prot · G10941 · 1977-12-31 00:00:00 — Regeringensallt annat överskuggande uppgift har därför varit att tvinga ned vårt högakostnadsläge, att stärka vår konkurrenskraft och att genom en dämpning avkonsumtionen pressa ned importen och föra över resurser till export- ochinvesteringssidan. Vihar i detta syfte som bekant skrivit ned den svenska kronans värde iförhållande till D-marken och 15 96 effektivt i förhållande till de länder somär viktigaste handelspartners. Därmed har vi lagt grunden förytteriigare kostnadssänkande åtgärder. Vi har förhindrat de höjningar avarbetsgivar- och socialförsäkringsavgifter som socialdemokraterna planerat ochföreslagit. Vi har tagit bort arbetsgivaravgiften - dvs. löneskatten - i detinre stödområdet. Vi sänker den frän med 2 96 generellt sett ochvi kommer senare att ta bort resterande 2 96. Vi har genom reformer av dedirekta skatterna skapat underiag för en avtalsrörelse som bör göra det möjligtatt nå en uppgörelse som inte försämrar ulan förbättrar Sverigesinternationella kostnads- och konkurrensläge. Den skatteomläggning regeringenhar föreslagit ger samma effekt för den enskilde löntagaren som ennioprocentig lönehöjning. Vi har föreslagit indexreglering av inkomstskatterna,vilket verkar i precis samma syfte, , nämligen att göra löntagarnamedvetna om att avtal kan träffas utan att de skall behöva riskera attinflationen smyghöjer skatterna. Så länge ni socialdemokrater påstår er viljabekämpa inflationen - och det gör ni ju - kan ni inte bekämpa indexreglering.Någon logik - politisk och ekonomisk - borde man ändå kunna kräva av delta stora,tidigare ansvarsmedvetna parti. Regeringenhar dessutom sett över olika besynnerliga skatteregler, som drabbar främst våramindre företag. Vi vill inte ha flera Pomperipos- saeffekter, har avskaffat den s. k. tredjedelsregeln, som innebar att om en make hjälpteden andre i ett företag, fick vederbörande inte tjäna mer än hälften av vad denandre maken tjänade. Vi har sänkt gränsen för särbeskattning av egenföretagare.Vi har hyfsat kapitalbeskattningen för mindre och medelstora företagare - inteav omtanke främst om dem som personer, utan därför att de nuvarande reglernahar lett till helt orimliga konsekvenser och medfört att dessa företag, somändå sysselsätter mer än en miljon människor i värt land, undan för undan harfått sin ekonomiska stabilitet undergrävd. Och detta har framför allt drabbatde anställda och ytterst naturiigtvis också vårt lands ekonomi. Det s. k.småföretagarpaketet innehåller en mängd liknande åtgärder, inte för attsubventionera utan för att skapa gynnsammare livsbetingelser just för dennagrupp av enheter, som är så betydelsefull för vår svenska ekonomi. Vårinvesteringsutveckling ligger alltför lågt - det har flera talareunderstrukit - och jag håller på den punkten med , Investeringarnasjunker med kanske och med troligen lika mycket. Vi är dänere nivå. Men hur skall man kunna få fram investeringar i ensituation när vi har en mycket stor outnyttjad kapacitet i näringslivet, närfabrikerna inte kör för fullt med andra ord, när produktivitetsutvecklingenligger pä nollstrecket och när lönsamheten - den lönsamhet från vilkeninvesteringspengarna skall tas - är lägre än ? Den borgeriigaregeringen - sägs det i den socialdemokratiska reservationen - anvisar bara enväg, det står faktiskt så, att lösa våra ekonomiska problem: "att minskakostnaderna för företagen och därigenom förbättra deras vinstsiluation,"Samma insinuation gjorde sig skyldig till i sittinledningsanförande. Vår politik skulle vara en politik riktad mot Sverigesarbetstagare för att göra de rika människorna ännu mer förmögna. Hur orkarKjell-Olof föra det slagets argumentation? Om det verkligen vore såenkelt att man kunde lösa våra ekonomiska problem bara genom att förbättraföretagens vinstsituation, skullejag inte dra mig för att vandraden vägen,eftersom ett bättre lönsamhetsläge faktiskt är en av förutsättningarna för bådeinvesteringar, sysselsättning och ekonomisk återhämtning i vårt land. Mentyvärr är det inte så lätt. Och trots de svårigheter socialdemokraterna talatom att få fart på investeringshjulen räknar socialdemokraterna fortfarande medövervinster och lägger fram förslag i om en lagstiftning för attbegränsa företagens utdelning. blåser man liv i debatten omMeidnerfonder, som syftar till att tvångsvis överföra företag till storakollektiva fonder. Med politisk logik har sanneriigen sådana åtgärder inte ettdugg att göra! Vadhade hänt om vi hade tagit socialdemokraternas förslag i på allvar -om vi hade trott på deras ända ständigt upprepade påståendenom en snabb exportökning och accepterat arbetsgivaravgifter för att dra in deövervinster som denna snabba exportökning skulle medföra, somsocialdemokraterna föreslog? Hade vi då haft flera Denekonomiska politiken m. m. 5 protokoll 1977/78:41-42 Denekonomiska politiken m. m. Hadeinvesteringstakten varit snabbare och den ekonomiska tillväxten bättre? Ochhade vi haft lättare att sälja på exportmarknaden och konkurrera medimporterade varor här hemma om den svenska kronan hade legat 20 96 över detvärde den har eller om arbetsgivaravgifterna skulle ha varit åtskilligthögre? Sädanafrågor är faktiskt motiverade. Vi har ju nu fått uppleva de drastiska följdernaav vårt alltför höga kostnadsläge, som socialdemokraterna fortfarande envisasmed att i varje fall förringa. Om jag inte har fel - jag kan ju ha missatnågonting - lyckades med konststycket att inte säga någonting omdetta stora problem, höga kostnadsläge, i sitt långaanförande. Regeringenhar varit piskad att vidta ekonomiska stödåtgärder i företag efter företag ochbransch efter bransch för att möjliggöra en anpassning till förändradekonkurrensförhållanden på väridsmarknaden, därför att företagen annars skulleha slagits ul till följd just av sina alltför höga kostnader. Redanomedelbart efter valet krävde socialdemokraterna ökad stramhet i ekonomin. efter det att under densocialdemokratiska epoken, lagt fast riktlinjerna för den ekonomiska politikenfick vi höra det första kravet på stramhet. Motivet sades vara en hägrandesnabb och stark konjunkturuppgång. Vi har citat efter citat därsocialdemokraterna framför sin förvissning att nu går allting uppåt. Denkonjunkturuppgången hägrar fortfarande. Och samma motiv framfördes, trots attkonjunkturiäget då faktiskt var sämre, alltså , än vad detvar när fattade sill beslut . Sedan har ropen efterstramhet fortsatt -"Ropen skälla, stramhet åt alla" - alldelesoberoende av hur konjunkturutsikterna ter sig. Ropen fortsatte ända till dessatt regeringen vidtog hårda åtstramningsåtgärder. Då blev del plötsligtdags för socialdemokraterna att skjuta upp sina egna förslag i del hänseendet. Nupratas det åter om åtstramning. Och vi frågar oss: Vad är det ni vill stramaåt? Är det de enskilda hushållen som skall dra åt den bekanta svångremmen?Eller är det staten eller kommunerna som skall minska sina utgifter? Jagfrågar, men inte därför att det är fel att förorda en restriktiv politik.Tvärtom, Regeringens ekonomisk-politiska proposition klarlägger ju - som jagnyss påminde om - att det är av väsentlig betydelse för att den ekonomiskapolitiken skall lyckas att den enskilda och offentliga konsumtionen begränsasoch att en däremot svarande neddragning av importen och ett överförande avresurser till export- och investeringssidan kan åstadkommas. Anledningentill att jag ställer frågan om vad socialdemokraterna kräver är ju att vihittills inte har sett ett enda konkret förslag på verklig åtstramning. Kritikoch gnäll har vi hört. Och skäll har vi hört. Men vi har inte fått se någrakonstruktiva sakliga förslag. De kanske kommer , men ännu så länge harvi inte sett dem. Det är uppenbariigen inteden statliga konsumtionen som man vill Man ställertvärtom frågor i om vilka angelägna reformer som regeringen anser sigtvingad att skjuta . Och i sin egen motion, den stora som vi nubehandlar, staplar man på varandra nya dyra utgiftsförslag. Inteheller har jag sett några propåer om att begränsa hushållens konsumtion.Tvärtom. Socialdemokraterna vill ge en större skattesänkning än denregeringen har föreslagit. Ochpå den kommunala konsumtionssidan hittar vi inte heller någrasocialdemokratiska ätstramningsförslag. Tvärtom klagas det över att stateninte är beredd att ge kommunerna vidgat utrymme, alt daghemmen inte byggs ulsnabbare och att den sociala sidan inte upprustas effektivare. Inte hellerföreslår socialdemokraterna någon åtstramning i fråga om de statliga ochkommunala investeringarna. Och på bostadsbyggnadssidan vill man åstadkomma enökning. Varfinns då åtstramningsalternativen? Det är ju tvärtom på det sättet att man helaliden konsekvent bjuder över och späder på och därmed vill göra det ännusvårare för värt land att lägga sig på en totalnivå som gör del möjligt för ossatt kommande är nå balans i ekonomin, att trygga välstånd och sysselsättning.Totalbilden av socialdemokraternas politik, i varje fall , är densammasom man får om man studerar den ekonomiska politik som bedrevs avsocialdemokraterna i regeringsställning , under de är dåmånga av våra svårigheter grundlades. Socialdemokraterna tycks som de franskahugenotterna ha ingenting lärt och ingenting glömt. Socialdemokraternaåterkommer i sin motion och sin reservation till sitt redan tidigareframförda men fortfarande lika falska påstående, nämligen att den gamlasocialdemokratiska regeringen förstod vårlåt det helabarkade och därför lade om den ekonomiska politiken i en alltmer restriktivriktning. På det saltet hade man, påstås det, vid tiden för regeringsskiftetlyckats nedbringa budgetunderskottet till 5 ä räknat på entolvmånadersperiod. Det enda som är sant i den beskrivningen är att detkassamässiga budgetunderskottet 1975/76 blev lägre än det var 1974/75 och vaddet blev 1976/77. Men det kassamässiga budgetutfallet är en sak. Och denekonomiska politik som regeringen bedriver är en annan sak. Det är nämligenosanning, , att den förbättring av budgetutfallet som förelåg iseptember 1976 var resultatet av en avsiktlig åtstramningspolitik. I självaverket hade socialdemokraterna inte en blek aning om attbudgetunderskottet minskade. Det fanns inte ett enda ord i den revideradefinansplanen om någon åtstramningspolitik. Tvärtom räknadesocialdemokraterna dä med att budgetunderskottet /76 skulle uppgå tillöver . Att det verkliga underskottet skulle stanna vid 3,7miljarder, det saknade socialdemokraterna all kunskap om bara några månaderföre budgetårets slut. Då trodde de att det skulle bli nära 6,5 miljarderstörre än vad del blev. Men efteråt har de mage att försöka göra en dygd avsin egen felbedömning! Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Vadsom hände var att fyllnadsskatt och arbetsgivaravgifter inflöt tidigare ochtill större belopp än vad som var beräknat och att medelsförbrukningen påutgiftssidan blev lägre än vad man hade räknat med. De utgifter som man på detsättet sparade blev en belastning för nästa budget. Det var helt enkelt envanlig förskjutning, som regeringen inte stod bakom. Tittarman på budgetutfallen , finner man inte heller något belägg för denpåstådda "successiva åtstramningen". Underskottettredje kvartalet uppgick till nära , medan hade ökat till . En ökning från4 till 5 miljarder brukar inte jag beteckna som en åtstramning utan som rakamotsatsen. Den röda tråden i den socialdemokratiska motionen är i övrigt krav påcentral planering, krav på flera statliga åtgärder, krav på reglering ochstyrning och tron på att staten skall lösa alla våra problem. Kanhända är detså att somliga, inte minst , faller för den sköna tanken om delombonade och trygga samhällets förmåga att lösa alla våra knutar. Men minstaeftertanke borde ju säga oss att delta inte kan vara riktigt. Det finns juingenting i det förflutna som ger stöd för påslåendet att central planeringunder samhällets ledning skulle ge bättre resultat ur helhetens synvinkel än desom åstadkoms inom ett centraliserat, mångfasetterat samhällssystem. Delär ju inte staten som styrt den process under vilken det modernaIndustrisverige har växt fram. Alla de mänga tusentals förelag som byggts upp och alla de många tekniskt kvalificerade produkter som dåskapas har sett dagens ljus utan initiativ av statliga utredningar, ämbetsverk,politiker eller fackliga organisationer. har blivit väridsbäst då detgäller ångturbiner, separatorer, kullager, tändstickor, luftkompressorer,automatiska fyrar, telefonväxlar och precisionsinstrument av olika slag, föratt bara peka på några av de produkter som gjort namn känt överväriden. De produkterna utgör resultatet av decentraliserade krafter inom ramenför en fri samhällsekonomi. Det är företagarna, enskilda människors initiativoch arbetsinsatser som lagt grunden för vårt välstånd, inte de politiskaförsamlingarnas beslut. Dessa har naturligtvis gjort sitt - det skall ingalundaförnekas. Genom en klok näringspolitik, som syftar till att skapa störstamöjliga utrymme för handlingsfrihet och rörelsefrihet, och genom en förnuftigekonomisk politik och skattepolitik kan naturiigtvis de politiskaförsamlingarna skapa gynnsamma arbetsvillkor till gagn för de decentraliseradekrafternas handlande. Men planhushållning och byråkrati ger inte nyskapande. Visstbehövs både samhällsplanering och samordning. Regering och riksdag bär ansvaretför den ekonomiska politiken och näringspolitiken, och vi har här att staka utde gränser och ange de förutsättningar inom vilka sedan enskilda människor ochföretag handlar och skapar någonting. Menvad jag bestämt vill varna för är själva den grundsyn som densocialdemokratiska politiken utgår ifrån eller i varje fall säger sig utgå ifrån, nämligen attcentral samhällelig eller - rättare sagt - politisk planering i kanslihusetutgör något slags kungsväg till en problemfri utveckling. Så är ingalundafallet. Jag tycker att spåren från det förflutnas planering borde förskräcka.Ta 80 som exempel på en magnifik felbedömning! "Föratt möta en konsumtionsökning av denna storiek krävs en mycket betydandeutbyggnad av väridens kapacitet av stålproduktion", helte del i enproposition som den socialdemokratiska regeringen lade fram . Jagciterar fortfarande: "Den jämförelse som NJA gjort mellan ochalternativa lokaliseringar av ämnesverk visar att 80 bör ha godamöjligheter att hävda sig i en framtida konkurrenssituation. Närheten tillmarknaden och till malmfyndigheterna är härvidlag av avgörandebetydelse." Detvar ingen hejd pä allt gott som skulle komma fram ur 80för och för hela . Jag citerar på nytt: "Uppförandeav anläggningarna för 80 ger sysselsättning mot svarande sammanlagt 3 000 manår . 80 kommer att i full driftsysselsätta ca 2 300 personer. De indirekta effekterna för befolkningsutvecklingen i kommunerna inom den s. k. fyrkanten-- blir emellertid betydligt större." Ochmotsvarande felbedömningar-jag skall inte kritisera dessa; detta är bara ettbevis på hur svårt det är att planera - har gjorts beträffande textilindustrinoch varven. Får jag läsa innantill, herr talman, ur varvsproposition -lyssna på de orden och ställ dem i relation till det vi upplever : De långsiktiga bedömningarsom storvarven redovisat tyder på en kraftig expansion avsvensk varvsindustri . I löpande priser väntar man sig således kunna näranog fördubbla det årliga leveransvärdet. Den allmännaframtidsbedömningen när det gäller efterfrågan på tonnage är positiv.Prognoserna pekar på en fördubbling av den totala flottan under 1970-talel.Särskilt stort är det tillkommande behovet av större tonnage för oljetransporter.I storieksklassen över 150 000 dödviktston skulle det erforderliga tonnagel merän trefaldigas. Detta var 1974, efter detatt oljekrisen hade börjat ge sig till känna. Nej,inte skapar man ett bättre samhälle för de många människorna och en starkareekonomi genom att gå över från biandekonomin - kalla den gärna kapitalismen -till något slags central planekonomi, den må sedan vara styrd av politikereller företrädare för facket eller några få storföretag. Att staten-samhället tvingats träda in och även kan tvingas göra det för att med sinamycket stora ekonomiska resurser - dvs. våra skattepengar - rädda eller stödjaföretag som på grund av den internationella konjunkturen, snabbastrukturförändringar på världsmarknaden, oförutsedda oljeprishöjningar eller enmisslyckad näringspolitik här hemma inte kan klara anpassningen till ett nyttläge Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. med egna resurser, dettaändrar ingenting alls i sak, nämligen att statlig och politisk styrning av vårtnäringsliv inte utgör någon garanti för vår frihet, vårt välstånd och vårsysselsättning. Jag har talat länge nog. Jag skall därför inte fördjupa mig i ett ämnesom jag kanske borde ha uppehållit mig vid mera, nämligen socialdemokraternaskritik mot regeringens valutapolitik - nedskrivningen av den svenska kronanoch vårt beslut att lämna ormen. Jag påstår kort och gott att kursjusteringarnahelt enkelt var att betrakta som ofrånkomliga följder dels av denefterfrågepolitik som vi alla - i varje fall delvis - bär ansvaret för, delsoch framför allt av de kostnadsuppdrivande åtgärder som socialdemokraterna, hurmycket de än försöker komma ifrån det, inte kan avsvära sig ansvaret för. Attvi dessutom tvingades lämna det västeuropeiska valutasamarbetet - den s. k.ormen - framstod som en lika nödvändig följd av underlåtenheteller ovilja att anpassa den ekonomiska politiken till den utveckling som ägderum i . Kjell-OlofFeldt kritiserar fortfarande devalveringen, men säger han att nu harvi den, så nu får vi väl försöka leva med den. Jag skulle vilja fråga honom:Menar alt vi icke skulle ha devalverat? Och vad är i så fallKjell-Olof Feldts recept för värt handlande? Jag tror nämligen, uppriktigtsagt, att del inte går att uppleta en enda ekonom av någon betydenhet sominte är beredd att vitsorda att åtgärd var riktig. Och även omsocialdemokraterna av politiska skäl fortsätter att illfänas - som det heterpä värmländska - lär händelseutvecklingen framöver ytterligare bekräfta attnågon annan utväg icke stod till buds, i varje fall inte så länge vi inte här iSverige är redo alt godta en lika hög öppen arbetslöshet som den somVästtyskland har. Jag förmodar att inte är beredd att göradet. Men om han är beredd att acceptera en sådan öppen arbetslöshet, så sägdet! Då blir det i varje fall lättare att debattera och kanske t. o. m. lättareför mig att kritisera. Låtmig efter alla de här kritiska synpunkterna på socialdemokraternas stora motionoch på reservationen avrunda del hela, herr talman, med ett instämmande. Deproblem som nu har alt ta itu med är, som jag och många andra har sagti dag, utomordentligt stora. Det är riktigt att ingen regering sedan 1930-talelhar mött så stora svårigheter som den borgeriiga regeringskoalition som träddetill efter det socialdemokratiska valnederlaget . Dennya regeringen har inte bara tvingats göra den ena brandkårsutryckningen efterden andra för att förhindra kapitalförstöring och friställning av människorsamt för att skapa garantier för att tekniskt kvalificerade industrier skallkunna räddas över och leva vidare i ett normalt kostnadsläge och en bättrekonjunktur än den nuvarande. Vi har också måst lösa överhängandebytesbalansproblem och angripa i vår ekonomi inbyggda strukturellaproblem av betydande storiek. Men det kräverockså medverkan av och förståelse hos olika grupper i vårt samhälle. Skallimpopulära åtgärder vidtas - och sädana måste tillgripas - då fordrasförståelse hos de grupper som kommer att drabbas, insikt hos dem om attåtgärderna är nödvändiga för att mura en starkare och fastare grundval förSveriges ekonomi framöver. Det vi underlåter att göra kan drabba ossdubbelt hårt . Den medicin vi är beredda alt svälja kan bota ossi framtiden. Vårtutgångsläge borde trots allt vara gott. Vi har en högre levnadsstandard och ärrikare än andra länder - glöm inte bort det. "Stora delar av den svenskaindustrin" - och här citerar jag med klart instämmande densocialdemokratiska reservationen - "är även internationelltkonkurrenskraftiga. Genom ständigt ökade investeringar har vi nu ettindustrikapital som torde höra till det modernaste och mest effektiva inom helaOECD-området som del tillgodoser internationellt sett höga krav päarbetsmiljön. Yrkesskickligheten och utbildningsnivån hos de anställda är ocksåbland de högsta i väriden. Vårt samhällskapital - i form av kommunikationer,vägar, hamnar etc. - är även väl utbyggt och väl ägnat att bidra till en högeffektivitet hos värt näringsliv. Genom kraftfulla satsningar på den offentligasektorn och genom en skatte- och fördelningspolitik i folkflertalets intressehar vi också skapat en social balans i vårt samhälle som är en stortillgång." Motden bakgrunden, herr talman, borde vi kunna se med tillförsikt mot framtiden,även om vi har åtskilliga bistra är framför oss. Denekonomiska politiken m. m. () kortgenmäle: hade en stor chans att ta i detta anförande. Han kunde haskapat klarhet om den ekonomiska politik som regeringen tänker föra. Han kundeha talat om hur inflationen skall dämpas, hur statsfinanserna skall förbättrasoch hur vi på nytt skall få investeringarna att öka. Han borde vid det härlaget veta att hela vårt land nu väntar på besked i en rad fundamentala frågor,att det råder oro och osäkerhet om regeringens avsikter och om dess möjligheteratt konsekvent fullfölja den mycket svåra politik som inleddes . Dennaoro avspeglas mycket tydligt i finansutskottets betänkande. Den finns hosarbetsmarknadens parter, vilka står inför en mycket svår avtalsrörelse. Oronär utbredd i näringslivet, som inte vågar börja investera igen därför altosäkerheten om framtiden har blivit nära nog ovisshet till följd av oklarheten,passiviteten och partimyglel i regeringspolitiken. MenGösta tog inte denna chans. Han ägnade nästan 90 96 av ett nästantimmeslångt anförande åt angrepp på oppositionen och åt ett försvar av moderatasamlingspartiets politik. Det är inte något fel att såsom moderatpartiledare är nöjd med de resultat som har uppnåtts i frågor som intresserarmoderata samlingspartiets väljare. Men efter hans anförande är oklarhetenprecis lika stor. Inte på en enda punkt, inte ens där hans partivänner ifinansutskottet har efleriyst Denekonomiska politiken m. m. besked, vet vi mer om hurlandets ekonomiska problem skall lösas. Jagmåste fråga : Varför på detta sätt dra ner en regerings anseende?Är inte medveten om att regeringen politiska ochmoraliska auktoritet inte tål särskilt mycket mer av tvekan, uppskjutna beskedoch besynneriiga interna uppgörelser, som fördröjer och försvagar nödvändigaekonomiska åtgärder, allt medan landets ekonomi förblöder? Nuär i och för sig konsekvent. har han sysslat med envåldsam agitation, framför allt mot socialdemokratin. Han har ägnat mycketlitet tid och mycket litet kraft åt att förklara regeringens politik, att föraden vidare genom förslag om framåtsyftande åtgärder. sade en riktigsak: För att impopulära åtgärder skall kunna vidtas fordras förståelse hos degrupper som kommer all drabbas. Men det är bara alltför uppenbart alt den förståelseni dag saknas, och för det bär själv i hög grad ansvaret. (vpk) kortgenmäle: Varför säger oppositionen all och hans regering för enpolitik som gynnar de rika på folkets bekostnad? Ja, del kanske beror pä herrBohmans eget sätt att uttrycka sig och hans sätt att visa politiska attityder.Låt mig ställa fyra korta frågor till honom: Ända sedan 1960-talels börjanvisar det statistiska underlaget alt de svenska lönekostnaderna per produceradenhet har varit långt lägre än i flertalet kapitalistiska länder. Hur kan dåherr påstå att vad som hänt exempelvis skulle ha varit såavgörande för kostnadsutvecklingen i att de lönearbetande skall få bärahuvudparten av skulden för den? driver ständigt och hänsynslöstdenna propaganda. majoritetsäger i sitt betänkande att del har förts en framgångsrik politik för attundvika arbetslösheten. 90 000 arbetslösa, 40 000 arbetslösa ungdomar, 30 000förtidspensionerade under 25 är, 12 000 jobb borta i stålindustrin - kallarinte det för arbetslöshet?