prot · G10972 · 1977-12-31 00:00:00 — Nivill helt enkelt inte ha en plan för hur det här skall gå till - även omindustriministem nu hänvisar till industriverket - utan ni förutsätter att detenskilda initiativet skall lösa problemen. Och det gör det väl så småningom.Men det tar , och verkningarna för de företag och framför alltde anställda som drabbas blir mycket svårare. Därför borde det göras upp enplan för hur problemen skall elimineras. Man borde i varje fall försöka göra ensådan. Omden kommunala konsumentpolitiska verksamheten Överiäggningenvar härmed slutad. § 2 Om denkommunala konsumentpolitiska verksamheten HandelsministernSTAFFAN erhöll ordet för att besvara Hans AIséns (s) den 11januari anmälda interpellation, 1977/78:110, och anförde: 1. hur jag ser på utfallet av beslut från1975 om utbyggnad av den kommunala konsumentpolitiska verksamheten, 2. vilka planer regeringen har för att påverkakommunerna att i snabbare takt än bygga ut den konsumentpolitiskaverksamheten, 3. vilka åtgärder regeringen avser vidta för attytterligare stödja de svaga konsumentgrupperna som drabbas hårdast av den högainflationen. Sombakgrund till mitt svar på den första frågan om hur jag ser på utfallet avutbyggnaden av den kommunala konsumentpolitiska verksamheten vill jag redovisavissa siffror som delvis avviker från dem åberopar i sininterpellation. Min redovisning bygger på uppgifter från . Den1 , dvs. kring tidpunkten för beslut om utbyggnaden av denkommunala konsumentpolitiska verksamheten, fanns någon form avkonsumentpolitisk verksamhet i 69 kommuner. Motsvarande siffra var 101 kommuner den 1 juli 1976och 155 kommuner . Enligtmin senaste uppgift, som avser , var antalet kommuner Omden kommunala konsumentpolitiska verksamheten med någon form avkonsumentpolitisk verksamhet drygt 160. Ca 80 96 av landets befolkning bor i dekommuner som har en konsumentpolitisk verksamhet. Ettannat drag i utvecklingen är att andelen kommuner som inrättat konsumentnämndhar ökat. Konsumentvägledamas tjänstgöringstider varierar från kommun tillkommun. Detta kan vara en naturiig följd av kommunens storiek. Ambitionerna förden konsumentpolitiska verksamheten torde dock i många fall vara olika. Vidbedömningen av frågan om det är påkallat att påverka kommunerna att bygga utden konsumentpolitiska verksamheten i snabbare takt än anser jag detlämpligt att också utgå från en prognos för den framtida utvecklingen.Konsumentverket beräknar i sin anslagsframställning /79 att antaletkommuner med konsumentpolitisk verksamhet i slutet av /79 kommeratt vara 225. Att förvänta sig en sådan utbyggnadstakt kanske är alltföroptimistiskt i det svåra ekonomiska läge som kommunerna befinner sig i. Ensuccessiv ökning av antalet kommuner med konsumentpolitisk verksamhet kan dockförutsättas. Som bekant svarar hemkonsulenterna för vägledning till enskildakonsumenter i kommuner som ännu inte har konsumentpolitisk verksamhet. Minaslutsatser av de fakta jag nu har redovisat är att det inte finns anledning förregeringen att vidta åtgärder för att påskynda utbyggnaden av den kommunalakonsumentpolitiska verksamheten. Den hittillsvarande ökningstakten när detgäller antalet kommuner som inrättat någon form av konsumentpolitisk verksamhetkan inte betraktas som långsam. Utbyggnaden av den kommunalakonsumentverksamheten har inte visat någon oroande tendens, och det finnsheller inte grunder för bedömningen att så skulle bli fallet . Denkommunala konsumentpolitiska verksamheten bör därför byggas ut i enlighet medriksdagens beslut. Detta innebär att den konsumentpolitiska verksamheten skallvara ett frivilligt åtagande från kommunernas sida. Varje kommun skall självavgöra hur organisationen närmare skall utformas. Vidare skall det kommunalaengagemanget utformas så att det inte i någon högre grad belastar kommunernas ekonomi. Slutligenhar frågat mig vilka åtgärder regeringen avser vidta för attytterligare stödja de svaga konsumentgrupperna, som enligt interpel-lationendrabbas hårdast av den höga inflationen. Jag anser för min del att inflationenhar allvariiga följder för samhället på många olika sätt. Det är därförnödvändigt att alla parter tar sitt ansvar och hjälper till att brytainflationsförväntningarna. Jag ämnar inte gå närmare in på denna fråga här,eftersom den kommer att behandlas i senare debatter. När det gäller dekonsumentpolitiska aspekterna på de s. k. svaga konsumentgruppernas situationvill jag erinra om att uttalat att konsumentpolitiken i hög gradskall inriktas på att tillvarata dessa gruppers intressen. Detta framgår också avkonsumentverkets instruktion. Många av de åtgärder som harvidtagit eller kommer att vidta utgår ifrån denna målsättning. Jag förutsätter att HansAlsén inte väntar sig en uppräkning av alla dessa åtgärder i dettainterpellationssvar. HANSALSÉN (s): Jag tackar handelsministern för att han har svarat på mininterpellation; innehållet i svaret är jag däremot inte särskilttillfredsställd med, och jag tänker göra några kommentarer till det. Först mådet dock tillåtas mig att göra några allmänna reflektioner. Vissapolitiska frågor drabbas stundom av ödet att stå i centrum för intresset underen . Ofta händer det då att våra politiska partier rent avtävlar om att vara generösa och tillmötesgående mot de krav som förs fram. Iaktuella politiska frågor finns ju alltid möjligheten att åtminstone på kortsikt kunna vinna poäng. Denna sorts dagsverkspolitik kan vara hämmande, ja,rent av förödande för vissa politiska områden. Vi politiker har ett stortansvar för att de politiska frågorna inte blir taktiska poängknipar-nummer. Vimåste ständigt komma ihåg att det är människornas levnadsvillkor och välfärdsom vi skall slå vakt om. Därför måste vi också iaktta de förändringar sommänniskors situation utsätts för, och det menar jag att handelsministern i sittsvar inte alls har gjort. Han hänvisar avslutningsvis till en rad formellaförhållanden-om ansvar osv. Jag känner väl tillkonsumentverkets instruktion. Handelsministerns kommentar att han inte behöverräkna upp de olika uppgifter verket har är därför helt O. K. från min synpunkt.Men den visar tyvärr att för handelsministern är konsumentens situation iförsta hand en fråga om hur problemet formellt skall hanteras, och där skiljersig våra uppfattningar. Konsumentpolitikenär ett område som har kommit i skymundan. Det har drabbats avlågkonjunkturens isande vindar och blivit något nedfryst. Det är en helt följdriktigföreteelse i en marknadsekonomi att när det kärvar till sig får konsumenternasintressen träda tillbaka för industrins intressen. Menatt villkorslöst acceptera regeln att det som är bra för industrin är bra förkonsumenterna anser jag vara fel. Det är just i en för hela samhället kärvsituation som vi behöver en fast, medveten och aktiv konsumentpolitik. Underdet har vi upplevt hur konsumenternas situation har försämratskraftigt. Det är följden av en medveten ekonomisk politik från den borgerligaregeringens sida. Avsikten har varit - och den är i länga stycken vällovlig,det vill jag gärna erkänna - att stärka industrin, framför alltexportindustrin, och att minska den privata konsumtionen. Det har varit enframgångsrik politik, åtminstone vad beträffar den totala minskningen av denprivata konsumtionen. Hur det är i övrigt vill jag inte yttra mig om , menman kan självfallet hysa viss tveksamhet. Men lika frikostig, intresserad ochaktiv som regeringen har varit när det gällt att förse industrin med pengar -det ansvariga statsrådet lämnade kammaren, men skall man tro påuppgifterna har slagit alla rekord - lika ointresserad har manvarit att se på hur effekterna har blivit för konsumenterna. Jag vill ge en kort belysningav konsumenternas situation. Det är inga nya Omden kommunala konsumentpolitiska verksamheten Omden kommunala konsumentpolitiska verksamheten siffror, men jag tror ändåatt de kan ha en plats i den här debatten. Under1977 drabbades löntagarna av en reallönesänkning på . Fören genomsnittlig industriarbetare innebär det . och för entjänsteman . i minskad köpkraft. Eftersom den rekordstorainflationen främst slog igenom på dagligvarorna innebär det en försämring förlåginkomsttagare och barnfamiljer gentemot övriga grupper i samhället, gruppersom har möjlighet att i andra avseenden kompensera sig för en sådan härsituation. De svagaste konsumenterna har därför drabbats hårdast. Inför1978 kan vi inte vänta oss några underverk när det gäller ekonomin. Det är välhelt uppenbart. Prognoserna pekar på fortsatta uppoffringar från konsumenternassida. Många tecken tyder på att standardsänkningen för människorna blir ungefärlika stor som . Jag upprepar att det innebär att de svagakonsumentgrupperna kommer att få sin situation ytteriigare försämrad och attklyftan mellan fattiga och rika-jag tycker att det är ett adekvat begrepp isammanhanget - kommer att öka ytterligare ett steg. Detär mot denna bakgrund vi skall betrakta samhällets konsumentpolitiskaverksamhet. Det är här vi måste se konsumenternas situation. Vad har då gjortsfrån regeringens sida för att stärka konsumenternas ställning? Ja, trots devackra orden om aktiv konsumentpolitik som fanns i regeringsdeklarationen harvi inte sett annat än hur regeringen i de frågor, där man kunnat visa sinkonsumentpolitiska vilja, faktiskt har svikit konsumenterna. Jag har sagt det itidigare debatter med handelsministern, och jag tvingas upprepa det. Jag tarett exempel. Propositionen om åtgärder inom distributionen, som kom i slutetav , var en besvikelse för människor och kommuner iglesbygdsområdena. Den allmosa-jag tvingas kalla det så-som regeringen erbjödsom driftstöd för att upprätthålla varudistributionen bl. a. i glesbygdernamotsvarar inte en tiondel av behoven - behov som ökar mer och mer; det kommervi säkeriigen att få uppleva under innevarande år. Vad jag här talar om ärdriftstödet ur konsumentens synpunkt. Det var lättare och naturiigtvis ocksåbilligare att villfara livsmedelshandlarnas i sig berättigade begäran omvägskyltar med ordet Lanthandel på. Tyvärr hjälper inte den åtgärdenkonsumenterna särskilt mycket. Jaghar frågat handelsministern vad regeringen tänker göra för att fullfölja detbeslut en enig riksdag fattade 1975 om utbyggnad av den kommunalakonsumentpolitiken. I min interpellation har jag pekat på kvantiteten iutbyggnadstakten. Här har jag tydligen fött uppgifter som inte är heltkorrekta, och jag har ingen anledning att tvivla på att handelsministernsuppgifter, som ju emanerar från , är de riktiga. Denkorrigeringen vill jag gärna göra. Det är i sig tillfredsställande att man kanfinna att kvantiteten i det här fallet är något bättre än vad jag hadeanledning att ange. Mendet är kanske intressantare att se på kvaliteten, på innehållet i den konsumentpolitiskaverksamheten på det kommunala planet. Enligt de senast tillgängliga siffrornafrån fanns det konsumentnämnder i 62kommuner - ett mycket lågt tal, som jag ser det. Resurserna på personalsidanför den konsumentpolitiska verksamheten är mycket begränsade. Endast 29kommuner har fast heltidsanställd personal, och 34 kommuner har fastdeltidsanställd personal. I en stor del av kommunerna har man lagt ansvaret förkonsumentpolitiken på kommunstyrelsen, och med kännedom om dess arbetsbördakommer konsumentpolitiken helt naturiigt långt ner på prioriteringslistan. Närjag säger det är det inget försök att nedvärdera kommunstyrelsernas arbete ochvilja, men helt naturligt är deras möjligheter att göra insatser på dettaområde begränsade. Iriksdagsdebatten 1975 om den lokala konsumentpolitiska verksamheten tillät jagmig hysa vissa tvivel på uppslutningen omkring konsumentpolitiken i kommunermed borgeriig majoritet. Mina farhågor har tyvärr delvis blivit bestyrkta. Avlandets kommuner med borgerlig majoritet har en sjättedel inrättatkonsumentnämnder, medan nära hälften helt saknar konsumentpolitisk verksamhet.Siffrorna för kommuner med icke-borgeriig majoritet visar att en knapptredjedel har konsumentnämnder, och i en tredjedel saknas konsumentpolitiskverksamhet. Tillståndet är alltså inte heller där tillfredsställande. Tilldetta bör sägas att även i kommuner med borgeriig majoritet har initiativet tillatt starta konsumentpolitisk verksamhet till övervägande delen kommit frånsocialdemokrater. dag tala för en utvidgning av den kommunala verksamheten är inte populärt utei kommunerna. Den ekonomiska situationen är för många kommuner nära bristningsgränsen.Jag är djupt medveten om det, men jag vågar mig ändå på att säga att både församhället och för människorna är det så angeläget att den kommunalakonsumentpolitiska verksamheten kommer i gång och att man inte för användaekonomiska argument som avgörande hinder. Erfarenheterna visar attkostnaderna för verksamheten kan hållas inom rimliga gränser och ändå ge ettgott utbyte. Generellt visar det sig att utöver lönekostnaderna kan storainsatser göras till mycket blygsamma kostnader. För att belysa detta vill jagange några kostnadsexempel: Detförsta gäller , där man har konsumentnämnd och två och en halv tjänsttill en kostnad av enligt uppgift . Detandra gäller , som också har konsumentnämnd och en tjänst till enkostnad av ca . ,slutligen, har konsumentsekreterare, och verksamhetskostnaden utom lönenuppgår till . Frånkonsumentpolitisk synpunkt -jag upprepar det igen - rör det sig alltså ommycket rimliga kostnader, och det är som jag ser det välplacerade pengar ocksåfrån kommunalekonomisk synpunkt. Jaghar velat peka på att konsumentpolitiken är ett viktigt område som inte förförsummas. Effekterna av försumlighet på detta område blir mycket kostsamma pålång sikt för samhället. För människorna innebär de ett fortsatt ökat beroendeav krafter utanför deras kontroll och en ökad klyfta mellan starka och svagakonsumentgrupper. Men jag vill här kraftigt understryka att vid en utbyggnad avden kommunala konsumentpolitiken får man inte nöja Omden kommunala konsument-politiska verksamheten Omden kommunala konsumentpolitiska verksamheten sig med halvhjärtadelösningar. I riksdagsdebatten 1975 pekade jag på det kvalitativa kravet, ochjag skall be att fö citera ur riksdagsprotokollet: "Nuföreslås inrättande av kommunala konsumentnämnder. Jag vill än en gång strykaunder att det är viktigt och nödvändigt med den åtgärden. Jag tar det heltnaturligt, eftersom det har skymtat vissa synpunkter av varierande innehåll idet avseendet, att man talar om kommunala förtroendemanna-organ i vanligmening, sammansatta på det sätt som den kommunallag vi arbetar efter känner.Någon annan lösning i det fallet anser jag utesluten." Jagvill återigen betona att vad som är det intressanta här, det är de kommunalakonsumentnämnderna. Det är väldigt viktigt att de konsumentpolitiska frågornafåren status just genom sådana särskilda nämnder som för konsumentemas frågor iparitet med t. ex. fritidsfrågor, frågor som gäller vatten och avlopp och vaddet nu kan gälla. Motbakgrund av vad som hänt inom konsumentpolitiken finns detanledning att än en gång markera kravet på kommunala konsumentnämnder. Medtanke på det hårdnande klimatet för konsumenterna och särskilt för de svagakonsumentgrupperna kanske man t. o. m. måste överväga att gå ett steg längreoch begära obligatoriska konsumentnämnder i kommunerna. Meninnan vi närmare överväger ett sådant steg anser jag självfallet att regeringenmåste visa och ta sitt ansvar gentemot konsumenterna; det är delta mininterpellation har syftat till. Men, herr talman, jag tvingas konstatera attinga stora förhoppningar i det avseendet kan växa fram ur handelsministernssvar. Det präglas av passivitet och något av resignation på det här området.Konsumentpolitiken i kommunerna är som jag ser det en besvikelse. Utfallet avriksdagens beslut är ingalunda det man skulle önska, framför allt -jagupprepar det - om man ser det utifrån den situation som konsumenterna befinnersig i . Enligt min mening finns det brister i utbyggnaden av dennaverksamhet inte bara vad det gäller kvantiteten, utan kanske framför allt vaddet gäller kvaliteten. Det hade därför varit värdefullt om handelsministem hade sagt i sitt svar: Vi skall från regeringens sida i det här läget kännaett speciellt ansvar för att försöka övertyga kommunerna om deras uppgifter ochskyldigheter på detta område. Men tyvärr finns det ingen sådan vilja i svaret,och därför är det väl fruktlöst att i den här debatten mera diskutera detproblemet. 1min sista fråga tar jag upp vilka åtgärder regeringen vill vidta för att stödjakonsumentgruppema allmänt sett. Handelsministern svarar smått magistralt ochganska avböjande i sak, att den frågan får väl komma upp i sinom tid i andrasammanhang. Det känns nästan litet otillböriigt att jag ställde frågan, men jagtyckte att den var angelägen och det tycker jag alltjämt. Därför skall jagockså kommentera handelsministerns svar, där han hänvisar till konsumentverketsinstruktion. Det är verkligen ganska formellt, som jag nämnde inledningsvis,för instruktion känner jag väl. Men vad inte någon kunde tronär instruktion skrevs var att de svenska konsumenterna skulleutsättas för en hejdlös inflation. som har hänt - en hejdlösinflation. Jaghar lyssnat till handeslministem i hans egenskap av riksdagsman, när hanmästrade de socialdemokratiska statsråden i olika ansvarsområden för derasbrist på känsla föratt man måste komma till rätta med inflationen. Då är detmycket mer märkligt när handelsminister inte låtsas omden över huvud taget, och säger att här skall alla parter hjälpa till för attkomma till rätta med den. Javisst skall man det. Men regeringen har det primäraansvaret. Det har så slagit fast i den härkammaren när han befann sig i opposition. Det har hans partiledare gjort medstor emfas, och med all rätt i många sammanhang. Men det verkar vara helt bortai det här avseendet, Det är ju här inflationen verkligen känns-hos den enskildamänniskan. Konsumentverketgör ett mycket förtjänstfullt arbete, men vi kan rimligen inte begära att manskall trolla i detta läge. Därför menar jag med min fråga och mitt resonemangatt det är regeringens politik som är grundläggande för konsumentverketsmöjligheter att över huvud taget göra någonting som blir av reell betydelse förkonsumenten. Det är där handelsministern böjer av och slänger tillbaka bollentill jag vet inte vilka mottagare - det är ett stort antal. Men regeringen ärtydligen inte primärt ansvarig. Det är i varje fall min mening att det är pådet sättet. Litet kan man känna att det är marknadskrafters fria spel somskall lösa problemet. Det står inte så, men man känner det av den koservativatonen i svaret. Tillslut vill jag säga att det är en rejäl högermarkering i svaret, och det är engod partipolitisk moral, modeli m. Det är mycket hedervärt. Det är inte allapartier i regeringsställning som förmår göra den markeringen. Men samtidigtvill jag skynda mig att säga att det är en mycket dålig uppföljning avregeringsdeklarationen vad det gäller konsumentpolitiken. Det ar framförallt -och det är det allvariiga - ett dåligt ansvar man visar mot de svagaste isamhället, och det beklagar jag verkligen. Omden kommunala konsument-politiska verksamheten De flesta människor är producenter av dygnet ochkonsumenter . Någon skarp skillnad mellan de två gmppernafinns faktiskt inte, . Jag föreställer mig därför att när man i denallmänna ekonomiska politiken strävar efter åtgärder som skall stärkasysselsättningsmöjligheterna, göra det möjligt för näringslivet att fungera, såär det inte något självändamål. Tanken är ju att de många människor som ettsamhälle består av skall kunna få de resurser som gör att de, när de påfritiden skall vara konsumenter i stället för producenter, har någon möjlighetatt verkligen vara det. Deallmänna ekonomisk-politiska iakttagelserna tror jag att måsteställa sig bakom. Det blir därför litet krystat med uppdelningen att regeringensträvar efter att stärka näringslivet och fullständigt glömmer bortkonsumenterna, som påstår. Attjag inte fördjupade mig i en omfattande ekonomisk-politisk diskussion har enförklaring som jag tror att har viss respekt för. 2 proiokoll 1977/78:72-74 Omden kommunala konsument-politiska verksamheten skulle vi kunna debatteraen lång stund om detta - men då skulle det bli just en mycket lång stund och gålångt utöver vad Hans AIséns fråga egentligen gäller. En allmänekonomisk-politisk diskussion har vi haft under den allmänpolitiska debatten,och vi kommer snart att få en ny i finansdebatten . Att jagdärför avstår från att fördjupa mig i den här diskussionen är inte därför attjag tycker att den är oviktig, utan därför att den får en så fullständigtäckning i dessa andra sammanhang. Jagvill dock tillåta mig ytteriigare en allmän betraktelse, som hänger ihop medekonomin och verkligen också med konsumenternas ställning. Det är betydelsefullt att sträva efter att motverka de ständigaskattehöjningarna. Och regeringens budget är utformad mot den bakgrunden. Attskattetrycket fortfarande har en tendens att stiga beror i hög grad på attkommunerna ökar sina skatter. Och dessa skatter drabbar konsumenterna och gördet svårare för dem att få ekonomin att gå ihop. Hur mycket pengar man äntilldelar konsumentsekreterare och konsumentverk så skulle det aldrig kunnareparera den sidan av saken. Närman talar med kommunfolk om varför kommunalskatterna befinner sig i stigande såär ett argument att staten lägger stora bördor på kommunerna och talarom fördem precis hur det ena och andra skall vara. Den iakttagelsen från kommunalthåll har haft en viss inverkan på hur riksdag och regering agerat, både föreoch efter regimskiftet. Det kan möjligen vara en förklaring till att manexempelvis sade att de olika aktiviteterna av konsumentpolitisk natur somskulle ske ute i kommunerna skulle vara utformade så att de inte innebar någonstor belastning på kommunernas ekonomi och så att kommunerna själva i hög gradskulle få bygga ut verksamheten mot bakgrund av sina erfarenheter. Jagvill nu lämna det här med skatter men ändå resonera om kommunernas konsumentpolitik.Jag finner det rimligt också av andra skäl att låta kommunerna ha ett ansvar.Herr kan ju föreställa sig att han är allkunnig och vet precis hurallting skall vara. Men enligt mina föreställningar vet människor som sitterute i kommunalpolitiken också rätt mycket -faktiskt kanske mer när det gällerden egna kommunen - om vad som är rimligt och riktigt. De kanske säger: Låt ossnu bygga ut på sådant sätt att vi vinner erfarenhet och ser till att detverkligen blir bra och inte bara ett budgetanslag och en pappersorganisation avdet hela - ingen konsument är ju hjälpt av det. Jaghåller gärna med om att detta med kvalitet är viktigt, och jagtycker att det närmast stöder de tankegångar jag försöker framföra, nämligenatt man i stället för att från till ett annat bygga ut precis på ettvisst sätt låter kommunerna bygga ut gradvis. Det är t. ex. noga med attrekrytera rätt folk - det spelar ju roll att man verkligen får folk som kannågonting och inte bara någon som är ditplockad för att man tyckt att personenav en eller annan anledning är lämplig. Närdet gäller utbyggnadstakten förefaller det som om har bristfälligasiffror i sin interpellation. När man ber att komma med siffrorvisar det sig att utbyggnadstakten är en annan än den Det erkände också , och det är utmärkt. Jag haringen kritik mot att han angav felaktiga siffror. Men när att de siffror som interpellationen grundar sig på inte är heltkorrekta, så får väl ändra sin slutsats och sitt tonfall något. Närdet sedan gäller aktiviteterna för de svaga gruppema står det ikonsumentverkets instruktion att stor uppmärksamhet skall ägnas åt dessa. Detär inte bara formalia, utan man gör det också. Mycket av den verksamhet sombedrivs haren sådan inriktning. Att jag inte räknade upp allt vad man gör - undersökningar,branschöverenskommelser m. m. - beror på att detta är väl bekant, inte minstför . Omden kommunala konsument-politiska verksamheten HANS ():