prot · G10941 · 1977-12-31 00:00:00 — attriksdagen med bifall till motionen 1977/78:39, yrkandet 15, som sin mening gavregeringen till känna vad reservanterna anfört. I detta betänkande behandlades yrkandet 7 i den medanledning av propositionen 1977/78:49 (budgetdepartementet) väckta motionen1977/78:41 av m, fl, (s), vari hemställts att beslutadeatt socialförsäkringsavgifien till folkpensioneringen höjdesmed . Utskottet hemställde att skulle avslåmotionen 1977/78:41, yrkandet 7, Reservation hade avgivits av , , , , , ochBarbro (samtliga s) vilka ansett att utskottet bort hemställa att med bifalltill motionen 1977/78:41 yrkandet 7 skulle anta av reservanternaframlagt förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmänförsäkring. Socialutskottetsbetänkande nr 17 , I detta betänkande behandlades yrkandet 4 i den medanledning av propositionen 1977/78:49 (budgetdeparlementet) väckta motionen1977/78:41 av m, fl, (s), vari hemställts att beslutadealt fr, o, m, även egenföretagare skulle erläggasocialavgift enligt lagen (1976:381) om barnomsorg avav-giftsunderiaget. Utskottet hemställde att beträffandeskyldighet för egenföretagare att erlägga socialavgift enligt lagen (1976:381)om barnomsorg skulle avslå motionen 1977/78:41 i motsvarande del (yrkandet 4), Reservation hade avgivils av , , , , , (samtliga s) som ansett att utskottet bort hemställa attriksdagen beträffande skyldighet för egenföretagare att erlägga socialavgiftenligt lagen (1976:381) om barnomsorg med anledning av motionen 1977/78:41 imotsvarande del (yrkandet 4) skulle anta av reservanterna framlagt förslagtill lag om ändring i lagen (1976:381) om barnomsorg. Denekonomiska politiken m. m. Förutsättningarna för dagens ekonomiska debatt är i flera avseendenanmärkningsvärda. Den svenska ekonomin befinner sig i ett svårt och vanskligtläge. som den går bakåt - med sjunkande produktion, realinkomster ochinvesteringar - förvärras våra balansproblem. Osäkerheten om t, o, m, denallra närmaste framtiden har växt till närmast ovisshet hos alla parter. Denproposition skall ta ställning till påstås ange inriktningenav den ekonomiska politiken. Det är en utomordentligt vilseledande beteckning.Förutom ett referat av är propositionen enblandning av angrepp på socialdemokratin och ett inte alltför engagerat försvarför den politik som har förts av den borgeriiga regeringen, I stället för attge några riktlinjer att ta ställning till har regeringen översäntnågot som bäst kan karakteriseras som pamflett. Den kan möjligen göratjänst på moderata kampmöten. Som underlag för behandling av denekonomiska politiken är den av föga värde, Idetta läge har finansutskottet gjort vad regeringen underlåtit. Utskottet harförsökt bilda sig en uppfattning om konjunkturiäget och utvecklingen framöver.Utskottet har också formulerat vissa riktlinjer för den ekonomiska politiken. Äveni det borgerliga majoritetsbetänkandet las alltså en rad problem upp som GöstaBohman försökt tiga ihjäl i sin proposition. Denekonomiska politiken m. m. slående uttrycket förambitionen att sprida en smula ljus i det mörker som sänkt sig över regeringensekonomiska politik är utskottets skrivning om finanspolitiken. Utskottsmajoritetennöjer sig inte med att redovisa ett antal obehagliga fakta om detstatsfinansiella läget. Man riktar också en bestämt formulerad uppmaning tillregeringen att ta sig samman och inrikta arbetet med nästa årsbudgetproposition på att avvärja en hotande statsfinansiell kris. Utskottetsmajoritet försöker också på andra väsentliga punkter driva regeringen framförsig. Man betonar behovet av åtgärder för att bromsa upp investeringsnedgångenoch passar i sammanhanget på att avskaffa ett av den borgerliga regeringensmest besynnerliga påhitt - den 15-pro-centiga byggavgiften. Man gör enföredömligt klar beskrivning av hur prisövervakningen bör gå till och röjerdärmed upp en smula i den oreda på det området som handelsministern ochekonomiministern med förenade krafter har åstadkommit. Man ger sig t. o. m. påen av regeringens heliga kor, indexregleringen av skatteskalorna, och bekräftarvad vi hävdat, nämligen att stabiliseringspolitik blir långt svårare att förafr. 1979, som ett resultat av finanspolitikens sjunkande effektivitet. Jaggör inte den här recensionen av proposition och utskottsbetänkande för attkunna ironisera över det pikanta i att regeringen får sig ett antalvälförtjänta näsknäppar. Det är inte del pikanta i situationen som intresserarmig, utan det är det faktum alt innehållslöshelen i regeringens propositionbekräftar vad som kommit att framstå som allt klarare - regeringenhar för länge sedan lappat greppet över den ekonomiska utvecklingen. Man driverredlöst med i ekonomins stagnation och tillbakagång, växande underskott ochutlandslån. Den formelie kaptenen på skutan har för länge sedan försvunnit nerunder däck. Kvar på bryggan finns några förvirrade styrmän, som hojtarmotsägande order till varandra medan man närmar sig katastrofen. Den29 augusti devalverades den svenska kronan för tredje gången ochSverige lämnade det internationella valutasamarbetet i den s. k, ormen. Det ärmöjligt att regeringen vid del tillfällel insåg att detta beslut innebar enbetydelsefull kursändring i svensk ekonomisk politik. Kanske begrep man t. o.m. att den nya kurs man slog in på var svår och farlig och att den kräver enresolut och handlingskraftig politik för att bli en framgång. Ivarje fall presenterade man något som kallades ettstabiliseringsprogram. I detta program ställde man upp tre mål för stabiliseringspolitiken- att trygga sysselsättningen, nedbringa inflationstakten och sänkaunderskottet i bytesbalansen. För att nå dessa mål skulle man för det första isamverkan med arbetsmarknadens parter gå till gemensam kamp mot inflation ocharbetslöshet, för det andra strama åt finanspolitiken och för det tredjeförstärka vårt lands näringspolitiska styrka och beredskap. Vad har man då uträttatunder den gångna hösten? arbetet medarbetsmarknadsorganisationerna förvandlades till något som bra mycket liknar enkonfrontation mellan staten och löntagarorganisationerna. Åtstramningen avfinanspolitiken blev en försvagning av statsfinanserna utan tidigare motstycke.Och vad man än må mena med en förstärkning av landets näringspolitiska styrka,sä inte lär den förknippas med snabbt sjunkande investeringar,företagsnedläggelser och en allmän håglöshet ute i näringslivet. Alltdetta har lett till att den svenska ekonomins framtidsutsikter nu ler sig långtdystrare än de gjorde före omläggningen av valutapolitiken. Regeringensuttalade avsikt med devalveringarna har ju varit att åstadkomma vad mankallade "en snabb kostnadsanpassning" som skulle förbättrakonkurrenslägel, minska underskottet i bytesbalansen, öka lönsamheten iindustrin och därmed också investeringarna. Mendetta inträffar inte. Underskottet i bytesbalansen beräknas till 16,5miljarder kronor, 4 miljarder mer än i regeringens reviderade finansplan i maj.Och underskottet skulle öka till 18,5 miljarder, medanekonomiministern förutsåg en minskning till ca 10 miljarder.Industriinvesteringarnas nedgång blir i varje enkät som görs alltmerkatastrofartad. sade regeringen att de skulle minska med ca 6 1977.Nu pekar undersökningarna pä en nedgång och lika mycket nästa år.Sysselsättningen inom industrin minskar med ca 50 000 personer och väntas nästaär gä ner med ytteriigare 60 000 personer. Det regeringen häller på med är heltenkelt att avveckla som industrination. Menläget är egentligen värre än vad de här siffrorna anger. somproduktionen går tillbaka ökar snabbt sina utlandsskulder. Om de härprognoserna blir verklighet betyder det att lånarmellan 35 och utomlands, men att detta tillskott avsparande inte används för den nödvändiga förnyelsen och utvecklingen av industrinsproduktions- och konkurrenskraft. Man måste inse att för varje är som manskjuter på investeringsuppgängen i industrin skjuter man också ännu längre in iframtiden den tidpunkt då på nytt kan uppnå yttre balans. Denutlandsupplåning som skedde ägde rum i en expanderande ekonomimed ökad produktion och ökade investeringar. Men lånar vi inte förexpansion, för att öka våra totala tillgångar. Vi lånar i stället för attfinansiera ett snabbt ökande budgetunderskott. hade den offentligasektorn, dvs. staten, kommunerna och ATP-fonderna, ett sparandeöverskott påungefär . Detta sparande beräknas ha sjunkit till 9miljarder och skulle bli praktiskt taget lika med noll. Det betyderatt del offentliga sparandet från att ha varit 15 miljarder heltförsvinner. Och det beror helt och hållet på en drastisk försämring avstatsfinanserna. beräknar att statens finansiellasparande sjunker med bara . Med andra ord - det som nuhåller på att ske är att vi ökar våra Denekonomiska politiken m. m. 2 protokoll 1977/78:41-42 Denekonomiska politiken m. m. skulder och minskar våratillgångar. Om inga under sker, kommer vi alt möta 1979 med en nationalproduktsom ligger års nivå och med industriinvesteringar nivå -men med en utlandsskuld som är större. Fråganär dä om under kan åstadkommas. Är det fortfarande möjligt att börja föra enekonomisk politik i , som bättre utnyttjar våra produktiva resurser,bryter stagnationen och utvecklingen mot ständigt ökande underskott? Socialdemokraternahar i sin partimolion angett riktlinjerna för en sådan politik. Den måsteinriktas på att ta ner inflationstakten och bygga ut den svenska industrinskapacitet och konkurrensförmåga. Finanspolitiken måste förstärkas ochsparandet ökas om vi gradvis skall kunna minska utlandsupplåningen och kommatillbaka till ett mera balanserat läge. Dengrundläggande strävan måste vara att återställa framtidstron i det svenskasamhället. Förtroende måste pä nytt skapas för den ekonomiska politiken genomklara och konsekventa besked om vart man syftar och vad man tänker göra. Detgäller både visavi löntagarna, som under det förflutna åretsvikits av regeringen, och näringslivet, som plågats av ryckigheten i denekonomiska politiken och bristen på besked om de fundamentala förutsättningarnaför sin verksamhet. Viunderskattar förvisso inte svårigheterna att vända den olyckliga utveckling somvårt land hamnat i. En dålig ullandskonjunktur, överkapacitet och stora lageri vissa branscher samverkar till att hålla investeringsbenägenheten nere. Meninvesteringarna hämmas också av en rad andra hinder. Detstora budgetunderskottet har tvingat fram en järnhård kreditpolilik och högaräntor. En ytterligare försämring av budgetläget borde inte tolererasmed hänsyn till det uppenbara behovet av att stimulera investeringarna, hävdasysselsättningen och bekämpa inflationen. Regeringenförsöker försvara budgetförsvagningen med de stora utgifter staten har för arbetsmarknadspolitikenoch olika näringspolitiska insatser. Det är ett tvivelaktigt påstående.Riksrevisionsverket har inför finansutskottet redovisat orsakerna till attbudgetunderskottet /78 nu beräknas bli över 25 miljarder mot knappt 14miljarder när statsbudgeten reglerades . Av denna redovisning framgåratt ungefär tre fjärdedelar av försämringen beror dels på regeringens förslagtill skatte- och avgiftssänkningar, dels på inflationens effekter pä statsutgifterna- löner, indexkompensationer, räntehöjningar etc. Med andra ord - genom enmindre ansvarslös politik beträffande statsinkomsterna och en bättre kontrollöver prisutvecklingen skulle statsfinanserna kunna föras bort från del renakrislägel. Mendessutom krävs en restriktiv prövning av statsutgifterna. En bra början voreatt ompröva vissa inslag i den statliga närings- och arbetsmarknadspolitiken,som kommit att präglas av mer eller mindre planlösa subventioner horisontenrunt. Större effekt till lägre kostnad borde kunna uppnås, om politiken pånytt gjordes mer selektiv, om staten krävde klara motprestationer för sinainsatser, om pengarna satsades på investering och utveckling i stället för påallmänt lönsamhets- eller driftkostnadsstöd. Denborgerliga majoriteten har gjort ett kärvt och med rätta uppmärksammatuttalande om behovet av en snar och kraftig statsfinansiell åtstramning. Dethar allmänt tolkats som en uppmaning till regeringen att i det pågåendebudgetarbetet visa större återhållsamhet än vad rapporterna tyll på.Regeringen sägs också ha hörsammat uppmaningen. En något panikartadgenomletning av budgeten efter nya inkomstkällor och besparingsmöjligheter lärha startat i dessa allra sista dagar. Finansutskottetsmajoritet har emellertid inte tagit chansen att själv bidra till en starkarebudget. Det kunde man ha gjort genom att tillstyrka det socialdemokratiskaförslaget att inte sänka arbetsgivaravgiften fr. o. m. . I dagensläge finns ingen förnuftig motivering för delta nya exempel på en planlösgenerell subventionering. Dessa 4 miljarder skulle göra långt bättre nyttagenom att ställas till näringslivets förfogande för investeringar. Vårt förslagom att inrätta en särskild fond med möjlighet att satsa på även riskbärandeprojekt, stöd till utvecklingsarbete osv. skulle, om det förverkligades, kunnabli ett betydelsefullt stöd för de offensiva investeringar som verkligen behövsjust . Idet statsfinansiella perspektiv vi nu har framför oss, där underskottet /79 riskerar att bli kanske 30 miljarder, förefaller detdessutom dumdristigt i överkant att låsa för ytterligare en storskattesänkning 1979 i form av indexreglering av skatteskalorna. Men också härsviker modet hos de borgerliga representanterna i finansutskottet. Trotsuppenbara tvivel om den samhällsekonomiska klokskapen i en sådan reformtillstyrker man den. Motden här bakgrunden kan det inte undvikas, herr talman, att ut-skottsmajoritelenskarska uttalande om statsfinansiell åtstramning gör ett något retorisktintryck. socialdemokratiska motionen föreslår vi en rad åtgärder som vi tror skullekunna bryta investeringsnedgången i industrin och stimulera till en användningav resurserna som förbättrar den yttre balansen. Förutom strukturfondenför investeringar föreslår vi åtgärder för ökat bostadsbyggande, ökat stöd förexportfrämjande insatser, däribland förelagens exportkrediter, och ökat stödför forskning och teknisk utveckling. Vi kräver också en branschpolitiskplanering för den strukturella utvecklingen inom våra krisdrabbade branscher -teko, järn och stål, gruvorna. Finansutskottetsmajoritet uttrycker en betydande sympati för flera av de här förslagen. Maninstämmer, som man säger, i stora delar av den socialdemokratiska motionensprincipiella syn på de långsiktiga problemen i svensk ekonomi. Men mantillägger att de förslagen inte kan läggas till grund för inriktningen av denekonomiska politiken i det tids- Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. perspektiv som det nufinns anledning att behandla. Och eftersom man anser att motionens förslag inteangriper det dominerande problem som det stora bytesbalansunderskottet utgöravstyrker man alltihop. Jagtror att delta är en olycklig missuppfattning av hur ekonomisk politik börföras i ett land som devalverat, en missuppfattning som utskottsmajoritetentyvärr tycks ha övertagit från regeringen. Vårmotion handlar frän början till slut om hur med bibehållen fullsysselsättning skall kunna återvinna sin yttre och inre balans. Vårutgångspunkt är just det beklagliga men ofrånkomliga faktum att den svenskaregeringen genomfört en serie devalveringar och lämnat valutaormen. Det ärdärför vi kräver en rad kortsiktigt verkande åtgärder, som snabbt motverkar dedestabiliserande verkningarna av devalveringarna, dvs. stigande priser ochkostnadsinflation. Därför vill vi behålla del allmänna prisstoppet och bidratill en slatsfinansiell åtstramning. Men det är lika viktigt att långsiktigtverkande åtgärder lika snabbt sätts in för att åstadkomma den omfördelning avresurserna som är nödvändig för att mera skall produceras för export, mindrekonsumeras för import. Ochdenna omfördelning kan bara ske om den varuproducerande industrin förstärks,förnyas och utvecklas. Det kräver ökade investeringar, satsning på forskningoch utveckling av nya produkter, bättre marknadsföring och exportmöjligheter.Det kräver också, i vissa branscher, all den strukturella omdaningen drivs pågenom en samordnad och långsiktig statlig planering. Tidenär redan mer än mogen för att sätta i gång med de här arbetsuppgifterna.Väntar vi, låter vi tiden gå som regeringen gjort hela den här hösten, ärrisken stor att också 1978 blir ett föriorat är, att vi står längrefrån målet att nå balans i våra utrikesaffärer än vi gjorde för ett är sedan. Dethar sagts frän vår sida förr, men måste tydligen upprepas: En devalvering är isig inte en kostnadsanpassning, inte ett automatiskt verkande medel attåterställa ens den yttre balansen. Om det vore så enkelt, skulle världen seganska annoriunda ut. Devalveringen måste därför kombineras med en rad andraåtgärder för att ge eftersträvad effekt. Devalveringen är dessutom en riskfylldmetod att nå yttre balans, eftersom den alltid är ett hot mot den inrebalansen och mot förtroendet för valutans framtida hållfasthet. Om dennasanning gäller för en devalvering, borde den gälla iredubbelt upp för enregering som än devalverat . Motden bakgrunden är det obegripligt att regeringen efter den senaste devalveringeninte företagit sig något som skulle stödja anpassningsprocessen. Snarare harman gjort motsatsen genom försvagningar av finanspolitiken och genom att skapavillrådighet och osäkerhet i alla läger kring sina politiska intentioner ochsin inre stabilitet. Det vore beklagligt och kanske t. o. m. ödesdigert omriksdagen nu avstod från att skapa den klarhet om politikens innehåll ochframtida inriktning som landets ekonomiska läge kräver. Enligtvår mening måste en kombination av kortsiktigt och långsiktigt verkandeåtgärder sättas in också därför att det bara är genom en så sammansatt politiksom ett underiag kan skapas för företagens långsiktiga planering och därmed förinvesteringsbeslut. Risken med den utpräglade kortsiktigheten i den politik somnu förs är att planeringen för framtiden stoppar upp i näringslivet. Allt flerröster höjs som visar att bristen på besked om politikens framtida inriktningverkar handlingsföriamande inom en rad områden i vårt land. Särskiltuppenbar och oförsvariig är den här bristen på besked när del gäller Sverigesframtida energiförsörjning, tillgången på energi och kostnaderna för dennaenergi. Osäkerheten i detta avseende drabbar inte bara den del av näringslivetsom är direkt sysselsatt med produktion för energiframställning. Vid det härlaget måste det stå klart för alla, även för den man som sitter längst in iregeringskansliets mest välbevakade skrymsle, att osäkerheten om den framtidaenergipolitiken häller tillbaka investeringar och framlidsplanering inom en radbranscher med ener-gikrävande produktion. Utskottsmajoritetennämner inte ordet energipolitik i sitt betänkande. Den lättnad man antagligenkänt över alt kunna lägga den frågan utanför del tidsperspektiv som "detnu finns anledning att behandla", enligt majoritetens formulering, ärmöjligen förståelig - på samma sätt som den lättnad man känner över att kunnauppskjuta ett besök hos tandläkaren. Men tystnaden i utskottsbetänkandet ochden tystnad varmed energifrågan lär komma att förbigås i de borgerliga inläggeni den här debatten bidrar inte till anseende som ett forum där förlandet avgörande ekonomiska frågor debatteras och beslutas. Enannan osäkerhet som det åligger regeringen att i möjligaste mån undanröjagäller inflationen. Utvecklingen har lett till en klar misstro motden borgerliga regeringens vilja och förmåga att hålla inflationen underkontroll. För den förtroendeklyfta som uppstått bär ekonomiministern personligeni hög grad ansvaret. Efter att i fjolårets valrörelse ha satt sitt partisanseende i pant på att inflationstakten i vårt land kunde halveras gick han ibudgetpropositionen ut med en prognos om en prisstegring på 6 96 . Pådenna prognos byggde både företagen och arbetsmarknadens parter sitt handlandeunder våren. Ännuså sent som , efter devalvering nr 2 och beslutet om momshöjning, villeGösta inte vidgå en större prisstegring än 10 96. Den visar sig nu bliminst 13 96. Omdel här lett till att människorna känner sig bedragna och på allt sättförsöker gardera sig mot oväntade prisstegringar, är inte underiigt. Ettuttryck för detta är den flykt som pågår från normala sparformer till s. k.realvärden - fastigheter, konst, antikviteter - och en kraftig ökning av renaspekulationsaffärer. Här finns en väsentlig orsak till nedgången i sparandeoch produktiva investeringar. Ettannat uttryck för misstron är kraven från löntagarorganisationerna om garantiklausuler i avtalen mot oväntade prishöjningar. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. av klausuler riktas intemot arbetsgivarna, utan är helt enkelt ett försök att gardera sig mot attregeringens inflationspolitik i efterhand slår sönder avtalens reala innehåll. Manskulle gärna vilja tro att spåren av framfart som inflalionsministerhade förskräckt honom en smula. I tal har han på nyttbörjat orda om en halvering av inflationstaklen, . Men ihans proposition sägs inte mer än att det finns goda utsikter att under loppetav 1978 få ner inflationen till en lägre nivå än . Innehållslösheteni denna målsättning är motiverad, eftersom inga åtgärder aviseras som gergaranti för någon påtaglig dämpning av inflationstakten. Det allmännaprisstoppet har avskaffats, och prisövervakningen ges i propositionen en heltverkningslös form - något som förhoppningsvis rättas till genomfinansutskottets ingripande. Mendet räcker inte. måste politiken mycket klart och framför allt meratrovärdigt än inriktas på alt dämpa takten i prisstegringarna.Prisstoppet borde återinföras och försvagningen av budgetpolitiken kraftigtbromsas upp. Större säkerhet om prisutvecklingen är nödvändig både för attinvesteringsutvecklingen skall kunna vändas och för att lönehöjningarna 1978skall kunna hällas inom de gränser, som sätts av målet att förstärkabytesbalansen. Dettaleder över till en annan av kardinal frågorna i svensk ekonomisk politik justnu, och del är hur en tillräckligt bred uppslutning skall kunna skapas kring enpolitik som inriktas pä att hälla tillbaka konsumtionen och öka sparande ochinvesteringar. Den frågan har särskild betydelse i ett läge, då man genomdevalveringar dessutom försöker höja vinsterna i näringslivet. Närvi socialdemokrater påtalat de orättvisor som skapas av regeringensinflationspolitik och skattepolitik, har vi av anklagats för attdriva missnöjespropaganda. Då människorna runt om i vårt land samlats tilldemonstrationer och möten för att protestera mot vad de upplever som enorättfärdig fördelning av åtstramningens bördor, har reageratmed en tafatt häpnad inför deras upprördhet. Attborgerliga politiker visar kallsinne inför krav på rättvisa förvånar kanskeinte. Men möjligen skulle de förstå problemets allvar, om det formulerades påföljande sätt: Enpolitik för åtstramning och resursomfördelning måste ha stöd från de storalönlagargmpperna. Den som betvivlar detta påstående bör studera erfarenheternafrån en rad länder i som försökt föra en liknande politik utandelta stöd. Ett sådant stöd kan bara nås om löntagarna och deras företrädarefår påtagliga bevis på att åtstramningen fördelas rättvist och syftar till urderas synvinkel meningsfulla resultat, dvs. tryggar framtida inkomster ochsysselsättning. Förfackliga organisationer, vars huvuduppgift ändå är att höja medlemmarnasinkomster, är det svårt nog att försvara en lönepolitik .som leder tilloförändrad eller sänkt levnadsstandard. Men uppgiften kan bli omöjlig om det samtidigtframgår, att vissa redan privilegierade grupper genom samhällets åtgärder fårsin relativa position ytterligare förbättrad. Detär möjligt att den borgerliga regeringen ser som sin mission i svensk politikatt göra det lättare för människor med litet högre inkomster att tjäna pengaroch röt företagare att bygga upp en förmögenhet.