prot · G10986 · 1977-12-31 00:00:00 — Man måste förslå atl löntagaren inom den enskilda sektorn,tillika skattebetalare, med irritation lar del av det påstådda slöseriet inomoffentlig förvaltning - eller den mentalitet som jag själv har fött del av frånett statligt verk och som kan uttryckas med följande ord: Vad spelar del förroll vilka gardiner vi bestämmer oss för, del är ju skattebetalarna sombetalar! Jagvet inte hur utbredd den mentaliteten är-atl den förekommer förklararrepresentanter för statliga verk. Föratt återgå till personalkostnadsutvecklingen skall jag bara påminna om attkostnadsökningarna var ca 20 96 och . Vi vet att dei dagarna pågående avtalsförhandlingarna pekar mot en kostnadshöjning på nära10 %. Självfallet är det vid första påseendet positivt atl få en lönehöjning,men vi bör vara på det klara med att allt fler löntagare på golvet förstår detsamband som föreligger mellan lönehöjningar och möjligheterna all säljaexportprodukter på utlandsmarknaden, alltså alt svenskt näringsliv går medvinst, dvs. att företag som går med vinst är den allra bästa garantin förtryggheten i anställningen. Alt detta inte minst gäller detaljhandeln slårklart. PåHandelns dag pekades också på problemen med sorlimentsökningarna under senareår inom detaljhandeln och på vad ett alllför rikhaltigt sortiment kostar närköpkraften minskar. Självfallet skall det här problemet inte lösaslagstiftningsvägen. Sådana signaler har ju hörts tidigare -de hördes från denförra regeringen. Nej, här måste självsanering till! Bådeunder den förra Handelns dag, , och pekades på problemen med detkatastrofalt höga svinnet inom handeln - av omsättningen. Som exempelnämndes alt del i en livsmedelshall med en omsättning på 25 milj. kr. under1976 försvann varor för . ur butiken eller . Alltdetla var inte stölder, men man beräknar alt kanske hälften var det. Detta kanbelysas på elt annat sätt: för all täcka förlusten då en chokladkaka stjäls, t.ex. i varuhuset här intill, krävs det att man säljer ytteriigare 19chokladkakor. Jag har inte berört alla faktorer som påverkar handelns ekonomiskaproblem -jag går exempelvis förbi kapilalproblemen - men jag har i denekonomiska debatten velat markera alt krisen i svensk ekonomi håller på atl föallvariiga konsekvenser inom handeln. Självfallet görs stora ansträngningar föratt i möjligaste mån lösa problemen inom handeln och ulan samhälleligt stöd.Men kammarens ledamöter är inte omedvetna om att det framfördesönskemål om särskilda stimulansåtgärder, exempelvis om alt tillfälligt sänkamomsen. Så skedde ju 1974, som vi minns. Om det kan ske även , och om del kanfå liknande positiva effekter som då, är svårt att bedöma. Handelsministernansåg på Handelns dag att det var tveksamt om det skulle kunnafö lika positiva effekter och om det över huvud taget var nödvändigt. Jagskall begränsa mig till att vänta och se. I varje fall tror jag det äruiomordenligl vikligl att vi följer utvecklingen inom detaljhandeln med storuppmärksamhet. Underdetta anförande övertog talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. KARINNORDLANDER (vpk) kort genmäle: sade att han känner sig oroad över den minskadekonsumtionen när han här presenterade siffror för januari, som är helt riktiga.Talar då inte detta för att man måste sträva efter bevarande av köpkraften förstörre delen av konsumenterna? kunde vi i går läsa all i elt bostadsområde i -i -hade 30 96 av dem som hade arbete en årsinkomst på . ger ingel köpkraftsöverskott! Dethar talats myckel om arbetskraftskostnaderna såsom en orsak till den ekonomiskakrisen, men detta är ju långt ifrån en regel för de olika människorna isamhället. AlfWennerfors talade också om den offentliga sektorn, som han sade också måstevara restriktiv i lönehänseende. Men , som jag självtillhör, är det förbund som har det största antalet lågavlönade. Där finns delheller inget köpkraftsöverskoii. Måste man då inte i den här lönerörelsen selill atl man åtminstone bevarar det köpkraflsun-deriag som man förut har haft?Men del tycks inte vara överens med oss om. Torsdagenden 2 mai5 1978 () kortgenmäle: undrar om inte situationen för konsumenterna i dagtalar för atl vi skulle vidta särskilda stimulansåtgärder. Som jag har sagt imitt inlägg finns det krav på det från olika håll. Men jag har också sagt -ochjag säger det nu igen - att det kanske är för tidigt att göra den bedömningen . Jag slutade mitt anförande med all säga att vi i fortsättningen för se vadutvecklingen för med sig. KARINNORDLANDER (vpk) kort genmäle: Hör del då inte samman med löneförhandlingarna? Det ärju genom lönernasom man måste fö möjligheten att köpa varor. ALFWENNERFORS (m) kort genmäle: Vad jag ville peka på, när jag var inne på frågan omarbetskraftskostnaderna, var atl vi som arbeiar inom detaljhandeln upplever sompositivt att vi för samma löneökningar som man för inom alla andra näringsgrenar.Men när vi märker att detta påverkar vår trygghet på både kort och lång sikt,då undrar vi om det är värt att fö en stor löneförhöjning i avtalsuppgörelsen. Talmannen anmälde att anhållit aUUll protokollet fö antecknat atl hon inte ägde rätt lill ytterligare replik. 4 protokoll 1977/78:86-89 (apk): Jag vill börja med att knyta an lill en fråga som ställdelill industriminister - en mycket viktig fråga för . finnsju ingen av herrarna här i kammaren. Förmodligen sitter de och tittar i var sinspegel. Frågangällde: Hur blir det i ? Får industrin de begärda 500 miljonerna? Denfrågan blev ju hängande i luften, och jag tycker atl det är ganska oanständigt. Redanvåren 1977 besökte statssekreterare , ochhan sade i Norrbotlensradion att klarsignal för utbyggnad skulle komma inomkort. Del beskedet har inte kommit. De anställda hålls fortfarande på halster.ASSI säger atl del handlar om industrins vara eller icke vara. Den regering somlovade alt skapa 400 000 nya jobb har alltså skändligen svikit sina löften ivalet. Man kan ju undra över om del uteblivna beskedet om satsningen påKarisborg är ett tecken på alt löfte är på vägatl svikas. Ett hederligt besked till de anställda vore betydligt bättre än delhär undanglidande spelet. Dennadebatt skall hålla sig kring den ekonomiska politiken, och det är sannerligeninget glädjeämne. Vihar alt debattera etl budgetförslag som slår hårt mot arbetarklassen. Där finnsingel utrymme för sociala reformer - tvärtom spolar man eller försämrar redangenomförda reformer. Denborgerliga regeringens budskap är sparsamhet och återhållsamhet, men maningarnaoch åtgärderna är enkelriktade. De rika och besuttna behöver inte dra in någrahål i svångremmen. Närvi hör statsminister lägga ul texten lyssnar vi i medvetande om attrösten är , men att innehållet i budskapet har varit i säckinnan det kom i påse. Eller för att tala med ord:"Händerna äroEsaus,men röstenär ." är och , och detta faktum präglar regeringspolitiken. Frånde borgerligas iribuner talas det om sparsamhet och minskad konsumtion, men demenar inte alla, och det gäller inte alla. De menar arbetarklassen. Det ärarbetets kvinnor och män, barnfamiljerna och pensionärerna som skall dra in påstaten. Atthyrorna höjs och att priserna stiger - vad spelar det för roll för de rika ochförmögna? De lever lika gott som . Men arbetarhemmens finansministrar förnu vända på varie krona. Sanningen är atl man håller på atl ta köttet ochsmöret från arbetarhemmens bord. Omskeppsredaren si eller direktören så vill fiyga lill eller över enhelg för att roa sig, så kommer de att göra det också i fortsättningen. Men förvanligt folk blir det att ransonera utfiyktema även till den egna sommarstugan,om en sådan finns. De15 familjernas folk kommer att investera i lyxvilloreileri lyxbåtar-som juBohman rekommenderar - eller i lönsamma objekt i andra länder där arbetskraftenär billigare och profiten ännu högre. För kapitalislklassen ärdet aldrig dåliga tider. Den s. k. konsumtionsdäm- pande politiken drabbardem som redan har det svårt. Verkningarna är redan uppenbara. Man ser det närman går ut och handlar. Man ser det när hyran skall betalas. Bohmanssvångremspolitik för i vardagslivet sin illustration. Den politikens syfte äratt krisens bördor skall bäras av arbetarklassen - inte av de skikt som harkammat hem de enorma vinsterna under efterkrigstidens goda konjunklurår. Bärdel sig inte -ja, då hotar man med att lägga ner eller också gör man del-enskilda fabriker eller hela branscher. Att tusentals arbetare varje veckaställs utan jobb är ett problem som de kapilalägande tar med en klackspark. Nyainsatser - nya vinster på annat håll. Så fungerar kapitalismen. Det är en märkligfinanspolitik som regeringen förordar. belänkande heter del atl tillgängligt resursutrymme reserverasför högt prioriterade ändamål. Men del är en märklig prioritering och enunderlig sparsamhet som vi finner i årets budgetförslag. Mansparar 3 milj. kr. på atl dra in de tidigare fria viiamindropparna tillspädbarnen, men man föreslåratt militärkostnaderna höjs med 1 678 milj. kr.lill nära på etl enda år. Miljarderrullar till storfinansen och del militärindustriella komplexet, men tillarbetarklassen riktas beskedet: Vi måste spara på statens utgifter, ni måstedra in på er privata konsumtion. Del är etl sorgligt ochett groteskt skådespel. Arbetarpartietkommunisterna har i motion 284 föreslagit att beslutar om ett totaltoch effektivt prisstopp. Vi vänder oss med all kraft mot den borgeriiga idénatt krisen skall lösas genom åtgärder för att minska de breda massornasköpkraft. Krisen kan bara lösas genom åtgärder riktade mol kapitaletsekonomiska diktatur över landets viktiga industriresurser och naturtillgångar. Ekonomiministernräknar med att priserna skall höjas med 9 96 . Med den lössläpplhetsom nu finns på del ekonomiska området har man all anledning alt befara att deverkliga prishöjningarna blir långt större. förutspåddes enprisökning på 6 96. Resultatet blev som bekant mer än del dubbla. Takten iprishöjningarna under årets första månad är också illavarslande. Av pris- ochkarlellnämndens rapport för januari månad framgår atl den allmänna prisnivån ikonsumentledet stigit med 2,1 96. Priserna på dagligvaror har stigit med igenomsnitt och priserna på livsmedel med 3 96. På viktiga baslivsmedel -mjölk, ost, kött, fläsk och charkuterier-sleg priserna med 6,2 96. Utvecklingenpå det här området är förskräckande. För den borgeriiga regeringen är dendäremot en glädjekälla. Dessmålsättning är alt dämpa den privata köpkraften. att pressa nerlevnadsstandarden. Det har man också framgångsrikt lyckats med. Försvensk arbetarklass gäller det att slå tillbaka den borgeriiga regeringensstandardsänkningspolitik. En av de viktigaste åtgärderna i försvaret avarbetarklassens standard är införandet av ett totalt och effektivt prisstopp. Imotionen 284 föreslår kommunisterna införandel av ett allmäntoch totalt prisstopp. Utskottet hänvisar till atl sådana krav tidigare avslagits och anför: "Utskottetkan inte se atl utvecklingen på prisområdet ger anledning till en ändradinställning i frågan." Jag vill fråga utskottets talesman hur stora prisökningarna måstevara innan finansutskottet anser att det är dags för prisstopp. Där anser man atl det räcker med höjningar. Jag ber att föyrka bifall till vår motion nr 284 om införandet av allmänt och totaltprisstopp. Jag vill göra detsamma närdet gäller motionen 927 om återgång tilllågränlepolitiken därför alt den hör till samma problemkomplex. Jagvill också passa på att säga att vi inte kan acceptera en av de väsentligamotiveringar som används för den s. k. konsumtionsdämpande politiken, nämligenatt den skulle befrämja expansion och sysselsättning. Tvärtom befrämjasarbetslösheten genom de konsumtionsdämpande åtgärderna. Vihar i en annan motion, 1977/78:310, som behandlas i det här betänkandet, krävtatl skall uttala sig mot en statlig styrning av lönepolitiken i formav s. k. samhällskontrakt eller liknande. Utskottetsborgerliga majoritet skriver följande: "Utskottet anser det för sin delolämpligt all genom ett uttalande av föreslagen art fullständigtbinder staten och arbetsmarknadens parter, varför motionsyr-kandeiavstyrks." Detta ställningstagande från den borgerliga majoriteten är inteförvånande. Däremot tycker jag att det är mera förvånande med den överslätandeattityd som kommer lill uttryck i den socialdemokratiska reservationen i detstycke där vår motion behandlas. Också från det hållet vänder man sig nämligenmol elt klart uttalande från sida och tycker alt det räcker med altutskottet anser sig kunna "utgå från atl även den nuvarande regeringeniakttar de principer som gällt för statens förhållande tilllöneförhandlingarna." Nuvet ju alla alt det har inte varit så fritt från inblandning tidigare heller,men i dagens läge är faran för en statlig inblandning i lönepolitiken uppenbar. i motionen exempel därpå. Dit hör bl. TT:s nyårsintervju medbudgetminislern, där del klart framgick alt hans strävan är alt aktualisera enstatligt reglerad inkomstpolitik. publicerade borgerliga ekonomer enrapport från konjunklurrådet. Den rapporten mynnade ul i förslag om ett"samhällskontrakt" mellan stat, näringsliv och löntagare. inbjöd industriminister i största hemlighetlöntagarorganisationerna till överiäggningar om en samordning av löner, priseroch skatter för alt "förbättra industrins konkurrenskraft". Destora löntagarorganisationerna LO och TCO tackade nej och LO-chefenkommenterade inbjudan på följande sätt i en intervju som cirkulerade ifiera s-tidningar: "Detär uppenbart av inbjudan atl industriministern ville få till ståndinkomstpolitiska överläggningar. Men vi har ju från LO-håll redan tidigarevisat oss kallsinniga till sådana diskussioner när och kom medsina uttalanden." Mol den bakgrundentyckerjag det är märkligt att de socialdemokratiska reservanterna inte yrkadebifall till vår motion. Del hade rimmat bättre med LO-chefens avvisandehållning. Detstår helt klart att den borgerliga regeringen, trots finansplanens brasklappar,eftersträvar en statligt reglerad inkomstpolitik. Lika klart är alt en sådanpolitik är rena rama giftet försvensk arbetarklass. Jag ber alltså att fö yrkabifall till motionen 310. Jagkan slutligen, herr talman, inte underiåta all göra några refiexioner medanledning av den borgerliga belåtenheten med sysselsättningen. I utskottetsbetänkande (s. 35) heter del: "har genom att utnyttja denrikhaltiga arsenal av arbetsmarknadspolitiska medel som utvecklats ivårt land lyckats med atl hålla uppe sysselsättningen samt hålla nerearbetslösheten på en internationellt sett låg nivå." "Lyckatshålla uppe sysselsättningen"! Det låter som ett blodigt hån för den somkommer från etl län där av arbetskraften nu är ställd utanför den normalaarbetsmarknaden. Och länk vilken glädje för alla arbetslösa att det finnskapitalistiska länder där arbetslösheten är högre! Vihar i dagens läge, trots alla typer av konstgjord andning, 110 000 officielltregistrerade som arbetslösa. Räknar man ihop de registrerade arbetslösamed dem som går i beredskapsjobb och omskolning och andra dämtöver som vill haett arbete men inte kan fö det, så uppgår det verkliga antalet till minst 400000. Arbetslöshetenär i slor utsträckning en följd av att de kapilalägande föredrar atl investerautomlands. presenterade en tabell som visarattutlandsinvesteringarna har ökat från 1,5 miljarder till 3,5 miljarder . Utur landet fiödar nu det kapital som skulle behövas för atl skapa sysselsättningi Norrbollen, i och andra krisdrabbade delar av vårt land. Del är enutmanande och allvarlig utveckling vi bevittnar. ISverige gör regeringen och massmedia allt för alt framställa den kapitalistiskakrisen med dess arbetslöshet, prisstegringar och inflation som någotödesbundet, som en allomfattande företeelse som man inte kan göra något åt, somvi människor bara har alt snällt finna oss i - i väntan på bättre tider. Men devet bättre. Prominenta företrädare för den borgeriiga regeringen, både StaffanBurenstam och industriminister , har besökt delar av den värid sominte har drabbats av samma kris - de socialistiska länderna. Där garanterasmänniskorna den mänskliga rättigheten att ha ett arbete, där är prisnivånstabil, där grasserar inte inflationen. Deproblem som plågar svensk arbetarklass är framkallade av det kapitalistiskasystemet. Det ger en enorm makt åt en handfull mycket rika människor attbestämma över produktionen, om företag skall leva eller dö, om folk skall hajobb eller gå arbetslösa, om svenska pengar skall investeras här eller iBrasilien. Det handlar alltså om makten och ägandet. OlofPalme kritiserade för att han inte var i kammaren. Nyss lämnadeOlofPalme en intressant redogörelse för löntagarfonderna. Det hade naturligtvisvarit bra om funnits i kammaren för alt lyssna inte bara på denborgerliga regeringens synpunkter utan också på andras. Jag vill anknyta tillden debatten. RudolfMeidner sade i en intervju i tidningen sedanföljande om sitt fondförslag: "Vivill beröva de gamla kapitalägarna deras makt, som de utövar just i kraft avsitt ägande. All erfarenhet visar alt det inte räcker med inflytande ochkontroll. Ägandet spelar en avgörande roll. Jag vill hänvisa till ochWigforss: vi kan i grunden inte förändra samhället utan alt också ändra påägandet." OlofPalme inskränkte sig i sitt tal här till att tala om ökat inflytande för de anställda.Nöjer man sig nu alltså med ökat inflytande i stället för samhällets ochlöntagarnas makt och ägande? Detär en intressanl fråga alt slälla, om den arbetsgrupp som framlagt det härförslaget under del har samlat andra erfarenheter än de somMeidner byggde sitt förslag på. Man kan också fråga: I vilket avseende är dethär förslaget bättre för arbetarklassen än det förslag om löntagarfonder somLO-kongressen antog? Förallt fler människor står det klart att de problem som alstras av kapitalismeninte kan lösas av kapitalismen. Ingen, inte ens den borgerliga regeringensföreträdare eller varmaste supportrar, kan tala om hur man inom detta systemsramar skall kunna göra slut på arbetslösheten, stoppa inflationen ochåstadkomma trygghet och utveckling. Denframlagda finansplanen är en studie i kapitalistisk cynism för att trygga dekapitalägandes intressen, men den uttrycker också stor hjälplöshet när detgäller lösandet av samhällets problem . PER (): betänkande är ingen uppbygglig läsning. Det kanskeallvarligaste - och det har, tyckerjag, alltför litet uppmärksammats-står attläsa pås. 36,där utskottet som sin uppfattning slår fast alt man måste"räkna med minskad sysselsättning inom industrin ". Tyvärrgår inte utskottet - och för den delen inte heller reservanterna - in på någondjupare analys av den problemalik som döljs bakom denna korta mening. Hosbådadera tycks det saknas ett klart näringspolitiskt perspektiv på denekonomiska politiken. Varförfinns del då ännu ingen klar näringspolitik i ? Del första svaret äruppenbart: därför att del aldrig funnits någon. Socialdemokratins upphaussadenäringspolitiska offensiv i slutelav 1960-lalet födde inte mycket mer än enråtta. har under "socialistiskt" välde fört en"medvetet 'kapitalistisk' näringspolitik", skriver t. ex. K. H.Peltersson, verksam i industridepartementet ,i en artikel i . Han har naturligtvis helt rätt. Då är det intesärskilt konstigt all den första icke-socialistiska regeringen i modern lidtvekar och hissnar inför de uppenbara krav på ökad samordning av näringslivetsom helhet som verkligheten varie dag ställer. En annan förklaring tillden obefintliga näringspolitiken kan vara bristande verklighetsanalys.Fortfarande genomsyras såväl majoritet som minoritet i nnansutskottet av antydningarom att krisen är en tillfällighet, en ovanligt segsliten konjunkturkris. Påmånga andra håll är det numera en ganska allmän insikt att det som pågår inteär en tillfällighet ulan en struklurkris. När talade införinbjudna riksdagsledamöter sade han bl. "Vihar vant oss vid högkonjunkturer då allt och alla sköljs med. Då lager töms ochdå även produkter utan någon större lyskraft kan avsättas. Jag tror attframlidens högkonjunkturer blir selektiva. att de starkaste finner ökadavsättning för sin produktion medan de svagare aldrig märkerkonjunkturuppgången." Enannan formulering av en i sak likartad uppfaltning gör lundaekonomen i sin senaste bok 70-talet: "Förmig ter sig som en strukturgräns mellan det friska och lyckligakvartseklets högkonjunktur och 'det sjuka sjuttiotalet', en vattendelaremellan ett opsamhälle med optimistiska företagare och etl näringsliv på helfartoch ett depsamhälle med deprimerade företagare och ett näringsliv påhalvfart." Vadär det då som har förändrats? Som jag ser det är det främst tre grundläggandeförhållanden: Utlandskonkurrensen har blivit av en helt nykaraktär. Nya länder kan göra samma saker som vi lika bra, lika snabbt. Menfortfarande släpar de sociala systemen därefter. Därför blir konkurrenslägetsnett, de dyra svenska produkterna har svårt alt hävda sig. Samlidigl har vårteget ullandsberoende ökat. Vår utrikeshandel ökar,allt fier svenska produkterblir alltmer beroende av utländska insatsvaror. Sammanlänkningen avväridsproduklionen fortskrider, eller med andra ord: Den svenskafrihandelspoliliken börjar ge resultat. Vore man elak kunde man säga:Frihandelspolitiken har öppnat dörrarna för våra konkurrenter, biståndspolitikenhar gett dem medel att slå ihjäl oss. är naturligtvis bara en litenmarginell kugge i hela denna utveckling. Den skulle ha skett också oss förutan.Men det är onekligen ett problem att vårt utlandsberoende ökar somullandskonkurrensen skärps. Industriell expansion är inte längresysselsättningsskapande. Kulmen nåddes 1965 med 1 089 000 sysselsatta iindustrin, dvs. 29,3 96 av den totala sysselsättningen. 1977 var motsvarandesiffror 1005 000 eller 24,396. Trenden är klart nedåtgående oberoende avkonjunktursvängningar. Det är nog ingen som på allvar vågar hävda atl enhögkonjunktur varaktigt skulle kunna ändra på detta mönster. Från olika hållkommer i stället rapporter som förutspår fortsatt nedgång i induslrisysselsättningen- t. ex. från statens industriverk som tror på en minskning med 85 000industrijobb - också i branscher där man förutsätter en ökningav produktionen. Ett exempel är irävarubranschen, som beräknas öka produktionenmed men tappa 8 500 anställda av totalt 76 000. Ett annat exempelär massa- och pappersindustrin som förutsätts öka produktionen med 2,5 96 perår men tappa 1 500 anställda av 60 000. utvecklingen är inte svåraatt finna. Rationalisering, effektivisering och liknande begrepp har i storutsträckning varit liktydiga med minskning av antalet människor iarbete per produktionsenhet. Historiskt har ökning av den materiella standardenlänge åstadkommits genom minskning av antalet arbetande inom befintligproduktion, varigenom överskottet av arbetskraft kunnat överföras i nyaproduktionsgrenar, t. ex. övergången från jordbruks- till industrisamhälle. Mångapolitiker skissar en lösning på de akuta problemen efter samma klassiskamodell: Genom ökad produktivitet inom industrin skapas elt överskott som kan slussaslill den offentliga sektorn, som därigenom kan anställaöverskoltsarbetskraften. I och för sig har vi haft just den utvecklingen. Menfrågan är: Kan den fortsätta? Teoretiskt är det delvis en tilltalande kalkyl. Den offentliga sektornspersonalbehov ärju så gott som oändligt, t. ex. föratt klara kraven pååldringsvård och barntillsyn. Men del finns ett överföringsproblem som bliralltmer akut och olösligt. När övergången från jordbruk till industri skeddevar det fråga om en överföring av arbetskraft. Men det krävdes inte attjordbrukarna dessutom skulle vara så effektiva atl de skulle kunna betalaindustriarbetarnas löner. Någotål del hållet är det emellertid man nu kräver atl industrin skall göra fördenoffentliga sektorns anställda. De får ju inte sina löner via en marknad-huvuddelen finansieras genom skatter. Del behövs alltså med nuvarande modellett ständigt ökat skatteuttag. är alla medvetna om att det skaparväldiga problem. Trots mångåriga skatieutredningar finns det fortfarande baratre skatleformer som ger statskassan etl väsentligt tillskoll: inkomstskatter,arbetsgivaravgifter och moms.