin reservation: "Denborgeriiga regeringen har i stort sett endast anvisat en väg för att lösa vårtlands ekonomiska problem och del är att minska kostnaderna för företagen ochdärigenom förbättra deras vinstsituation. Man har koncentrerat sig särskilt pälönekostnadernas roll och ställt i utsikt att bara dessa pressas nertillräckligt långt i förhållande till våra konkurrentländer så kommer vårtlands ekonomiska problem att lösas." Sänkningenav arbetsgivaravgiften var i detta läge naturiigtvis också fel. Det var attplanlöst sprida över näringslivet, förklararsocialdemokraterna. Det är i och för sig ett ganska märkligt resonemang att omman sänker arbetsgivaravgiften och därmed också skapar ett störreförhandlingsutrymme i avtalsrörelsen, då är det planlöst. Men om man höjeravgiften, ökar pålagorna och minskar förhandlingsutrymmet - alltså det omvändaförfarandet - då är det högsta visdom. Då är del inte planlöst. Detär dessutom på det sättet att denna sänkning fullt ul matchas av en i tidsammanfallande, naturiigtvis inte planlös, höjning av avgifterna tillsjukförsäkringar, barnomsorg och vuxenutbildning. Fören regering som värnar om sysselsättningen och vill - som ett led häri - slåvakt om den konkunensutsatta delen av vårt näringsliv för att slutligen skapaett bättre förhandlingsläge på arbetsmarknaden, måste en sådan åtgärd te sigriktig. Sedan skall gärna erkännas att hand- Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. lingsutrymmet inte ärstort och att avvägningen är svår, med hänsyn inte minst till det stora ochökande budgetunderskottet. Men jag måste säga att sinne förproportioner i detta sammanhang är förvånansvärt dåligt när han talar å enasidan om att spara några hundralappar på arbetsgivaravgifterna och å andrasidan om lån på . Låtmig sedan, herr talman, göra några kommentarer med anledning av prisökning ochinflationstakt. Det vore fel att göra gällande något annat - och ingen förregeringspolitiken ansvarig vill heller göra det - än att prisstegringarna harvarit för stora. Men är ju därvidlag ingen isolerad företeelse. Detfinns länder som klarat sig bättre, men också länder som haft högreprisstegringar. Genomgående - och särskilt markant för och -gäller att arbetslösheten i andra länder varit större och/eller att utländskarbetskraft skickats hem allteftersom svårigheterna ökat. Det är ju ocksårimligt att man, som finansutskottets ordförande framhöll, gör korrigeringarför höjd moms och höjda indirekta skatter. Ett traditionellt, dvs. direktskatteuttag skulle givetvis ha placerat oss bättre i inflationsligan. Men förhållandetför oss som medborgare, löntagare eller konsumenter - eller vad man nu villkalla oss - hade därigenom inte blivit väsentligen annoriunda. Vi lever nu i enhelt annan situation än den vi hade då regeringen kunde subventionera bortvissa prishöjningar och därmed redovisa en prisstegring som var klart lägre änden vi i verkligheten hade. Med det anförda ber jag att få yrka bifall till vad finansutskottethemställt i sina betänkanden 9 och 10. (vpk) kortgenmäle: talar om de centrala orsakerna till krisen. Liksomstorfinansen och ledning kommer han, litetsenare i sitt tal, in på det som han anser vara en av de mest centralaorsakerna till krisen. Det är just den gamla visan om att de svenskalönearbetarna har begärt för höga löner och att det har påverkat kostnadslägeti . Men, Axel , lönekostnaderna per styck i ett land somJapan har stigit så enormt mycket mera än i , och det har de även gjorti de flesta andra kapitalistiska länderna. Varför har det inte slagit på denjapanska exporten? Dettakan ju inte vara orsaken till krisen. Det är en oförskämd beskyllning motSveriges lönearbetare, som Axel bör ta tillbaka. Vibeklagar för vår del att LO-ledningen och det socialdemokratiska partiet intekraftigare medverkat till alt slå tillbaka denna oförskämda propaganda mot desvenska arbetarna. Jag har påtalat detta i kammaren, men sammapropaganda dyker upp i debatt efter debatt. Den är farlig eftersom man sprideren anda av pessimism, om man låter den gå in i folks själar. Vadsom nu behövs är en offensiv lönepolitik, inte en svångremspolitik, där dearbetande skall betala priset för de misslag och den misskötsel som storkapitalet gjortsig skyldigt till och som den borgerliga regeringen - i varje fall -är medansvarig för. Jagkänner en väldig besvikelse när en borgeriig talare kan gå upp och säga att deborgeriiga partierna och den socialdemokratiska oppositionen i mångt ochmycket har gemensamma bedömningar. Är det verkligen så bedrövligt altborgarregeringen och den stora delen av arbetarrörelsen har gemensammabedömningar om nedläggningspolitiken, om återhållsamheten, om det hämningslösagynnandet av exporten på den inre marknadens bekostnad, om att man skallacceptera A-, B- och C-lag, om utslagningen och den kroniska undersysselsättningeni samhället - då är det farligt. Då behöver arbetarrörelsen verkligen en ny,offensiv ideologi. Detsom skall vara karakteristiskt för en kämpande arbetarklass och arbetarrörelseär ju att den icke har med de borgerliga gemensamma bedömningar, utan på allaavgörande punkter en annan ideologi, en annan politik, en annan värdering ochen annan moral - och visionen av ett helt annat samhälle än detta förnedrandearbetslöshetens och utslagning-ens samhälle. Denekonomiska politiken m. m. KJELL-OLOFFELDT (s) kort genmäle: Jag begärde ordet i anledning av reflexioner omansvar i politiken. Han säger att den tidigare borgeriiga oppositionen visadeansvarsmedvetenhet och medverkade i den ekonomiska politiken mellan 1974 och1976. Det tycks betyda att Axel nu är på väg tillbaka till denlinje som man drev i valrörelsen, särskilt från , nämligen att deborgerliga partierna hade räddat under den kris vi då hade genomlevt. Intelångt efter regeringsskiftet byttes den linjen ut. hävdades avstatsministern och ekonomiministern och många andra att politiken 1974-1976 isjälva verket drivit fram en kostnadskris, att den varit felaktig i mångaavseenden. Vi har levt över våra tillgångar - det var statsministerns fyndigabeskrivning av den politik som förts. GöstaBohman fullföljer resonemanget i sin proposition, som Axel sånoga läste i går. Han ägnar många sidor åt att tala om, att det ärsocialdemokratins fel bl. a. att konsumtionen - dvs. lönerna -steg för mycketmellan 1974 och 1976. Det sägs alltså av en representant för de partier som iopposition ständigt krävde större skattelättnader och större utrymme för privatkonsumtion. Nubörjar Axel återigen tala om kontinuitet. Det är ingen ny politiksom drivs, säger han; han vill t. o. m. ta åt sig äran för den politik somfördes av den socialdemokratiska regeringen och som hans regering fördömer. Mennu får Axel och andra bestämma sig! Var vår politik åt skogen, såatt man därför för en annan politik, eller är det samma politik som förs? Jagtror att det skapar mera förvirring än klarhet om man fortsätter på det härviset. Sedan sade AxelKristiansson någonting som jag inte kan underlåta Denekonomiska politiken m. m. att notera - det kanske heltenkelt var tanken som slapp förbi lungan - nämligen att en sänkning avarbetsgivaravgiften skapar större förhandlingsutrymme. Det är väl ungefär vadlöntagarorganisationerna nu har konstaterat - men, Axel , vart tardå de sänkta kostnaderna vägen? Vart tar de hundralappar vägen som AxelKristiansson tror att förelagarna skall fä, om lönerna i stället höjs? Vihar aldrig begärt att den borgerliga regeringens politik skall vara fulländad.Vi vill bara genom vårt deltagande i arbetet i denna riksdag hindra den fränatt bli ett misslyckande. AXELKRISTIANSSON (c) kort genmäle: anförande skulle jag kort kunna besvara med attlöntagare är vi allihop, i stort sett. Del säger kanske en hel del omsvårigheten att följa politik. Vadsedan beträffar är jag väldigt ledsen om jag förvirrade honom; detvar inte min avsikt. Men jag tyckte att det var ledsamt alt läsa sådana uttrycksom socialdemokraterna använder i reservationen, där de liksom förmenar attpolitiker av annan kulör inte känner något ansvar. Det är för mig tråkigt altdet skall vara på det sättet. Jag hoppas att erkänner att dettapåstående var ett misstag. Vi har aldrig gjort gällande att socialdemokraternainte skulle känna ansvar. Vifrån vårt parti tar ansvar för delaktigheten i den samverkan mellan regeringenoch oppositionen som skedde under den s. k. jämviktsriksdagen. Därmed har vidock inte sagt att den politiken var så fantastiskt klok. Den var naturligtvisinte så bra i ett senare perspektiv, när förutsättningarna rycktes undan. Menänskönt den inte var det, utan vi belastas av den än , tar vi ansvaretför den. Såsom en motprestation från socialdemokraterna i oppositionsställningskulle man kunna begära ett annorlunda beteende än den hämningslösa kritik somde anför. Det var detta resonemang som jag ville föra fram.Jag är ledsen om jag förvirrade . Kanhända denna replik i någon månhar bringat klarhet. (vpk) kortgenmäle: Axel är ett exempel på den otroliga aningslöshet som manibland påträffar hos borgerliga politiker. Han lever i ett kapitalistisktsamhälle, och plötsligt säger han: Vi är alla löntagare - det flnns ingakapitalister. Det är väldigt märkligt. Del finns inga kapitalister! Vem, AxelKristiansson, är det dä som lägger ner företag? Vem är det som suger ut varvenför att sedan släppa dem ifrån sig och vältra över dem på staten? Vem är detsom har ansvaret för utslagningen av många små bruksorter? Vem är del som slårul människor i tiotusental? Vem är det som inte lar emot de tiotusentalsarbetslösa ungdomarna? Vem är det som har bestämt att det skall finnas A-lag,B-lag och C-lag på den svenska arbetsmarknaden? Del kan väl inte gärna varalöntagarna själva? Det måste vara någon som med sina åtgärder har åstadkommitdetta. Vemär det som exporterar kapital? Vem är det som bestämmer över de multinationellabolagen, som har så förödande verkan pä svensk ekonomi och svensksysselsättning? Det måste vara någon. Har Axel inte upptäckt alldet finns en liten grupp, ett litet maktcentrum, av multinationella och nationellakapitalister, som står i skarpaste motsättning till de lönearbetandesintressen. Denna skarpa och oupplösliga motsättning måste elimineras genom avskaffar den privata äganderätten till kapital. Först då kan man fä enannan politik än den som leder till denna utslagning, denna massarbetslöshetoch denna kroniska undersysselsältning. Men i Axel värid finnsinga kapitalister. Olyckorna kommer på något sätt från himlen, och det gårinte att göra något åt dem. Medrisk att något överskrida kammarens debattregler måste jag konstatera attKjell-Olof för en märklig debatt. Han säger att socialdemokraterna - ivarje fall riksdagsgruppen - sitter i för att hindra en borgeriigpolitik från att misslyckas. Jag hade hoppats att de skulle sitta här för attföra en helt annan politik, en realistisk och modern version av den politik somlärofadern tänkte sig och drömde om. Finns ingenting kvar av detideologiska arvet, som man kan ta fram när man angriper dagens borgeriigasamhälle, vars verkningar vi kan konstatera. Denekonomiska politiken m. m. KJELL-OLOFFELDT (s) kort genmäle: Om Axel inte riktigt vet vilka signaler som sänds ut frånhans regering, så skall jag tala om vad man i propositionen säger om denpolitik som fördes i det här landet - tre meningar: "Det starkaefterfrägetrycket på arbetsmarknaden i kombination med industrins högainflationsförväntningar drev också fram en stor löneglidning." - Medandra ord sysselsättningen var för hög. - "Kraftiga höjningar av avgifteroch skatter på arbetskraften drev ytterligare upp de samlade lönekostnaderna.Genom den expansiva finanspolitiken 1974 förstärktes de inflationistiskaimpulserna än mer."