prot · G10941 · 1977-12-31 00:00:00 — 1974var det år då de borgeriiga partierna lyckades samla sig ochkräva en sänkning av momsen, något som också genomfördes i den formen att vihade en tillfällig momssänkning. Då medverkade man i politiken. Jag tycker attAxel skall protestera mot ekonomiministern när han vill dra denpolitiken i smutsen på det sätt som han gör här. Säg ifrån att vi har klarat uten gång för alla vad som gjordes och att det nu gäller att titta istället för att hålla på med den här typen av diskussion. tycker alt del är fult av oss att använda ordet ansvarslös om denborgerliga politiken. Men låt mig ge ett exempel på vad jag anser vara enutpräglad ansvarslöshet: kommer att fatta beslut - om denborgeriiga majoriteten får som den vill, och det lär den få - om att sänka destatliga inkomstskatterna genom indexreglering 1979. Det kostar kanske 6 ä 7miljarder kronor, och det Denekonomiska politiken m. m. kommer att ge enfördelningspolitisk effekt som klart motverkar våra strävanden att i en svårlid se till alt de sämst ställda inte drabbas så hårt. Men utan att vetanågonting om förutsättningarna att klara denna skattesänkning, utan att vetanågonting om läget för människor med låga inkomster och i små omständigheter ärAxel - som representant för ett parti som ibland säger sig värnaom småfolket -beredd alt utan ett ögonblicks eftertanke ta detta beslut. Det äransvarslöst, . Jag måste säga det rakt ul. Såett par ord till . Kommunisternas bekymmer om socialdemokratinsideologi ter sig med föriov sagt som ett hyckleri. De ideologiska framstötarsom vi gör beskrivs alltid av kommunisterna som en reaktionär, löntagarfientligpolitik. Vår ideologi, vare sig det är värt partiprogram eller de olika framstötarvi gjort under , har alltid enligt kommunisterna störtat arbetarna i nyttelände. Hållinte på och tala om vår ideologiska offensiv! Syssla med er egen ideologi - denförefaller vara i starkt behov av reparation! AXELKRISTIANSSON (c) kort genmäle: Jag vill ställa ett par frågor till : Läggs det inte nerstatliga företag? Läggs det inte ner företag i de socialistiska länderna? Vikanske kan få ett besked på den punkten. För övrigt är det väl så, föreställerjag mig, att företag oftast läggs ner i brist på kapital. Sedan,, om vi skall tvista vidare för att nå klarhet, hävdar jag även efteratt ha hört det citat som anfördes att vi tar vårt delansvar för politiken ävenom det efteråt har visat sig alt den var felaktig och är en belastning.Men självklart måste den dåvarande regeringen bära huvudansvaret. Vi svär ossinte sä fullständigt fria frän vad som hänt som den dåvarande regeringen nu iopposition vill göra. Sedanskall vi väl inte ta förskott pä skattedebatten, men det är ju ändå felaktigtatt påstå nära i förväg att ett beslut om indexreglering skulle få denoch den effekten. Det finns ju en regering och en riksdag som kommer att följahur denna slår. Vad vi har sagt är helt enkelt att det är regering och riksdagoch inte inflationen som skall bestämma skatten. Nog borde också ,med den erfarenhet han har, ha större förtroende för regering och riksdag. Förstevice talmannen anmälde alt anhållit att till protokollet fåantecknat att han inte ägde rätt till ytterligare replik. Bostadsinvesteringaroch sysselsättning är två betydande delar i den ekonomiska politiken, och jagkommer i detta inlägg att uppehålla mig vid dessa två bitar. Redani slutet av förutsåg bostadskooperationen att 1977 kunde komma attbli ett från bostadsbyggnadssynpunki "föriorat år". I början avfebruari månad uppvaktade man regeringen. för kostnadsutvecklingen,för finansieringssvårigheterna och för fallande produktion. Man reste ocksåkrav på åtgärder. Även de privata intressenterna i byggbranschen hörde av sig.De underströk allvaret i den utveckling man såg framför sig. Delär möjligt att man lyssnade i . Men det måste i sä fall havarit helt pliktskyldigt, för någon reaktion på framstötarna kom inte förrän isenare delen av maj, då en höjning av tidskoefficienten aviserades. Denoro som i första hand HSB och gav uttryck för tog däremotoppositionen fasta pä. På socialdemokratiskt håll nöjde man sig inte med kritikmot för dess passivitet och senfärdighet. Den 21 aprilpresenterades ett program i sju punkter med förslag till konkreta åtgärder.Till den motionens innehåll har vi haft anledning återkomma även underhöstriksdagen, då listan över konkreta, konstruktiva åtgärder kompletterats medhänsyn tagen till utvecklingen. Resultatenav ell års borgerlig bostadspolitik är i sig skrämmande. Om misslyckandetkommer civilutskottets socialdemokratiska talesmän att ha en hel del attanföra. För min del skall jag därför inte fördjupa mig i ämnets enskildheteroch detaljer. Mendet är värt att påpeka att den nu sittande regeringen har slagit in på en nykurs också när det gäller relationerna till de bostadspro-ducerande företagen.Intill regeringsskiftet fanns ett positivt intresse ibostadsdepartementet för att ta del av vad t. ex. kooperationen hade att säga.Man räknade dess kunnande, liksom exempelvis och privalbyggarnas, som entillgång. Visst kunde det gnissla emellanåt, men som regel nådde man fram tillsamstämmighet i uppfattningen om t. ex. bostadsbyggandets omfattning,fördelning på olika former av boende, finansieringsproblem av övergripandekaraktär osv. Inom bo-siadskooperationen kände man en delaktighet i exempelvisutformningen av beslut om bostadspolitiken och - vilket kanhända ärdet viktigaste - ett medansvar för förverkligandet av den. Enighetrådde också om att beslutet bara täckte en del av bostadspolitikens vidafält. Det fanns många problem kvar att lösa, innan vi kunde säga oss ha enkomplett politik för hela detta område. Från kooperationens sida - och jagantar på mycket goda grunder också från allmännyttans - var man självfalletberedd alt delta i både förberedelserna och genomförandet av ytteriigareetapper i reformarbetet. vet man inte om detblir någon fortsättning. Naturiigtvisär det regeringen som skall forma den politik som den utifrån sina värderingarfinner rätt och riktig. Inte heller räknar vi inom oppositionen ellerkooperationen med insyn och inflytande i vad som sker i kanslihusels slutnarum. Menjag vill för båda ministrar göra klart att de på kortsikt lyckats rasera merparten av den samarbetstradition som utvecklats ochunder mänga år vidmakthållits i relationerna på bostadsbyggandets område. Idet här avseendet har statsråden och Denekonomiska politiken m. m. 4 protokoll 1977/78:41-42 Denekonomiska politiken m. m. etablerat sig som"rivningsminislrar". Dethär betyder inte bara att reformarbetet, som skulle komplettera 1974 årspolitik, stoppats upp. Passiviteten och oviljan från bostadsdepartementetssida att på allvar lyssna till vad bostadskooperationen, fackföreningsrörelsenm. har att säga leder också till att intentionerna bakom 1974 årsbostadspolitiska beslut förfuskas och tillspilloges. Uppfatta gärna detta somen anklagelse. Vistår emellertid i en krispräglad situation inte bara när del gällerbostadsbyggandet. Läget är allvarligt för byggbranschen som helhet, eftersominvesteringsaktiviteten viker på praktiskt taget samtliga delområden inombyggsektorn. Verkningarna sprider sig nu snabbt till angränsande branscher. Tidigarehar vi från socialdemokratiskt och från fackligt håll varnat för vad som händermed byggnadsarbetarkåren, om inte politiken läggs om. På kort sikt, har vibetonat: en arbetslöshet som i sig är ett gissel. På längre sikt:rekryteringssvärigheter till byggnadsarbetaryrket. Inte minst det senarebetyder att man raserar en viktig del av branschens produktionsresurser. Menockså andra delar av byggnadsindustrins kapacitet står illa utnyttjade.Kanske blir det därför så, att vi härnäst tvingas vandra förbi ochfru dörrar och gå direkt till krisminister . Och,som jag nämnde, nedgången i byggandet slår nu också mot ämnes- ochmaterialsidan. Vittnesmålen från den konferens som för ett par veckor sedanhölls här i med deltagande av de stora fackförbund som harsysselsättningsintressen i byggnadsbranschen och angränsande branscher har,hoppas jag, nått fram till kanslihuset. För säkerhets skull vill jagsammanfatta dess huvudtema: Regeringensoförmåga att hålla byggverksamheten uppe hotar nu att slå sönder också denproduktionskapacitet som finns i byggnads- och byggnadsmaterialbranscherna. Deprivatägda byggföretagen och har i sak sagt detsamma.Detta innebär att berörda parter och intressegrupper inom de bådaindustrigrenarna är eniga i sitt fördömande av regeringens bostadspolitik ochdjupt oroade för den fortsatta utvecklingen. Ställdinför denna situation uppträder bostadsministern i radion och televisionen meden attityd som närmast kan uttryckas med: Vi har gjort allt rätt. Regeringenkan inget mer göra. Kommunerna måste bättra sig. Låt mig kort stanna viddet allra sista, kommunernas roll. Problemenpå speciellt bostadssektorn har inte varit kommunernasunderiåtenhetssynder. Svårigheterna har främst mött på de områden för vilkabostads- och ekonomiministrarna har del odelade ansvaret, nämligen låne- ochkreditgivningen. Ändåkänner jag personligen viss oro när det gäller planberedskapen ute ikommunerna. Man har där, i takt med den vikande ambitionen i regeringensbostadspolitik, trappat ned sina resurser och sin beredskap. Gårman till de kommunala bostadsbyggnadsplanerna finner man att det för 1977-1979finns detaljplaner för sammanlagt ca 100 000 lägenheter. Det svarar motungefär produktion, om man ser till igångsättningen , I början på1970-talet låg man också med en reserv svarande mot ungefär byggande.Hösten 1970 fanns t, ex, för detaljplaner avseende 192 000lägenheter. Mendå är att observera alt vid årtiondets början var vi på toppen i fråga omnyproduktion. Ingen hade den ringaste tanke pä att pressa upp siffrornaytterligare. , 1977, har bostadsproduktionen nått ett bottenläge. Sannoliktkommer vi inte i gäng ens med 50 000 lägenheter. De flesta bedömare hävdar attvi behöver ha en årsproduktion som ligger uppemot 70 000 lägenheter för altklara balansen mellan efterfrågan och tillgång något så när. Sanningenär alltså den all planreserven skulle förbrukas mycket snabbt ombostadsbyggandet gavs normal omfattning. Jagsäger delta väl vetande att det finns risk för att statsrådet kansketycker hon fått vatten på sin kvarn när del gäller att lasta över ansvarsbördanpå kommunerna. Menmärk väl att jag talar om att planreserven är för liten, om vi får enproduktion av normal omfattning. Till en sådan tycks en borgeriig regering hamycket långt. Frånoppositionshåll har vi kraftigt betonat regeringens ansvar för attöverenskommelsen med bankerna om bostadsfinansieringen verkligen efterlevs. Vihar kunnat notera att t. o. m. chef har haft kritik alt riktamot bankernas sätt att agera. Andra har hävdat all bankerna svikit när detgällt kreditgivningen. Uppenbartär att finansieringen av bostadsbyggandet under detta år fungerat sämre än påmycket, myckel . Erfarenheter som dessa har befäst mig i övertygelsen attvi måste ha ett nytt och rationellt system för att förmedla och fördelakrediter till bostads- och samhällsbyggandet, men till det får jag anledningåterkomma i annat sammanhang. Iövrigt noterar vi från socialdemokratiskt håll med glädje att i vart fallfinansutskottels borgeriiga ledamöter nu kommit till insikt om att den15-procentiga invesieringsavgiften var ett olyckligt påhitt. Den har redanhunnit vålla en hel del skada, men tycks nu vara dömd att försvinna. Detvore naturiigtvis tacknämligt, om företrädare för majoritetsgrupperingen ikammaren ville slå följe med oss också när det gäller andra delar av motionen1977/78:39 samt i fråga om reservationen i finansutskottets betänkande1977/78:10. Denekonomiska politiken m. m. Underdetta anförande övertog talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Det är anmärkningsvärt att finansutskottets betänkande Denekonomiska politiken m. m. 1977/78:10 har väckt såstor uppmärksamhet, för att inte säga sensation, i pressen. En kvällstidning,s-märkt förslås, basunerade ut att det är första gången en majoritet ifinansutskottet angriper en regering. Fördet första är det i sä fall naturiigtvis inte första gången, eftersomutskottets borgerliga majoritet givetvis hade elloch annat att säga om den socialdemokratiska regeringspolitiken. Decennierssocialdemokratiskt maktinnehav har naturligtvis vant oss vid att ensocialdemokratisk utskottsmajoritet aldrig skulle drömma om att ha en från sinregering avvikande uppfattning. Fördel andra skall sägas all utskottsmajoritetens skrivning ingalunda är ettangrepp pä regeringen, utan blott ett kraftigt understrykande av att vi i allrahögsta grad delar regeringens syn på värt allvarliga ekonomiska läge. Denförste som underströk de ekonomiska svårigheter som värt land råkat i var justekonomiministern, som höjde ett varnande finger. Det vari så fall mer anmärkningsvärt än finansutskottets påstådda kritik, eftersommånga människor då alltjämt levde i tron på myten om det dukade bordet, somden avgående regeringen sade sig ha efteriämnat. Att socialdemokraterna nu iefterhand påslår att de redan i valrörelsen höjde ett varnande finger förkommande dåliga lider håller inte streck. Isin mycket omfattande reservation skriver nu socialdemokraterna att i del lägesom nu uppstått måste socialdemokratin känna ett ansvar för alla dem som kommeratt drabbas av konsekvenserna av, som man säger, en misslyckad politik. Ja,herr talman, i sä fall är det högt alt oppositionen börjar känna dettaansvar och inte fortsätter med vad någon så träffande kallat en grosshandel imissnöje. Såvälden socialdemokratiska motionen som reservationen är baserad på dettiopunktsprogram som spikades av det s. k. storrådslaget . Skallman nu välvilligt försöka tolka oppositionens reservation, kan man måhända sägaatt kritiken är något mer nyanserad . Man erkänner all lagerinvesteringarna,som tidigare kraftigt stötts av den gamla regeringen, avsevärt reducerarproduktionstillväxten. Manmedger att den ekonomiska utvecklingen blivit svag, delvis beroendepå den negativa internationella utvecklingen. I motsats till vad som stod istorrådslagets tio punkter talas det nu inte längre om att fullfölja planernapå 80, och det är nog klokt. Vidarebetonar man den stora osäkerhet som vidlåder bedömningen . Trots är ganska överens med majoriteten om bedömningen av vårt ekonomiska läge,som ser det, framförs del från oppositionens sida, ochkonstigt vore det annars, en lång rad kritiska synpunkter påregeringspolitiken, vilka det finns anledning att bemöta. Manvill ha en strukturfond på , och för att finansiera den yrkarman avslag på förslaget om en sänkning av arbetsgivaravgiften med 2 %.Motiveringen är att denna sänkning på ett planlöst sätt sprids över helanäringslivet, underförstått även till de företag som går bra och inte behöver något stöd.Detta är enligt min mening föga logiskt. I så fall var det naturligtvis fel avden gamla regeringen att någonsin införa en arbetsgivaravgift som drabbade bådebra och mindre bra företag. Samma sorts logik använde man sig f ö. av när mani våras gick emot momshöjningen. Den skulle drabba låginkomsttagarna värst,sade man. Delta hävdades av ett parti som i regeringsställningskapat en mervärdeskatt på . Som kuriosum kan framhållas att socialdemokraternaockså gick emot den momshöjning av temporär natur som de tre borgerligapartierna drev igenom . Den gynnade julåginkomsttagarna. Viär alla eniga om att vi har en modern och effektiv industri, men det ärkostligt att läsa i den socialdemokratiska reservationen att denna vår svenskaindustri "tillgodoser internationellt sett höga krav på arbetsmiljön",när man vet att vår enligt uppgift världshögsta sjukfrånvaro av sammasocialdemokrati anses bero på just bristfällig arbetsmiljö. Hur vill manegentligen ha det? Detsocialdemokratiska förslaget att lagstifta om begränsning av aktiebolagensvinstutdelning är enligt min uppfattning att använda mera våld än nöden kräver.I motionen 1977/78:39 heter det att svenska företag genomgående väntas visadåliga resultat och att kapitalägarna således också får bära sin delav de bördor som uppstått till följd av den ekonomiska situationen. Man skriverkapitalägare, men kunde naturiigtvis med större rätt ha använt ordetaktiesparare, även om det ordet inte låter lika profitbelonat. Den alldelesövervägande delen av de ca 700 000 svenskar som sparar aktier är nämligen småsparare,och mänga av dem har tillkommit . Det kraftiga rasetpä börsen och ett väntat nästan totalt stopp för utdelninghöjningar är illa nogför människors tilltro till aktieägandet som sparform och alldeles givet tillstor nackdel för företagens möjligheter att skaffa det nödvändiga riskvilligakapitalet. Attmot bakgrunden härav stifta en lag som sprider ytterligare oro påkapitalmarknaden och som dessutom knappast kan komma att behöva användas tersig klart olämpligt, och finansutskottet har följaktligen yrkat att riksdagenavslår motionen i det stycket. Uttalandet att regeringen förutsätteratt utdelningarna för de kommande två åren håller sig inom ramen för denåtstramning som alla måste underkasta sig är, enligt min mening, fullttillräckligt. Frågan om skatter och bostadsbyggande kommer kammaren att diskuterasenare; troligtvis , när skatte- och civilutskottens betänkanden i detärendet skall behandlas. Men det må vara mig tillåtet att göra några kortareflexioner, bl. a. med anledning av inlägg. socialdemokratiska reservationen till finansutskottets betänkande går manemot tanken på ett system för indexreglering av inkomstskatteskalorna och villi stället att effekten av inflationen skall beaktas genom återkommandeskatteomläggningar. Man påstår också att statens möj- Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. ligheter att finansiellthjälpa kommunerna därmed ökar. Det påslåendet kan jag med bästa vilja i värideninte skriva under på. De nästan återkommande skatteomläggningarna, somvi fick uppleva under den socialdemokratiska regeringen, medförde förkommunernas del en sä stor osäkerhet, att kommunernas ekonomiskalångtidsplanering inte kunde bli det värdefulla instrument som skulle varitfallet - och blir fallet -när vi nu förhoppningsvis fär ett mera permanentskattesystem. Denandra funderingen gäller bostadsbyggandet, där finansutskottets såvälborgerliga som socialdemokratiska del strukit under vikten av attbostadsinvesleringarna hälls uppe och att nuvarande nivå är för låg. Avpropositionen 45 framgår också klart att regeringens mål är en ökning avbostadsbyggandet . höjde man länetakel kraftigt för attstimulera en expansion. I den socialdemokratiska reservationen, där särskiltden ogynnsamma utvecklingen för flerfamiljshusen uppmärksammas, anger manorsakerna till den minskade byggsysselsättningen vara bl. a. svårigheterna altfå fram byggnadskreditiv och de höga byggnadskoslnaderna. Närman diskuterar det minskade bostadsbyggandet borde man också i resonemanget tamed problemet med de tomma lägenheterna. För tre är sedan fanns det drygt 26000 tomma lägenheter i hela landet, en siffra som enligt numinskat till drygt 14 000. Denna utveckling är naturiigtvis myckel glädjande,men man kan inte komma ifrån att tomma lägenheter i många kommuner självfalletutgjort en broms för nybyggandet. Enligt min uppfattning kan man här dra enparallell mellan produktionen av bostäder och industrivaror, där i båda fallenalltför stora lager är ägnade att bromsa produktionstillväxten. Frånsocialdemokratiskt häll har man utomordentligt svårt att erkänna de mycket högalönekostnadsökningarnas betydelse för det försämrade ekonomiska läget i vårtland. Lönekostnaderna ökade som bekant med ca 45 96 ,något som man över huvud taget inte diskuterar, vare sig i motionen eller ireservationen. Det är emellertid ostridigt att det var den socialdemokratiskaregeringen som i sin iver att få ett tvåårigt avtal, som skulleundvika att intresset på arbetsplatserna rörde sig om löner istället för den socialdemokratiska politiken inför valet, lät den offentligasektorn göra upp först, och detta på en myckel hög nivå. Det skall emellertidvilligt erkännas att lönekostnadsökningarna inom den privata sektorn blev minstlika höga under intrycket av myckel goda exportkonjunktur. De alltföroptimistiska svenska företagen är följaktligen medansvariga för den högakostnadsutvecklingen, men den socialdemokratiska regeringen skall inte försökakomma ifrån sitt primära ansvar. Menäven om vår produktionskostnadsstegring hållit ungefär jämna steg medstegringen för våra vanliga konkurrenter i motsvarande industriländer, så hadevår konkurrenssituation försvagats. Orsaken härtill är att många nya länderdykt upp med kvalitativt sett myckel högtstående produkter på många av deområden som varit särskilt betydelsefulla för oss, och detta på enmycket lägre kostnadsnivå. Även om dessa länders kostnader nu procentuelltstigit kraftigt, så är deras priser synnerligen konkurrenskraftiga gentemotvåra, därför att deras utgångsläge var så myckel fördelaktigare. Storaproblem ligger framför oss. Ett av de största är att oräntabla företag inte ilängden kan hållas vid liv medelst konstgjord andning, tillhandahållen av enstat som ingalunda har outtömliga resurser och till förfång för nyföretagsverksamhet och redan befintliga förelag som kan tänkas varautvecklingsbara. På kortare sikt måste dessa stödåtgärder till för att inte ökaarbetslösheten och för att hindra kapitalförstöring. Dengamla socialdemokratiska tesen att företag som inte kan betalakonkurrenskraftiga löner inte har något existensberättigade utan bör läggasner och arbetskraften flyttas över till företag som kan betala bättre lönerblir svårare att förverkliga som går. Denhuvudsakliga orsaken härtill är den minskade röriigheten på arbetsmarknaden.Fler och fler familjer äger ett egnahem, som man naturiigtvis ogärna lämnar. Ifler och fler familjer arbetar båda makarna, och de flyttningsproblem somdärvid uppstår har vi fåll en åskådningsundervisning i vid utflyttningen avmånga statliga verk. Att tekniken blivit mer komplicerad bidrar självklartockså till större omställningssvårigheter. Enenda fördel har den kris vi råkat in i fört med sig, nämligen människors ökadeförståelse för sambandet mellan produktion och levnadsstandard. Man har iallmänhet fått klart för sig att det inte går alt ta ut mer i bidrag ochlönepåslag än vad som motsvaras av produktionsstegringen. De starkaarbetstagarorganisationerna för att man kommer att kunna ta ul vad somär ekonomiskt möjligt och försvarbart. Eftersom vi har att vänta en rad av ärmed tämligen svag utveckling är det mer än tänkbart att "striden"mindre kommer att stå mellan löntagare och arbetsgivare än mellan andragrupperingar i samhället om fördelningen av den minskade kakan. När krubban ärtom bits som bekant hästarna, och vi har redan sett flera tecken härpå. TCOangriper jordbruket, LO ifrågasätter villaägarnas ränteavdrag, diskutera pensionärernas standard osv. Framlidenkommer att ställa stora krav på solidaritet mellan alla grupper i vårtsamhälle. Närman från socialdemokratiskt häll påstår att svenska folket nu för första gångenpå myckel länge drabbas av en standardsänkning, så är man ute i ogjort väder.Så sent som 1972 drabbades nämligen stora grupper löntagare av enstandardsänkning på 4-5 96 ulan att det den gången blev något ramaskri mot densittande regeringen. Enmanlig industriarbetare fick 1972 en löneökning på 6,3 96 före skatt. Efter denstatliga och kommunala skattehöjningen reducerades lönepå-slaget till ,men med 6 96 inflation det året blev totalresultatet en reallöneminskning efterskatt på ca 5 96. För motsvarande industritjänsteman var löneökningen någotstörre, varför standardsänkningen Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. begränsades till knappt 496. Kritikenmot devalveringen och myten att devalveringen på ett avgörandesätt framkallats av spekulationstryck avvisas på saklig grund av vice riksbankschefenHans Lundström i lidskriften Ekonomisk Revy nr 8, som jag rekommenderar tillstudium.