prot · G10941 · 1977-12-31 00:00:00 — Han har kolleger i regeringen som röstade för 80 när denfrågan lanserades första gången och sålunda var med på att det projektet bordegenomföras, kolleger som sedermera med motiv som jag inte begriper reseromkring i landet och i efter-klokhetens tecken betraktar det hela somnågonting av ett kvalificerat vansinne. Jag tror att även hann medatt säga någonting om varven. Detär i dessa fall när allt kommer till allt en fråga om hur mycket som skiljeross åt när vi gör en framtidsbedömning. Den av regeringens representanter som iförsta hand skulle bära ansvaret på industripolitikens och näringspolitikensområden uttalade sig för sedan i en av våra ekonomiska tidskrifter. Hansade där bl. a. att någon metallurgi i Boriänge såg han ingen anledning ochinga skäl att rekommendera. Det är klart att borlängeborna blev mycketfundersamma över detta, eftersom man ännu inte är färdig med de övervägandensom skall ske. Inför denna reaktion gick vederbörande statsråd ut och talade omför borlängeborna Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. och andra att del han sadeinte var så illa ment, att han var beredd alt ändra sig och alt han inte hadenågon ståndpunkt i denna fråga. Sammastatsråd sade här i kammaren att det nu är nödvändigt att lägga ner ett ellerflera varv med hänsyn till prognoserna för och situationen på det här området.Om jag inte läst Göteborgspressen fel råkade han ungefär lika illa ut när hankom ner till göteborgarna. Han fick anledning att ganska snabbi revidera sinabesked och säga att detta är saker och ting som det är för tidigt att tala omjust . Naturiigtvisvore det önskvärt om man i den politiska klarhetens tecken tänkte först ochtalade sedan. Det vill jag gärna skicka med till vederbörande som jag härdirekt har apostroferat. Han får kanske tillfälle att klara ut detta litetlängre fram. Närjag talar om detta vill jag emellertid säga ytteriigare ett par saker. Det ärmycket lätt att ändra uppfattning i sådana här frågor. Man drar sina slutsatserutifrån den speciella situation som man upplever i och tror sedan alt entrendutdragning av de slutsatserna ger ett riktigt resultat. Förde kammarledamöter som varit tappra nog att komma hit skulle jag kunna berättaatt gick det ett besked från ett av landets största stålverk tillden kommun i vilket detta stålverk är beläget: Var nu vänlig och satsa hårt påbostadsbyggandet; vi ämnar öka vår arbetsstyrka med ca 800 man, och vi behöverhundratals nya bostäder. Kommunens representanter var litet mer fundersamma -eller kanske var del den naturiiga trögheten som spelade in -, och man droginte i gång med något utbyggt bostadsprogram. Litet är detföretagets uppfattning att man måste reducera arbetsstyrkan med 1 000 man. Jaghar upplevt hur svängningarna snabbt går från det enaytterlighetsläget till det andra. Sanningen ligger mitt emellan.Jag tror att man skall se även 80 frän de utgångspunkterna. Omman nu inte har den fatalistiska uppfattningen att väridens utveckling har stannatav , utan att den går vidare och att järn och stål är produktersom har en strategisk betydelse i all utveckling och för allt byggande väridenöver, kan man inhämta vissa ganska intressanta synpunkter när man ser påutvecklingen på det här produktionsområdet under låt mig säga de två tresenaste decennierna. Drar man den naturiiga utvecklingskurvan, med bortseendefrån skiftningar i toppar och dalar, får man fram att behovet av stål - om nuinte utvecklingen i världen skall gå bakåt - stiger med 25 ä 30miljoner ton. Om man således i en sådan här utveckling, där både produktionenoch konsumtionen i väriden talar för att behovet åriigen ökar med någontingmellan 25 och , sätter in 80:s program på 2,5 miljonerton ett enda år i det här perspektivet, då tycker jag det är ganska onödigt attfara omkring och tala om det kvalificerade vansinnet eller att, som hastigheten passade på att göra när han for över hela fältet, utbreda sinolust och sin kritik över projektet. Lägelär inte sådant att 80 aktualiseras , och del aktualiserasförmodligen inte eller heller. Men det socialdemokratiskapartiet har talat om, att kommer vi tillbaka med en majoritet i det här huset,så är det företaget inte slopat. Det finns med i bilden och det finnsresonliga, sakliga och välgrundade argument för att betrakta det som ett objekti den svenska produktionsutvecklingen som det är realistiskt att räkna med ävenför framtiden. Jagvill, herr talman, ta upp en del andra ting som ekonomiministern i sina inlägghär uppbyggde oss med. Först och främst tycker jag all det gamlauttrycket att av sina egna skall man höra sanningen på ett alldelesutomordentligt sätt har blivit belyst i finansutskottets betänkande nr 10. Därsäger man nämligen följande: "Detär enligt utskottet därför uppenbart att den statsbudget för är 1978/79, varomförslag föreläggs , måste formas med storrestriktivitet. Ettstort underskott i statsbudgeten innebär att staten föregen räkning måstereservera en stor andel av den inhemska kapitalmarknaden eller ta upp lånutomlands. Vill vi hålla tillbaka utlandsupplåningen måste således statenbringa ned sitt budgetunderskott väsentligt." Naturiigtvishar oppositionen under den socialdemokratiska regeringens tid kritiserat dennaäven mitt under budgetbehandlingarna; rent allmänt har man självfalletkritiserat den sittande regeringen så ofta man har haft en chans därtill.Däremot har den socialdemokratiska riksdagsgruppen aldrig ingripit ochunderkänt och visat oro för sina representanter i regeringen milt under enlöpande budgetbehandling och det är helt naturiigt därför att regeringen harkonstitutionellt att göra sin budget och har konstitutionellt altgranska budgeten, att ta den eller ändra på den. Den omständigheten att man nui ett enhälligt utskott - även ekonomiministerns partivänner - marscherar uppoch sätter upp ett varnande finger innebär ju i klarskrift: Vi tror inte att niklarar ert arbete på egen hand, ulan här är det nödvändigt att tala om, hur niskall bära er åt. Dethär är principiellt väldigt intressant från konstitutionella utgångspunkter,och för mig, som ändå har upplevt av budgetarbete, blev det någonting aven mycket chockerande överraskning när jag läste finansutskottets besked i dehär frågorna. HerrBohman har i sin debatt med ägnat sig åt devalveringen ochdess konsekvenser. Jag skall säga några ord också på den punkten. HerrBohman bör nog vara bättre på det klara med konsekvenserna av 1977 årsdubbla devalveringar inom loppet av fyra . Man har sedermera försöktanalysera verkningarna av devalveringarna och kommit fram till att exporten ärrelativt opåverkad. Dä kan man säga: Devalveringarna verkar längre fram, 1978.Ja, vi har inga garantier för det. Intill dags dato är exporten relativtopåverkad. Man har t. o. m. använt starkare uttryck, när man har bedömteffekterna. Denekonomiska politiken in. Denekonomiska politiken m. m. del ingen tvekan om attimporten prismässigt blev påverkad tämligen omgående, vilket vi känner av genomden prisstegring och inflationsutveckling som är starkare här hemma i vårtland än vi har upplevt tidigare. Enannan sak som jag tror att också börjar bli pä det klara med är denskuldökning som vi genom devalveringarna har försatt oss i när det gäller frånomväriden upplånat kapital. Det kan jag beskriva med enkla ord genom alt talaom att den kommun som detta hus är beläget i får över sig en skuldökning på 97milj. i sin utlandsupplåning på grund av devalveringarna. Vi har itidningarna läst om all Statsvarvs förluster ökade. Genom dessa devalveringarökade dess skuld till omväriden med inte mindre än 600 milj. kr. Endevalvering är inte utan vidare en favör för den svenska industrin, som har ettstarkt inslag av importerade råvaror och halvfabrikat och naturiigtvis även avolja för produktionens fortgång. Den svenska industrin får alla prisstegringaröver sig. Närjag börjar lägga samman plus och minus har jag ändå en känsla av att herrBohman nu är väsentligt mer tveksam om devalveringarnas välsignelse än han var,när han så morskt gav sig på dessa dubbla devalveringar. HerrBohman har avgivit ett löfte - offentligt, om jag inte minns fel - där hansäger att vi inte skall ha någon mer devalvering, Det är väl ett uttryck föratt nu börjar bli klokare i detta avseende. Detta löfte hoppas jagatt skall kunna hålla till skillnad från vissa andra djärva löftensom han har ställt ut på det ekonomiska området. Jag önskar livligt att herrBohman skall kunna hålla sitt löfte. Jag ser med stor oro på om 1977 årsutveckling skulle få någonting av "fortsättning följer". Vadskulle vi ha gjort - vill jag minnas att frågade -om vi inte hadedevalverat? Med den gamla regeringen i kanslihuset skulle hela politiken haskötts på ett sådant sätt att devalveringsfaran varit väsentligt mer avlägsen.Så länge den gamla regeringen satt där den satt var den svenska kronan eninternationellt erkänd stabil valuta. Tyvärr är den det inte , vilket ärett av de tråkiga resultaten av regeringsskiftet. Jagär beredd att säga all om man fört en riktig politik från början hade vi inteställts inför detta problem. Jag mgnar att den senaste devalveringen varfelaktig. Det var en devalvering som i länga stycken var frampratad i dennanation, frampratad av nationalekonomer som skrev artiklar, med hela delanseende som en nationalekonom med höga examina har, och av företagsdoktorer. Iviss utsträckning var den frampratad av herr ekonomiministern själv, även omhan uttryckte sig med stor försiktighet och talade i hypotetiska termer. Jaghar dock svårt att frigöra mig från att de följder som hans uttalanden ochintervjuer gav ändå har spelat en viss roll här. Sedan kan man hänvisa tillHans Lundströms artiklar hur mycket som helst och säga att viceriksbankschefen har sagt alt devalveringen var nödvändig. Jag kan ge honom rätti att den blev nödvändig på grund av den spekulation som förorsakade ellvåldsamt valutautflöde, men den spekulationen kom ju inte av sig själv. Denrann upp ur skumma källor, och det var dessa skumma källor som i storutsträckning tvingade fram den senaste devalveringen. Den som satt och bevittnadehur del hela gick till kunde konstatera att efter devalveringen varlika många miljarder tillbaka igen i valutakassan. Det är inget tvivel om altvi där har ett stabilt uttryck för hur myckel av spekulationselement som låg idetta. Nustår i den situationen att han har ställt ut ett löfte: Det skallvara slut med devalveringarna. Jag har sagt att jag önskar inneriigt att hanfår rätt i detta. Vi har inte råd med ett fortsättning följer. Och om man skalllyckas med detta hänger ju på, vilket också har underslrukits här , om man kan föra en budgetpolitik, en finanspolitik och låt mig säga enallmän ekonomisk politik som utanför vårt lands gränser inger tillräckligtstort förtroende. Svag politik i de här tre avseendena äventyrar på nyttkronans ställning - jag skall inte säga mera. Det är således ett enormt ansvarsom ligger på regeringen, eftersom vi är utsatta pä ett sätt nu som vi aldrigvar tidigare. Jagskall föra in del här lilla inlägget pä en fråga som jag också tycker är iutomordentlig grad strategisk. Det är avtalsrörelsen och förhållandet mellanden sittande regeringen och löntagarorganisationerna jag tänker på. Omregeringen släpper fram prisstegringar med samma nonchalans i hanteringen somunder 1977 fårvi inleden utveckling påarbetsmarknaden som vi behöver och som viönskar. Vi behöver en lugn och sansad avlals-och lönerörelse. HerrBohman spår ett nytt år, ett 1978, med fortsatta reala standardsänkningar förde stora aktiva lönearbetande grupperna. reduktion av standarden trorjag att man kan acceptera, och det har man fått acceptera. Man satt fast i ettavtal som gav den och den lönehöjningen. Man hade bara att avläsa enprisstegring som gick långt därutöver, och det fanns ingenting annat att göraän att acceptera den. Men jag är alldeles övertygad om att det är orealistiskt,hur mycket än skriver i sin proposition, att inbilla sig attlöntagarna skall ta i följd med en klar standardsänkning. De skall inteheller behöva göra det. Om tror att han skall fä rätt i sittantagande, har han att se fram emot ett avtalsår med oro och spänningar påarbetsplatserna, med allt vad det innebär av käppar i hjulet på den lugnautveckling som vi allesammans behöver och anser nödvändig. Manhar i debatten - inte bara i den här utan också i tidigare debatter - hängt utlönekostnaderna för att offentligt hudflängas. Det är fel, . Värtland är i en situation som är likartad andra nationers i fråga ombytesbalansbristen, men jag tror att är den enda nation som harförklarat att löneutvecklingen är orsaken till bytesbalansbristen och att enkorrigering av lönekostnadsulvecklingen är den medicin som Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. skall återställabytesbalansen igen. Det har varit regeringens ledande tema och uppfattninggenom alla debatter. Men det kan inte vara på det sättet att just i vårt landskulle lönekostnaden vara anledningen till bytesbalansbristen, medan dendäremot inte skulle vara det i en serie av länder - , , ,m. fl. - som alla har dragils med och fortfarande dras medbytesbalansbrister. Här är den sittande regeringen ganska exklusivt ensam, närman drar slutsatsen och försöker analysera problemet. Närman sedan försöker göra gällande att det var den gamla regeringen som varorsaken till utvecklingen på lönefronten -jag tror det var där lade ut texten - så är det helt enkelt en klart lögnaktigframställningskonst. Jag säger det, även om del låter litet hårt. Jag hartidigare här i sagt, och jag är beredd att upprepa det , att 1975och avtalsrörelser inleddes med en uppgörelse på statssidan, därlönehöjningen blev 11 96 och 8 96 . Efter den uppgörelsen komden fria marknaden, och när avtalsförhandlingarna var klara kunde vikonstatera att den fria marknaden hade etablerat én lönehöjning på . Detskall alltså jämföras med de stats-och offentliganställdas 11-12 96. Men dåhade man i avtalet en s. k. kontrollstation, som innebar att på gmnd av denfrisläppta lönestegringen på den fria marknaden - och den kunde ju inte dengamla regeringen ställas till ansvar för - fick man från stal och kommun gå inmed ell extra lönepåslag på det träffade avtalet för att eftersläpningen inteskulle bli alltför uppenbar och orimlig. Följande år, 1976, var situationen densamma. Nej,det går inte att fara omkring med den argumentationen att det var denoffentliga och statliga sektorn som satte i gång vad man brukar kallalöneinflationen. Det var en optimism hos företagarna som resulterade i att manfick detta utslag. Och där uppstår en intressant fråga. Om man ställer dengamla regeringen till ansvar för det, så bör man i logikens namn också takonsekvensen av vad man säger och föreslå att det skall vara slut med frihetenför löntagare och företagare att träffa avtal; då får de underordna sig någotav en politisk lönesättning. Men denna helt logiska slutsals vågar man inteuttala - i varje fall inte offentligt. Jagåterkommer till vad jag förut var inne på, alt det riktiga är att hållaprisutvecklingen under stark kontroll. Löneutvecklingen och framöverkommer att vara en reflex av pris- och inflationsutvecklingen. Där har herrBohman ett väsentligt ansvar. Regeringen sitter med nyckeln som avgör om viskall få en lugn och sansad avtalsrörelse eller dess motsats. Det hela kommeralt vara avhängigt av hur man avläser inflationsutvecklingen . Jagvill rekommendera att lägga detta allvariigt på minnet! Jaghar sagt tidigare alt det framlagda skatteförslaget visar att man saknarinsikter i hur löntagarna reagerar. Fördelningspolitiskt är förslagetfelaktigt. Vi har försökt korrigera det. Men jag är övertygad om att detta vårt försök tillkorrigering blir som våra andra försök, dvs. något av en skrift i vatten, närvi kommer till voteringarna här i kammaren. Jaghar här talat om hur nödvändigt det är all föra en ekonomisk politik som i vårom värid blir betraktad som en logisk följd av vad devalveringarförutsätter. Men det är också nödvändigt att ha en uppfattning om hur långt mankan gå i underbalansering av den kommande budgeten - eller, med andra ord, ivilken utsträckning man skall gä ut och anlita utlandslånemarknaden för attklara statens löpande utgifter. Manhar frågat oss: Vad har ni att sätta i stället? Det har redan sagts -jag villminnas av man kunde se till att kompensera vad man gerifrån sig i skattesänkningar, även om det går ut i form av en avgift påproduktionen, som kan ligga såsom ett element i de kommandelöneförhandlingarna, precis på samma sätt som Hagauppgörelserna hargjort. Men ger man ifrån sig 5,5 miljarder i provisorium och följerupp det med t. ex. 6 miljarder, under den optimistiska förutsättningen altGösta klarar av att få ner inflationen till under 10 96, och sedanlägger4 miljarder i skötet på företagen genom att slopa 2 96 pä arbetsgivaravgiften- inte bara för de företag som behöver det utan också för de företag som intehar bett om det och sannerligen inte behöver det - sä har man 15 miljarder ibudgetförsämring på ett bräde, sett i ett litet längre perspektiv. När man nuefterlyser vad vi har för alternativ räcker det att anföra som ett sådant:Avstå från budgetförsämringen. Jagskulle därutöver vilja säga en sak till. Även om jag vet att äromgiven av duktiga ämbetsmän med hög utbildning och stora insikter i den nationalekonomiskavetenskapen skulle jag råda att inte tro alltför mycket på denationalekonomiska läroböckerna. Man måste läsa dem med förstånd - del är ialla fall ett resultat som jag har kommit fram till. kan ju säga -och jag föreställer mig att hans medarbetare säger det - att skall vi nu päett snabbt sätt komma till rätta med den dåliga bytesbalansen gäller det atttrycka ned den inhemska efterfrågan och konsumtionen. Då fär man mera attexportera och det blir mindre genomslag på importsidan, och följaktligen skalldet enligt alla lärobokens satser gå åt rätt håll. måste man i den praktiskaverkligheten emellertid se till att man läser med det inslag av förstånd som ärerforderligt. Jagfick i min hand för litet sedan en ekonomisk tidskrift. Jag skall be att fåcitera ett avsnitt ur denna tidskrift: "Närman ser effekterna av denna åtstramningspolitik - sjunkande produktion,driftsinskränkningar och nedläggningar av företag, friställning av arbetskraftoch växande arbetslöshetssiffror, betalningsinställelser och konkurser,kraftigt minskade investeringar i näringslivet, starkt sjunkande räntabiliteti företagen etc etc - må det vara en förlätet, om man börjar hysa dubier om detvettiga i en sådan ekonomisk-politisk linje. Man kan inte undgå att reflekteraöver vilken enorm föriust samhället Denekonomiska politiken m. m. 9 protokoll 1977/78:41-42 Denekonomiska politiken m. m. gör i form av minskadbruttonationalprodukt, försummade investeringstillfällen och förlorademarknadsandelar för vår export och undra över om del inte vore möjligt ochrimligare alt försöka sätta de outnyttjade produktionsresurserna i arbete. Vadskulle man inte vinna på om nu sysslolös eller undersysselsalt arbetskraftskulle ha meningsfulla jobb, om den nu starkt underutnyttjade industriellakapaciteten kunde tas i anspråk och om man kunde tillhandahålla en rimligkrediifinansiering för utvecklingsbara företag!" Detär nu inte någon socialdemokratisk skribent som har sagt de här kloka orden.Det är en av landets ledande bankmän, som dessutom är känd - i varje fall härhemma - och erkänd som en man med djupa insikter i den nationalekonomiskavetenskapen och dess praktiska till-lämpning. Vihar nu kommit dithän, genom den starka inflationen och den begränsadeinkomstökningen hos de breda folklagren, att man börjar kunna avläsa resultat,som jag hoppas inte hade avsett från första början. Vi håller påatt lägga grunden till en hotande och accelererande arbetslöshet i vårt landgenom denna hårda nedpressning av den interna köpkraften. haravlämnat en rapport , som verifierar detta, och jag är helt övertygadom att man om, man pressar denna köpkraft ytteriigare - har juannonserat om det - bara ställer till ytterligare besvärligheter ochsannerligen inte får någon bot för sjukan. Manbrukar ibland säga att en svensk pä fyra arbetar för exportmarknaden och attvi måste se till att vi får exportera. Jämförelsen är inte så tokig med hänsyntill att vi har en export på ca 80 miljarder och en BNP på ungefär 330-340miljarder. Med enkel matematik kommer man då också fram till att tre svenskarav fyra arbetar för hemmamarknaden. Det gäller ju att se till att dessa 75 96av den totala efterfrågan inte föriorar sin köpkraft alltför snabbt. I så fallfår vi följder i form av höjd arbetslöshet bland byggnadsarbetarna, ökadesysselsättningsbesvärligheter och ett tryckt ekonomiskt läge för alla devaruproducerande företag som skall sälja sin produktion på den inhemskamarknaden. Byggnadsmaterialindustrin är ett ganska typiskt sådant exempel. Vihar kunnat avläsa att den svenska varuhandeln hartvingats redovisa en nedgång i sin avsättningsvolym på mellan 5 och 6 96 iförhållande till läget . Köpmännens egna organ talarom för ossalt man, om denna nedgång fortsätter, riskerar att få utfärda varsel förfriställningar och avsked även inom handelns område. Jag är övertygad om har att räkna med något liknande inom övriga servicenäringar och inom andraindustrier och aktiviteter, vilka inte varit beroende av utlandsmarknaden ochför vilka den egna efterfrågan är helt avgörande. Då kommer man i ett felaktigtläge, och det är speciellt uttalat när det gäller bostadspolitiken ochbyggnadsverksamheten. Om detta har och andra lagt ut texten,och även jag har gjort det offentligt , varför jag intebehöver Menvi kan också få en ytterligare vinst om man ser till att byggnadsverksamhetenkan löpa vidare och att bostadsproduktionen kommer upp på en rimlig nivå,nämligen att man initierar sysselsättning och avsättning inom järn- ochstålindustrin, inom tegelbruken och cementindustrin, inom trävaru- ochplattindustrin och inom de delar av stålverken som gör plåt för köksutrustning.När lägenheterna blir färdiga behövs det dess bättre också möblertill dem, och då kommer också möbelindustrin in i bilden. Ingentingav denna ökade aktivitet slår på importen, utan vi producerar alltsammanssjälva. Det är områden där man kan expandera utan att "spöka till"det för sig i vår - jag erkänner det - besvärliga bytesbalanssituation. Ävenom jag bara har kvar vill jag säga några ord om det sätt på vilketden sittande regeringen hanterar kärnkraftsprogrammet. Jag är medveten om deabnorma kontroversiella motsättningar som är inbyggda i regeringen i den härfrågan. Men de lägger också något av en hämsko på den svenska industrinsinvesteringsplaner. Jag träffar en hel del av dess företrädare, och jag möterdå ideligen frågan: Hur blir det med energiförsörjningen? Ingen svarar fränregeringshåll. Det hela rullar vidare i ett slags - i varje fall för herrBohman - generande obestämdhet. Jag vill erinra herrBohman om -jag tror att jag har gjort det tidigare - att vi hade nöjet atttala om dessa frågor före valet på ett stort möte i . Jag frågade dä hur han skulle klara denna kontrovers i ett eventuellt alternativ till den sittande socialde mokratiska regeringen, där han kunde räkna med att hade statsministerposten. minns mycket väl sitt svar. Jag sade nämligen att jag anser det här vara omöjligt, för jag måste tro på vad säger. Han är ju en politisk ledare, och man slarvar inte med uttalandena, om man råkat bli del. klarade sig genom att säga: Jag vet att är en förståndig karl. Följ aktligen kan jag förhandla och kompromissa med honom. - Jag hoppas att får rätt. har förhandlat och kompromissat en gång, och jag skulle från mina utgångspunkter hälsa honom mycket väl kommen i den andra och tredje kompromissen och förhandlingen med , därför att det är nödvändigt för nationen. Men sä länge ni inte säger någonting och så länge ni inte klarar av det där, är ju alla de tre partiernas ledare lika medskyldiga till alt den här frågan nii ligger i mörker och till att ingen människa vet vad del blir av saken. Skulledel vara på del sättet att senaste inlägg, i