prop · G103103 · 1977-12-31 00:00:00 — Den av önskade överarbelningen avförslaget om handläggning av mindre konkurser bör därför ske skyndsamt. Ettförslag till gemensam lösning av förvaltnings- och tillsynsfrågorna i såvälstora som små konkurser och därmed sammanhängande frågor bör läggas fram i detav kommittén planerade delbelänkandel. Under den fortsattaöversynen av konkurslagstiftningen bör uppmärksammas atl det hargett sig till känna ett behov av att motverka missbruk av konkursinslitutelfrån gäldenärers sida genom upprepade konkurser. Saken har tagits upp bl.a. avriksdagens näringsutskott (NU 1975/76:54 s. 48). Förekomsten av upprepadekonkurser har vidare påvisats i t.ex. rapporten (statensindustriverks utredningar SIND 1975:2) och i rapporten ochkonkurser i byggnadsindustrin (SIND 1976:2). Vad som främst kommer iblickfältet är en utvidgning av det i 199 a § konkurslagen upptagna förbudetför gäldenären alt under konkursen driva bokföringspliktig rörelse. En tänkbarlösning är atl meddela sådant förbud också efter konkursensupphörande (s.k. konkurskarantän). Också andra alternativ är emellertidmöjliga. Fördjupade undersökningar i fråga om de upprepade konkurserna ärnödvändiga för att man skall kunna ta ställning till vilka åtgärder som krävs.Kommittén bör närmare överväga hur man från konkursrätlsliga utgångspunkter kanslävja missbruk av konkursinslitutel. Med hänvisning lill vadjag nu har anfört hemställer jag all regeringen utvidgar konkurslagskommitténsuppdrag i enlighet med vad jag nu har förordat. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan. DelIIJu:7 Skr 1977/78:103 26 7.Översyn av rättegångsförfarandet vid allmän domstol Departementschefen,statsrådet , anför. Rättegångenvid de allmänna domstolarna, dvs. lingsrdllerna, hovrätterna och högstadomstolen, regleras av den rättegångsbalk (RB) som statsmakternaantog . Reformen markerade slutpunkten i ett långvarigt ochgrundligt utredningsarbete på området. När RB och dess följdlagstiftning träddei kraft, var det resultatet av bortåt fyra årtiondens överväganden som fördesul i praktisk tillämpning. Ettviktigt syfte med RB var att undanröja de olägenheter som var förenade med denäldre rättegångsordningen. Denna härrörde ytterst års lag och hadeefler hand lett till alt rättegången blev långsam och omständlig. Kritikengällde inte minst avsaknaden av regler om sådan förberedelse av målen alt dekunde avgöras på grundval av en koncentrerad förhandling vid ett endarättegångstillfälle. Delta hängde i sin lur nära samman med de nackdelar somhade visat sig följa av det allmänt tillämpade uppskovsväsendet. Del s.k.muntligt-protokollariska systemet ansågs även i övrigl behäftat med brister iolika hänseenden. Mot denna ordning har RBställt ett förfarande som skall på en gång ge betryggande säkerhet förmateriellt riktiga avgöranden samt tillgodose kraven på snabbhet och billigheti rättskipningen. De bärande grundtankarna i det nya förfarandet innefattasfrämst i rättegångens munllighet, koncentration och omedelbarhet. Innebördenhärav brukar sammanfallas på följande sätt. Processmaterialet skall läggas framför domstolen i muntlig form vid den förhandling som ligger till grund fördomen. Målets avgörande skall bygga på detta material. Detta görsmöjligt genom atl förhandlingen slutförs vid ett enda rättegångstillfälleeller vid rättegångstillfallen som ligger varandra så nära i tiden altdomstolens uppfattning om vad som har förekommit är ogrumlad. 1 fråga ombevisningen bygger RB på atl fri bevisprövning tillämpas. Detta innebär atlnågon begränsning inle ställs upp i fråga om de kunskapskällor som fär användasför sakens utredning och alt domstolen vid värderingen av den föreliggandebevisningen inte är bunden av legala regler. Mellan denna princip och de nyssantydda grundsatserna för förhandlingen råder ett intimt samband. Den friabevisprövningen bygger i betydande mån på ett koncentrerat och muntligtförfarande. Enighet råder om att detnya rättegångs förfarandet på de flesta punkter är överiägset den äldreordningen. Klart är också alt RB ger starka garantier för alt domstolarnasavgöranden bygger på ett säkert underlag. Det kan därför sägas att med RBskapats ett förfarande som är ägnat att också i fortsättningen bilda grundvalenför hur rättskipningen skall gå till vid våra allmänna domstolar. Förfarandet enligt RBharemellertid visat sig vara förenat också med en del olägenheter. Redan tidigtstod det klart atl den nya processordningen ofta leder till högarättegångskostnader. Detta har framstått som en nackdel inle minst i tvistemålsom rör mindre värden. Från processekonomisk synpunkt har också i övriglriktats den anmärkningen mot RB alt förfarandet lämpar sig mindre väl för enklaoch förhållandevis okonlroversiella mål. Kritiken på denna punkt har iblandformulerats så alt RB inte ger tillräckligt utrymme fbr 27 Kommittéer: Del II Ju:7 attanpassa förfarandet lill vad det enskilda målet kräver. En annan olägenhet äratt också den nya rättegångsordningen leder till alt rättegången drar ut påtiden. Orsakernatill atl del i RB reglerade förfarandet inte i alla delar framstår somidealiskt är naturiigen flera. Till en början vill jag peka på att antalet målblivit mycket större än vad balkens upphovsmän räknade med. Ökningen har varitsärskilt påfallande på brotlsmålssidan. 1 takt med det ökade antalet polisanmäldabrott, varav den stora mängden utgörs av brott för vilka annan påföljd än böterinte är aktuell, har lagföringen i stor utsträckning flyttats över fråndomstolarna lill åklagare och polis. godkändes sålunda drygt 200.000strafförelägganden. Antalet godkända förelägganden om ordningsbot låg på sammanivå. Vid sidan härav har systemet med parkeringsbot inneburit att lagföringenav parkeringsöverträdelser skett i förenklad ordning och endast lill en mindredel har belastat domstolarna (inbetalades parkeringsboi i omkring607.000 fall). Systemet med parkeringsbot har numera ersatts av en ordning medfelparkeringsavgift. Även på andra områden pågår en utveckling som innebär attbötespåföljd ersätts med avgifter. Trots olika reformer är antalet brottmålalltjämt mycket stort. Detta innebär i sig en större belastning än bara antaletmål utvisar. De mål som förs till domstolarna är efter de reformer som harnämnts här genomsnittligt sett av svårare natur. Till vad som har sagts nukommer alt vi fält nya typer av både brottmål och tvistemål som kräver delvisandra former för handläggningen än vad som förutsattes vid RB:s tillkomst. Enkategori av mål som visade en tendens att öka är devidlyftiga mål där huvudförhandlingen tar veckor, kanske månader i anspråk. 1sådana fall har särskilt RB:s krav på omedelbarhet och koncentration ihandläggningen kommit att framstå som delvis orealistiska. En annan grupp avmål åskådliggör svårigheten att inom RB:s ram anpassa förfarandet till detenskilda målet. Jag syftar på sådana tvistemål om mindre värden där regleringenav förfarandet kan ge upphov till en onödigt kostsam och omständlig procedur,som inle slår i rimlig proportion lill vad som står på spel för de inblandadeparterna. Genom tillkomsten av lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål ommindre värden har läget härvidlag visserligen förbättrats. Åtskilliga problem kvarstårdock. 1 sammanhanget bör också nämnas att det på tvistemålssidan har visat sigen tendens att föriägga lösningen av konflikterna mellan två tvistande parterlill andra organ än de allmänna domstolarna. Bl.a. kan erinras om den praktisktviktiga roll som den försöksvis inrättade allmänna reklamationsnämndenhar kommit atl spela i fråga om tvister mellan konsument och näringsidkare. 1 debatten brukar iblandgöras gällande att en del av de påtalade olägenheterna skulle kunna bemästrasredan om de möjligheter som RB erbjuder utnyttjades fullt ut av domstolar ochparter. Jag vill inle utesluta att vissa förbättringar skulle kunna nås genomökad information om möjligheterna atl i större utsträckning anpassahandläggningen till vad del enskilda målet kräver. Om någon mer avsevärdändring i nuvarande rättstillämpning skall uppnås lär man dock inte kunna nöjasig med enbart sådana åigärder. Erfarenheten talar entydigt för att därutöversjälva lagstiftningen måste ändras i de hänseenden där ett mera påtagligtreformbehov har gjort sig gällande. Också andra omständigheterän dem jag har angett nu har föranlett önskemål om översyn av . Ioch med att samhället har blivit alltmer komplicerat har större krav äntidigare kommit alt ställas på DelII Ju:7 Skr 1977/78:103 28 domstolarna.Vidare har det blivit svårare än förr alt förmå den enskilde medborgaren altinställa sig vid domstol. Detta har i förening med kraven på munllighet ochomedelbarhet i förfarandet lett till besvärande arbetsbalanser och sämreeffektivitet i rättskipningen. Olägenheterna med de långa handläggningstidersom uppkommer härigenom ger sig särskilt till känna på brotlsmålssidan. Det ter sig alltsånaturligt att önskemål om en reformering av rättegången enligt RB kommit attframföras från skilda utgångspunkter. har bl.a. i samband medprövningen av förslaget lill lag om rättegången i tvistemål om mindre värdenerinrat om att en allmän översyn av rättegångs-förfarandet behövs (JuU 1973:36s. Vid remissbehandlingen av broll-målsutredningens betänkande (SOU1974:27) Mindre brott har också flera remissinstanser uttalat sig för en sådanöversyn (se prop. 1975/76:148 s. 129). Även i andra sammanhang har tanken på enöversyn av RB tagits upp. Här bör slutligen framhållas att vi påförvaltningsprocessens område numera har fäll en modern reglering avförfarandet genom förvaltningsrättsreform. Det är visseriigennaturligt att formerna för proceduren i flera hänseenden måste regleras olikaför förvaltningsdomstolarna och de allmänna domstolarna. En strävan böremellertid vara att söka närma förfarandena lill varandra där si\ är möjligt.En revision av RB:s reglering framstår därför som önskvärd också från dennasynpunkt. Mot den bakgrund som hartecknats här har inom undersökts behovet och inriktningenav en översyn av rättegångsförfarandel. Resultatet av undersökningen harredovisats i promemorian (Ds Ju 1976:8) Översyn av rättegångsförfarandet vidallmän domstol. 1 promemorian lämnas en redogörelse för RB:s tillkomst och delfortsatta reformarbetet på området. Vidare diskuteras reformbehovet och hur enöversyn av RB bör genomföras. Bl.a. pekas på ett antal punkter där mindreuppmjukningar av principerna om munllighet, omedelbarhet och koncentrationsynes kunna motverka all processen blir omständligare än nödvändigt utan attviktiga rättssäkerhetsintressen äventyras. Detta gäller inte bara reglerna omunder-räitsförfarandet (42-46 kap. RB) utan också exempelvis bestämmelserna omåberopande av skriftliga vittnesutsagor (35 kap. 14 §). Även konsekvenserna föröverrättsprocessen uppmärksammas. Härutöver berörs också rättegångskostnadernaoch deras fördelning mellan parterna. Promemorian har sänts utlill företrädare för myndigheter som berörs samt till organisationer ochuniversitetens juridiska fakulteter m.fl. Från olika håll har härvid inkommitskriftliga synpunkter på promemorians innehåll. Sålunda har gell till känna sin preliminära uppfaUning om en översyn avrättegångsförfarandel vid allmän underrätt. Vidare har bl.a. inkommit med en skrivelse i ärendet.Justitiedepartementet har också anordnat en hearing i ämnetmed ett 70-lal företrädare för domstolar, andra myndigheter och berördaorganisationer Vid hearingen uttalades från de flesta håll sympati för enöversyn av RB. Delade meningar kom dock till synes i fråga om hur passomfattande denna borde vara. Många värdefulla synpunkter fördes fram bl.a. ifråga om möjligheterna all göra förfarandet mer flexibelt än f n. utan attdärmed äventyra de grundläggande principerna. För egen del anser jag atltiden nu är inne för aU göra en mera grundlig utredning av hurrättegångsförfarandet bör utformas för att det på bästa möjliga sätt skallfylla vår tids krav. En sådan utredning framstår som befogad av flera skäl. Detreformbehov som diskussionspromemorian visade på och 29 Kommittéer: Del II Ju:7 varsexistens har bekräftats bl.a. vid hearingen rör till väsentlig del vikliga ledi rättegångsordningen. Jag syftar här inte bara på sådana frågor somförfarandets uppdelning på förberedelse och huvudförhandling eller avvägningenmellan muntlig och skriftlig handläggning samt behovet av parts personliga inställelseutan också på sådana spörsmål som hur bevisningen bör anordnas och hur ansvaretför rättegångskostnaderna bör fördelas mellan parterna. Det kan knappast kommai fråga atl i dessa hänseenden genomföra några mera betydelsefulla ändringarulan att saken görs till föremål för en allsidig undersökning av vilka följderändringarna skulle fä bl.a. för RB:s system i stort. Enutredning av det slag som har antytts här bör i första hand la sikte på avsnittdär en revision kan bidra till att göra förfarandet mera flexibelt saml såvittmöjligt snabbare och billigare utan atl befogade rättssäkerhetskrav sätts ålsidan. Någon fullständig översyn av RB:s regelsystem bör således inte göras.Det bör också beaktas att delar av straffprocessen redan är föremål för översyn.Nyligen har åtalsrättskommittén (Ju 1970:63) avlämnat sitt slutbetänkande (SOU1976:47) Färre brottmål, vilket behandlar den allmänna frågan om underlåtandeav åtal. väntas förslag av utredningen (Ju 1974:17) angåendeöversyn av häktningsbestämmelserna. Jag anser alltså att man också vid en mersamlad revision av rättegångsförfarandet bör följa de partiella reformernasväg. Delär naturiigt atl en översyn av rättegångsförfarandet i främsta rummet inriktaspå rättegången i underrätt. Den helt övervägande delen av målen stannar ju iförsta instans. Med hänsyn lill del nära sambandet mellan denna del av RB ochbestämmelserna om överrätlsförfarandei måste emellertid också beaktas vilkakonsekvenser ändringar i den förra delen får för rättegången i högre instans.Även i övrigt torde det vara befogal alt se över denna procedur i olikaenskildheter. Det gäller bl.a. förfarandet vid fullföljd till högre rätl. 1sammanhanget anmäler sig också frågan om domstol bör ges en ökad befogenhet attsjälv rätta uppenbara fel som ger sig lill känna i avgörande som meddelats avdomstolen. Jagföreslår mot denna bakgrund atl en särskild kommitté tillkallas för alt se överrättegångsförfarandel vid allmän domstol. Beträffande kommitléns uppdrag villjag ytterligare framhålla följande. Kommitténbör sträva efter en ordning som innebär atl rättsväsendets resurser utnyttjaspå bästa sätt. En principiell utgångspunkt för översy nen bör naturligtvissamtidigt vara atl rättssäkerhetens krav inte eftersatts. Det är emellertidangeläget alt mål som för parterna är av särskild vikt eller som från allmänsynpunkt är väsentliga inte fördröjs därför att resurserna binds av bagatellmåleller formalia som kan avvaras utan att väsentliga intressen träds för när. Som jag redan har antytthar vi under 1970-lalel fatt en modern förfarandereglering på andra områden därtidigare sådan reglering antingen lill stor del har saknats eller del harfunnits enbart en äldre lagstiftning. Jag syftar främst påförvaltningsprocesslagen (1971:291) och lagen (1974:371) om rättegången iarbetstvister. Del är naturligt att likartade processuella spörsmål så långtmöjligt regleras på ensartat sätt för alla typer av domstolar. Detta är avvärde av hänsyn till den rätlssökande allmänheten och dem som normaltföreträder den. Det har betydelse även med tanke på den strävan eflercirkulation av personal mellan olika domstolar som har gjort sig gällande påsenare år. Kommittén bör alltså tillgodogöra sig erfarenheterna från tillämpningenav denna nyare förfarandelagstiftning och undersöka i vad mån man DelIIJu:7 Skr 1977/78:103 30 kannärma de olika förfarandetyperna lill varandra. I sammanhanget bör beaktas attRB till följd av hänvisning i speciallagar i åtskilliga hänseenden ärtillämplig också hos andra domstolar än de allmänna domstolarna. Kommittén böruppmärksamma också vilka följder en ändring av RB:s regelsystem kan fä förprocessen hos förvaltningsdomstolar och särskilda domstolar i övrigl. Enliglvad som framgår av del föregående bör förfarandet även i fortsättningen varakonstruerat: med grundsatserna om munllighet, omedelbarhet och koncentrationsom riktmärken. Dessa grundläggande principer måste emellertid vägas sammanmedde krav som processekonomi, praktiska hänsyn och hushållning med rättsväsendetsresurser ställer. Det finns självfalletingen enkel lösning på de många problem som har uppträtt när förfarandet enligtRB tillämpats i praktiken. 1 diskussionspromemorian har getts en rad förslagtill hur man på olika sätt skall komma lill rätta med problemen. En del avförslagen har fäll ett positivt gensvar, medan andra har mottagits merreserverat. Jag skall här inte gå närmare in på alla de förslag som hardiskuterats i promemorian eller på annat sätt förts fram. Min allmännauppfattning är emellertid att det finns goda skäl atl la promemorian tillutgångspunkt vid den fortsatta diskussionen om hur rättegångsförfarandel börutformas för framliden. Det får ankomma på kommittén att mera grundligtundersöka de olika uppslagen och pröva om de kan läggas till grund förändringar i förfarandet som tillgodoser de syften som jag har angett.Ledstjärnan bör vara atl förfarandet skall präglas av ett ökat hänsynstagandelill hur förhållandena gestaltar sig i det enskilda målet. Detgäller emellertid också för kommittén att beakta atl de enskilda parterna ochde som företräder dem inle får ställas inför processuella överraskningar somkan leda lill nackdel för dem. Rättegångens föriopp måste också ifortsättningen kunna förutses. Samråd mellan domstolen och parterna börförekomma i tveksamma fall. Men det måste också beaktas atl offentlig insyn irättegången inte försvåras. Vad gäller rättegången itvistemål bör en viktig uppgift för kommittén vara all studera erfarenheternafrån tillämpningen av lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden. Frånmånga håll har omvittnats atl reformen i stort sett har slagit väl ut. Lagenslösning av bl.a. frågan om rättegångskostnad har dock kritiserats från en delhåll. Kommittén bör undersöka i vad mån lagen på någon eller några punkter kanbehöva jämkas. Det finns vidare anledning att pröva om inte de lösningar somväljs i fråga om förfarandets gestaltning kan tillgodogöras också beträffandeandra kategorier av tvistemål. Kommittén bör också avslutningsvis överväga om1974 års lag bör arbetas in i RB. 1 anslutning lill denuppgift som har berörts nu bör kommittén också undersöka om domstolarnasresurser för lösandet av konflikter mellan enskilda las till vara på bästa sättmed nuvarande system. Jag syftar på möjligheten atl komma lill rätta medtvister av enklare slag genom rådgivning och föriikningsverksamhet. Även härbör de praktiska erfarenheterna från tillämpningen av lagen om rättegången itvistemål om mindre värden kunna bli till nytta. Jag vill också erinra om denmöjlighet som finns enligt 42 kap. 17 § RB atl utse särskild medlare. Tänkbartär alt man bygger ut detta system så atl det vid varje domstol finns tillgångtill person som kan tjänstgöra som medlare. Därvid bör också övervägas bl.a.frågan om vem som skall stå för eventuellt uppkommande kostnader vid del merinformella medlingsförsöket. Här kan också erinras om den särskildamedlingsfunktion 31 Kommittéer: Del II Ju:7 somtillkommer arrendenämnd och hyresnämnd i tvister på verksamhels-områdena fördessa organ. Samordningen med sådan verksamhet som bedrivs av allmännareklamationsnämnden måste också övervägas. Kommittén bör i denna fråga samrådamed reklamationsutredningen (H 1976:02). Ifråga om brottmålen är utrymmet för förenkling av handläggningen vid domstolinte längre så stort. Orsaken är all lagföringen av mindre brott successivt harflyttats från domstolarna lill åklagare och polis. prop.1975/76:148 om vidgat utrymme för strafföreläggande, vilket i huvudsak harbifallils av (JuU 1976/77:11, rskr 1976/77:90), kommer ytteriigareett steg att tas i denna riktning. Detta ger anledning atl uppmärksamma deskillnader i fråga om sättet för beivrande av brott som följer av olikalagföringsmetoder. Kommittén bör undersöka om en bättre balans kan uppnåsmellan å ena sidan del enkla förfarandet vid strafföreläggande och å andrasidan rättegången vid domstol i mål där åtal har väckts på grund av allföreläggandet inte godkänts. Också när det gäller brollmålspro-cessen iallmänhet torde de uppslag som har förts fram i diskussionspromemorian och vidöveriäggningarna om denna kunna tjäna till utgångspunkt för en fördjupadundersökning av problemen. Övervägandena bör i första hand inriktas på mål därannan påföljd än böter inte kommer i fråga. En given utgångspunkt är atlmisstänkt alltid skall ha rätt att fä saken prövad vid huvudförhandling, om hanbegär det. Del finns fiera frågor ändem jag har nämnt nu som på ett eller annat sätt har samband med strävandenaefter ett mera fiexibelt och snabbare förfarande. Kommittén bör varaoförhindrad all pröva även spörsmål av sådant slag. Jag tänker bl.a. påproblemet med att så många utsatta huvudförhandlingar måste ställas in tillföljd av parts eller vittnes ulevaro från förhandlingen. frågorom vidgade möjligheter aU dela upp bevisupptagningen på flerarätlegångstillfällen och all i större utsträckning än nu avgöra målet i partsulevaro. Ett annat exempel ger de olägenheter som uppkommer till följd av denstrikta kompetensfördelningen mellan olika domstolar i närbesläktade mål, t.ex.mellan mål vid allmän domstol och fastighetsdomstol (jfr NJA 1973 s. 703).Ytteriigare kan pekas på de problem för både domstol och parter som uppstår nären stämningsansökan t.ex. innehåller påståenden och yrkanden av sådan art attansökningen inte kan läggas lill grund för rättegång (jfr JuU 1976/77:6). Detär angelägel alt problem av nu berört slag finner praktiska lösningar. Omrällegångsförfarandet skall fungera väl måste målen förberedas på ett effektivtsätt för avgörande. Onödig skriftväxling saml förhalningsförsök från parts sidabör motverkas. Kommittén bör överväga om nuvarande processuella påföljder(risken att svara för rättegångskostnader oavsett målets utgång inbegripen) ärtillräckliga för atl garantera en ändamålsenlig processledning. Någon formell översyn avRB:s terminologi bör inte företas av kommittén i vidare mån än som krävs förfullgörande av utredningsuppdraget. Inte heller bör den allmänna frågan om vadsom skall stå i lag eller förordning tas upp i vidare mån än som följer avuppdragets begränsade karaktär. Deflesta av de frågor som ingår i utredningsuppdraget har så nära samband medvarandra att de lämpligen bör lösas i ett sammanhang. Om det från praktisksynpunkt framstår som lämpligt, bör dock kommittén vara oförhindrad att idelbetänkanden lägga fram förslag rörande avgränsade frågor. DelIIJu:8 Skr 1977/78:1103 32 Medhänvisning lill vad jag anfört hemställer jag att regeringen bemyndigar chefenför atttillkalla en kommitté med högst sex ledamöter med uppdrag atl göra en översynav rättegångsförfarandel vid allmän domstol, attutse en av ledamöterna atl vara ordförande, attbesluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annat biträde åt kommittén. Vidarehemställer jag alt regeringen föreskriver atlersättning till ledamot, sakkunnig, expert och sekreterare skall utgå i form avdagarvode enligt kommittékungörelsen (1946:394), om ej annat föreskrives, attkostnaderna skall helaste, andra huvudtitelns anslag. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan. 8.Överlåtelse och pantsiittning av byggnad på annans mark m.m. Departementschefen,statsrådet , anför. Gällandesvensk lagstiftning innehåller inte några allmänna bestämmelser omäganderättens övergång vid överiåtelse av lös egendom. Vissa principer haremellertid utvecklats i praxis och doktrin.