prot · G10948 · 1977-12-31 00:00:00 — Enjournalist som tillhör ett redaktionskollekiiv kan naturiiglvis stämmas förden typ av brott som är i fråga i de fall han vid sidan om sin roll somjournalist och vid sidan av det arbete som utgör ett led i den trycktaskriftens framställning utlämnar uppgifter som innebär grovt brott. Då kan hangivelvis ställas lill ansvar, för det är ingen tryck-frihetsfråga. Men fråganär: Kan han ställas till ansvar för sådant som innebär ett led i den trycktaskriftens framställning? Är det i så fall inte liktydigt med att BertilFiskesjö menar all del har funnits och finns ett subsidiärtansvar? Om ett sådant har funnits, varför skulle man då under hela 1800-taletha avvisat tanken på ett subsidiärt ansvar? Var har detta subsidiära ansvarplötsligt kommit ifrån i tolkning? Jag förslår inte det, ochjag misstänker att det här är fråga om en medveten eller accepterad feltolkningav en viktig distinktion. Jagvill ställa ytterligare en fråga. Om tystnadsplikt av en högre tjänstemananvänds för att skrämma en lägre tjänsteman alt förtiga sådant som bordeuppenbaras, sådant som den högre tjänstemannen har gjort sig skyldig lill, ärinle ett brytande av denna tystnadsplikt då ett allmänt intresse? Skall maninle se annorlunda på detta än om man bryter tystnadsplikten i ett vanligtfall? BERTILFISKESJÖ (c) kort genmäle: Vad beträffar påståendet att den nya 3 § i 7 kap. tryckfrihetsförordningenskulle innebära en försämring av rättsskyddet för redaktionsmedlem ber jag attfå hänvisa lill förarbetena till lagen, bl. a. till vad som sägs ipropositionen 1975/76:204 s. 97. Där framhöll dåvarande departementschefen:"Bl. a. vill jag erinra om alt såväl enligt förarbetena lill TF (prop.1948:230 s 144) som enligt rättspraxis artikelförfattare i periodisk skrift,som inle själv är utgivare, har del straffansvar som anges i 7 kap. 3 §TF." Delbör kanske ytterligare understrykas att meddelarskyddet kan genombrytas enligt7 kap. 3 § endast i ett mycket begränsat antal fall, innefattande särskiltallvariiga brott. Man skulle av den allmänna debatten och av Svenssonsinlägg kanske kunna föriedas tro att tryckfrihetsförordningen i dess nyalydelse skulle ha ändrat på principen att ansvaret för innehållet i trycktskrift är samlat hos en enda person. Så är det inte; den huvudprincipen liggerfast. vidhåller sill krav på all man inle skall ha något ansvar, om manbryter mot tystnadsplikten i de fall då man avslöjar felaktigheter som begåtts.Jag sade i mitt inledningsanförande att jag har svårt för att se de konkretasituationerna framför mig, eftersom vi inte har någon lystnadspliktsbeslämmelsesom skyddar felaktigheter, brott eller missgrepp i förvaltningen. Om JörnSvensson vill ha ytteriigare diskussion på den punkten får han exemplifiera. Sedan sade i sitt första anförandeatt han misstrodde oss inom KU - vi skulle ha godkänt grova lagbrott. Delpåståendet ber jag att på del bestämdaste få proteslera mot. (vpk) kortgenmäle: Till det sista vill jag replikera att vet att polisen it. ex. utlänningsärenden, där det rör sig om risk för politisk förföljelse,inle får besluta, utvisa eller avvisa människor, utan att andra myndigheterskall göra det. Men del har funnits polismyndigheter som har gjort så. Fråganhar anmälts för JO, och JO:s svar har inneburit ett godtagande av polisensåtgärder- och konstitulionsutskottet har godtagit JO;s åtgärd! Jag kan inte se annat än all detta är ett brott mot delagstiftningsintentioner som vi godkänner. Jag kan räkna upp mångasådana exempel, som jag har anfört i tidigare debatter om de här sakerna. Därmå protestera hur mycket han vill. Det vore ingen svårighet förmig alt finna sådana 8 protokoll 1977/78:489 exempel, om jag hade meratid på mig. Men jag vill fortsätta attställa några frågor till . Vilkamotiv har man haft för alt utsträcka åtalstiden? Det kan ju inle vara de motivsom anför. Svårigheterna att fastställa när preskriptionstidengår ut, beroende på att man inle säkert känner dagen för den icke periodiskaskriftens utgivning, är ju precis lika stora oavsett om man har sex månadersålalslid eller om man har åtalslid -för känner man inle till närskriften gavs ut, hjälper det ju inte hur lång åtalslid man har. Detta kanalltså inte vara skälet; det vore ju ologiskt. Jagskulle därför vilja fråga: Ligger del inte en påtaglig fara i att man här harutsträckt åtalstid? Är inle del att ge åklagaren en möjlighet all ganska långti efterhand ingripa mot en skrift, och är det inle att så att säga uppmana lillstörre politiskt godtycke än man hade behövt godkänna? Sedanskulle jag vilja ställa en annan fråga. svarade mig med ettcitat, vars innebörd jag så här finner en aning dunkel. Men om viinte håller oss till citat utan i stället försöker tänka logiskt vill jagfråga: Är det särskilt logiskt med den tolkning av begreppet meddelare ochgenombrytande av meddelarskydd tillämpat på redaktionsmedlem som BertilFiskesjö förespråkar? Om man tar i betraktande att detta innebär ett införandeav subsidiärt ansvar vid sidan av ansvarige utgivaren på redaktionen och tankenpå ett sådant subsidiärt ansvar alltid principiellt har avvisats, hur kan mandå tolka genombrytande av meddelarskydd så, att del i praktiken skulleinnebära ett införande av subsidiärt ansvar? Jag tycker att hela den juridiskalogiken vacklar, och det är därför vi inte kan godta KU:s tolkning på den härpunkten. Vi är rädda för den tolkningen. () kortgenmäle: Vad först gäller preskriptionstiderna för åtal, så diskuterades frågani massmedieutredningen. Man menade all det i och för sig kunde ha diskuteratsen längre preskriptionstid även för periodisk skrift, men man stannade för attföreslå . Man fann dock all det fanns särskilda skäl, bl. a. avpraktisk natur, för att ha för icke periodisk skrift. I debattenden godtog tydligen argumentet, för så här sade handå: "Del är möjligt att befrielsen från skyldighet att inlämnagranskningsexemplar kan medföra att en utsträckning av åtalstiden kan le sigpraktiskt motiverad. Jag vill inle bestrida det." Men bestrideralltså det han själv sade. Sedanomnämnde ytteriigare i svepet KU:s behandling av JO:sämbetsberätielse. Jag vill upprepa vad jag sade i den debatt vi hade då,nämligen all i de av vpk aktualiserade fallen gav vpk en helt missvisande bildav JO:s reaktion på vad som hade hänt. Det var det ena. Det andra var att KUinte är någon överprövande instans i de sakärenden som JO har att avgöra. Närdet gäller meddelarskyddet medger jag gärna att det aren mycket viktig ochintressant fråga, och jag föreställer mig att ytlrandefrihetsutredningenkommer tillbaka till detta igen. Det har alltid funnits vissa fall dåmeddelarskyddet genombrutits, på grund av ett mera allmänt samhällsintresse avatt kunna beivra brott. Helt allmänt förefaller del mig egendomligt att manskulle kunna gå fri från det ansvar som i alldeles speciella fall kan drabbameddelare - jag vill understryka det - bara därför att man flyttar inmeddelaren på en tidningsredaktion. Det kan inte vara rimligt att ha en sådanordning. Vi skall besluta om ett förslag om följdlagstiftning till 1976års reform beträffande tryckfriheten. Därmed tas sista steget mot en fr. o. m,nyåret förbättrad tryckfrihet. Jag vill understryka att reformarbetet inte äravslutat. Samtliga fem riksdagspartier är representerade i enyttrandefrihetsutredning som omnämnde och som har kommit igång. Den har mycket omfattande direktiv och kan, som utskottet har påpekat,självfallet la upp bl. a. de spörsmål som behandlats här under den tidigaredebatten. Utredningen har också i nära anslutning lill sina direktiv beslutatarbeta på så sätt att ett belänkande med en principskiss skall ges ut, innanutredningen binder sig i definitiva ställningstaganden. Inte minst då detgäller en grundlagsreform tror jag att en sådan öppen attityd är myckel önskvärd.Ingen grundlag är helig i den bemärkelsen alt den inte kan göras bättre. Så ärdel också med tryckfrihetsförordningen i den delvis nya lydelse som träder ikraft vid nyåret. Underden debatt som har varit om den partiella tryck frihetsreformen har detförvånat mig att så många ansett gällande förordning så perfekt attvarje förslag till ändring betecknats som en försvagning av skyddet för det tryckta ordet.Jörn skryter för mycket, tycker jag,om den nu gällande iryckfrihelsförordningen. Denna konservatism tror jag är enfara för yttrandefriheten. Jagvill gärna instämma i vad Författarförbundels ordförande har sagt.Han har framhållit alt det finns ett antal viktiga och odiskutablaförbättringar i den nya lagen, som inte tillräckligt kommit fram i denoffentliga debatten. Jag vill peka på fyra sådana förbättringar i dentryckfrihetslag som kommer au gälla från nyåret i förhållande lill nu gällandeTF. 1.Genom del nya förslaget kan stenciler få samma lagskydd som tryckta skrifter.Det är en viktig reform. Genom denna utvidgning kan man i viss mån återställaden tryckfrihet som TF tillerkänner varje medborgare men som har mist en del avsitt innehåll därför att tryckningsförfarandet har blivit så dyrt att de flestainte kan utnyttja det - att med andra ord medborgarrätt heter pengar. Av olikaskäl är det inle möjligt att förpliktiga stencilförfattare att lämnagranskningsexemplar. Därför har vi fått den nya beslagsparagrafen på köpet.Under debatten har det ut- tryckts farhågor för attden bestämmelsen skulle kunna utnyttjas för att lägga beslag på en så stor delav upplagan att skriftens spridning skulle hindras. Del är viktigt all det nuär klargjort att bevissäkringsbeslaget avser endast enstaka exemplar avskrift. F. n. anses del inte tillåtetför myndigheter att efterforska meddelare lill tryckt skrift, men det är inleförbjudet. Från nyåret införs ett sådant uttryckligt förbud och utsättsstraffansvar för dem som bryter mot det. Detta är, som pressens samarbetsnämndhar framhållit, en viktig nyhet särskilt mot bakgrunden av det avskaffadetjänstemannaansvaret. Vad är det för glädje, har ordförandeJan Gehlin skrivit, med en allmän princip som förbjuder tjänstemän attefterforska meddelare till tidningar, då det inle finns något hot som avhållerdem från att ändå göra det? I en tryckfrihetsförordning som snart träder ikraft införs ett av siraffhol underbyggt efterforskningsförbud, och därmed fårman något som länge har efterlysts av pressfolk. En av de stora frågorna iIB-affären var ju att och dömdes i en vanlig brottsrättegång,fast alla de frågor som var väsentliga hörde hemma under yttrandefriheten.Särskilt stor blev motsättningen för , som ju på en gång var meddelarelill FiB-Kullurfronl och Iryckfrihetsrättslig ansvarig författare till en bokinnehållande samma uppgifter som i tidningens artikel. Från pressidan harkrävts att sådana processuella kollisioner skulle undvikas. Dentredje stora nyheten i den lag som träder i kraft på nyåret är just altmeddelare och anskaffare av hemlig uppgift, vilka nu är hundraprocentigtunderkastade vanliga straff- och processrätlsliga regler, skall få sammaförmåner av en tryckfrihetsprocess som en ansvarig utgivare. Poängen medtryckfrihetsprocessen är, som skrivit på ledarplats, alltså ipolemik mot den förvirrande artikel som återfinns på dess kultursida, attjuryn och domstolen har att ta särskild hänsyn lill att det eventuella brottetbegåtts för all bidra till att någonting publicerats. - Det innebär, konstaterarGehlin, ett fiertal fördelar, som leder till avsevärt ökade chanser tillfrikännande i fall då yttrandefriheten skär sig mot överhetens krav på lystnad. Omman inför denna nya processordning för dem som redan kan bli ansvariga enligt7:3 TF måste man rimligen säga vilka som avses. Detta tycks nu vara anledningentill att man uttryckligen i 7:3 TF anger de medverkande, vilka praxis redanhänfört dit. Massmedieutredningenföreslog i sitt huvudbetänkande att det i lag skulle kunna föreskrivas att juslitiekanslern i fråga om yttrandefri- hetsbrotl av visst slag får väcka åtal endast efter medgivande av re geringen. Motiveringen till delta var all regeringen - trots att ansvaret för tryckfrihelsfrågorna överförs från justitieministern lill JK - skulle få ett konstitutionellt ansvar i fråga om tryckfrihetsbrott av politisk in nebörd. Lägetförändrades emellertid genom alt det i grundlagspropositionen infördes etttillägg att regeringen själv äger hos JK anmäla skrift till Härigenom skapades - som det föredragande statsrådet anförde- förutsättningar för en konstitutionell kontroll av tillsynen övertryckfrihetsförordningens efterlevnad. Det slår i grundlagen, . Denändringen införs alltså att den politiska bedömningen skall göras av regeringeni dess helhet och inte som av justitieministern ensam. Skälet tilldenna ändring är att den allmänna principen att regeringens ledamöter fattarbeslut kollektivt bör gälla också på del här området. Undersenare år har det emellertid visat sig att det finns en grupp tryckfrihetsbrottmed ofta praktiskt svårbedömbara fall där en politisk slutgiltig prövning iåtalsfrågan under alla omständigheter kan te sig angelägen. Det gäller brottenspioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift, vårdslöshet med hemliguppgift. Dessa brottsbeteckningar kan bli aktuella i samband med journalistisksamhällskritik. har funnit det motiverat alt i dessa fallgöra inskränkningar i JK:s nuvarande rätt att ensam avgöra åtalsfrågan.Massmedieutredningen föreslog därför all regeringens tillstånd måste inhämtasi dessa fall. Därigenom sker en ålalsprövning i två led. Utredningen har dåockså funnit det motiverat att även vissa andra brott, som lill sin huvuddelbetraktas som allvarligare än de nyssnämnda, skall bli föremål för sammaåtalsprövning. Dessa förslag har godtagits av justitieministern ochutskottet. Genom att vi stiftar en sådan lag ökar det politiska inflytandetöver tryckfrihetsålalen - f n. kan regeringen nämligen inte stoppa enåtalsbenägen justitiekansler, vilket vi ju känner till från åtalet mot GretaHofsten i hennes egenskap av ansvarig utgivare för FiB-Kullur-front. Detär alltså en bättre tryckfrihet vi får genom tryckfrihetsförordningens nyalydelse från , inte en sämre. Men reformverket bör fortsätta.Av väsentlig betydelse för anonymitetsskyddet är att olika tvångsmedel användspå sådant sätt att meddelares och författares anonymitet om möjligt bevaras.Någon bestämmelse om skydd i det hänseendet upptas inte itryckfrihetsförordningen. Meningen är att regleringen skall ske i vanlig lag. Utredningenom anonymitetsskydd vid beslag och husrannsakan, som jag tillhörde, har lagtfram ett betänkande om anonymitet och tvångsmedel. Utredningens förslag tillreglering innebär att reglerna i 27 kap. om beslag och 28kap. om husrannsakan kompletteras med bestämmelser som lar sikte på behovet avskydd för anonymitetsintresset. Bestämmelserna innebär att särskildaförutsättningar skall gälla för beslag och husrannsakan i anonymitetsfallen,att åtgärder i dessa fall som regel skall prövas av domstol, attanonymiletsintressel skall bevakas av en särskild företrädare - ettanonymitetsombud - och att vissa regler skall gälla för förfarandet. Jagvill understryka det nödvändiga i att regeringen snabbi lägger fram enproposition i del här ärendet. (vpk): försökte sig på en hel del dialektiska sling-erbullar föratt få debatten med vpk alt handla om någonting annat än den egentligen handlarom. Hanvill nu göra gällande att vi skulle ha en konservativ inställning,, all viskulle förkasta alla nyheter i tryckfrihelsrätten och förhärliga den gamlautformningen. Han borde vela bättre än så. Vi har varit tvingade att yrkaavslag även för sådant vi uttryckligen sagt var bra därför att förslaget ocksåinnehållit sådant som var dåligt och den formella situationen tvingat oss allyrka antingen bifall eller avslag. Beträffandeden motion som behandlas har vi inte sagt någonting om de ändringar vi anserär bra. Däremot har vi begärt att man skall gå tillbaka på de punkter där vianser att ändringarna innebär försämringar. gör sig skyldig själv lill ett onödigt förhärligande av den nyatryckfrihelsrätten genom att framställa vissa ändringar som nya, medan de isjälva verket inle är det. Situationen att två ansvarssystem skulle kunnakollidera har egentligen aldrig existerat. Det var myndigheterna här i Sverigesom ställde lill att det blev så. Är man logisk och följer den gamlatryckfrihetsförordningen behöver en sådan kollision inte ske.Grundlagsstiftarna hade förutsett den situationen och sagt att det skulle rådaen klar gränsdragning - och den hade mycket väl kunnat få råda. På den härpunkten är det alltså ingen förändring till det bättre - bara en skenbarförändring. De två ansvarssystemen i tryckfrihetsförordningen och brottsbalkenhar funnits och hållils isär. Vigör oss inga illusioner om vare sig den gamla eller nya lagstiftningen. I vårtpartis historiska erfarenheter ingår att man trots all högstämd tryckfrihetslagstiftningtillåtit transportförbud mot den kommunistiska pressen när del var politisktpassligt - och del var ingen som ställdes till ansvar för del. Del var ettgrundlagsbrott - men brottet godtogs av alla anständiga partier i det härlandet. Och vi kan möjligen förutse - även om vi hoppas att det inte blir så -en hårdare politisk atmosfär, och då kan vi råka ut för likartade ting. I såfall tror jag all de politiska konjunkturerna tyvärr kommer all väga tyngre äntroheten mot grundlagen - all erfarenhet visar all del brukar vara så. Menlåt mig ändå gå in en liten smula på del som jag tycker är väsentligt. BertilFiskesjö nämnde all vi inte skulle ha anmärkt på den utsträcktaåtalstiden. Nej, , det gjorde vi inte. Men om du föredrar allgöra dig lustig över det, så kan jag tala om hur man ibland måste arbeta om mantillhör en liten grupp. En sådan saknar kansliresurser, dvs. det stöd frånutskoltskanslierna som de stora grupperna åtnjuter på ett annat sätt, och dåblir det ibland så att man förbiser saker. Vissa förslag som man skall taställning till förefaller kanske i första omgången, när man inle fördjupat sigså myckel i dem, att vara all right. När del gäller denna bestämmelse var vilill en början ivek- samma, men vi förde intesak mot den. Vid en närmare analys har det emellertid visat sig attbestämmelsen innebar en försämring av rättsskyddet, och då har vi tagitkonsekvenserna av del. Det är inte första gången en sådan sak har hänt, utan vihar i flera fall gjort på liknande sätt. Menlåt mig gå in på det konstitutionella huvudproblem som här föreligger. BertilFiskesjö insisterar alt det vore märkligt om en redaktionsmedlem skulleåtnjuta ett mer kvalificerat skydd mot åtal för publicering av en strafföaruppgift än en meddelare. Det tycker jag inle alls är märkligt! Del är ju en klassiskprincip, i varje fall enligt svensk iryckfrihetsrält, all man just genom denansvarige utgivarens ensamma ansvar vill skapa ett särskilt skydd förlidningsofficiner. Del förvånar mig alt inte har sett logiken iden speciella juridiska idé som ligger i detta. En redaktionsmedlem är enperson om vars integritet man skall i särskild mån slå vakt. Han eller hon bliralltså tack vare bestämmelsen om ensamansvaret avsiktligt skyddad i högre gradän vad en meddelare utanför denna krets blir. Avsikten är naturligtvis, enkeltuttryckt, att hindra polisen all alltför öppet och grovt gå in på lidningsofficiner.Det här är en gammal princip, och den är helt logisk. Jagvill fråga om han menar att det är juridiskt logiskt att man genomatt betrakta en redaktionsmedlem som en vanlig meddelare i praktiken inför ettsådant subsidiärt ansvar vid sidan av ansvarige utgivarens ansvar som man ialla tidigare sammanhang här i hävdat inte borde införas med hänsyntill tryckfriheten. Jag vill påpeka att de förändringar i tryckfrihetsförordningen sominträffar på nyåret inte skulle kunna ha genomförts om vänsterpartietkommunisterna hade fått igenom sill förslag, som ju innebar ett avstyrkande. föreslår också avslag på den följdproposition som har lagts fram.För min del är jag inle lika frälst på den nya tryckfrihetsförordningen efterden partiella reformen som är på den gamla grundlagen, ulan jagvill gärna diskutera förändringar. Vadgäller frågan om ensamansvarel innebär den nya tryckfrihetsförordningenbeträffande 7:3 TF att de personer som omfattas av praxis just nu och inte kanåtalas för tryckt skrift men väl för meddelanden fortfarande kan straffasenligt . Det nya är att målet nu betraktas som tryckfrihetsmål,vilket ju leder till att endast juslitiekanslern får åtala - inte, så som händei fall, allmänna åklagaren - att jury medverkar och att åklagare,domare och jury är skyldiga att iaktta tryckfrihetsförordningens speciellaföreskrifter om all hellre fria än fälla. Detär ingen orimlig ståndpunkt all hävda att 7 kap. 3 § bör reformeras. a. hovrätten över och , men - lägg märke till - med en heltannan motivering än . Han säger att här införs någontingprincipiellt nytt, medan hovrätten över och , som i och försig är emot den nuvarande utformningen av 7 kap. 3 §, säger att det egendomligaresultatet av tryckfrihetsrättens till-lämpning i IB-fallet främst beror på deändringar i tryckfrihetsförordningen som genomfördes på förslag avstraffrällskommittén och i anslutning lill ikraftträdande. Medden motiveringen är del inle orimligt att begära ändringar. Men då skall manmedge alt det har varit möjligt att väcka åtal. Jagvill påpeka att det genom domstolsavgöranden, bl. a. i högsta domstolen, harslagils fast att tryckfrihetsförordningens regler om meddelare också gäller ifråga om meddelanden som har formen av tidningsartiklar, till vilka meddelarenframträder som författare. Det var ju faktiskt så att och blevåtalade. Manbör alltså inte om man jämför den lag vi får på nyåret och den lag vi har i dagkarakterisera innehållet i 7 kap. 3 § som en försämring. Däremot kan man hävdaall man i det fortsatta arbetet på tryckfrihetslagstiftningens område bör senärmare på detta. (vpk): Jag förstår inte alls poängen med polemik mot mig. Hansäger alt om vpk:s förslag hade genomförts, så skulle inte förbättringarna itryckfrihetslagstiftningen ha kunnat genomföras. Det hade man naturligtviskunnat göra. Efter del att man hade avvärjt de riskerade försämringar som vipekade på, hade man kunnat framlägga ett nytt förslag med deförbättringar som fanns. På del sättet hade man kunnat undvika den för ossmärkliga situationen att vi var tvungna att svälja ett helt förslag sominnehöll både positiva och negativa ting. Det hade alltså mycket väl gått försig att senare ta de positiva delarna i förslaget tämligen efter detall man hade avslagit del förslag som innehöll både positiva och negativaförändringar. Det var ju inte vårt fel att vi var tvungna att ta allt ellerintet och därför lät våra betänkligheter mot vissa delar styra vårtställningstagande till helheten. är del ju inle så, varför det nu inte ärnågot bekymmer. Sedanmenar att det är en förbättring att redaktionsmedlem somtidigare hade kunnat straffas enligt nu måste straffas enligttryckfrihetsförordningen. Han anser att det är ett skydd för tryckfriheten. Menmed vpk:s förslag skulle vederbörande över huvud taget icke ha kunnat åtalas.Åtalad skulle enligt ensamansvarets princip endast den ansvarige utgivarenkunna bli. Häravslöjar just det som vi är rädda för och har påpekatsom en risk, nämligen när han säger att praxis just nu är att betraktaredaktionsmedlem som likvärdig med meddelare. Men hur har praxiskunnat bli sådan med tiden? Hur har del kunnat insmyga sig en sådan praxis attden klassiska principen om ensamansvarel och del särskilda skyddet förofficinerna och redaktionsmedlemmarna har kunnat genombrytas ochredaktionsmedlem blivit betraktad som en meddelare vilken som helst och därmedett subsidiärt ansvar införts vid sidan av ansvarigeutgivarens, något som man tidigare aldrig velat godkänna? Praxis just nu ärsådan! Ja, , men hur har den blivit sådan? Är del så lätt att låtapraxis bli någonting annat än vad grundlagsstiflarna ursprungligen menat attden skulle bli? OLLESVENSSON (s) kort genmäle: tycker jag att retirerar. Jag har påvisat att medlemav redaktion betraktades som meddelare i IB-fallet och ställdes inför envanlig domstol. Detta godkändes av högsta domstolen.