prop · G10375 · 1977-12-31 00:00:00 — 2) uttalat den uppfattningen att metoder och system förförbrukningsreglering även på andra försörjningsområden än energiområdet börutvecklas och att detta arbete bör prioriteras högt. Det är uppenbart att ifrågorna om ransoneringsberedskapen på livsmedelsområdet ingår många svåraransoneringstekniska problem och svåravvägda prioriteringar som kan krävasärskild översyn. Det ankommer på regeringen att ta ställning i denna fråga. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag tUl 1. ransoneringslag, 2. lag om ändring ikommunalskattelagen (1928: 370), 3. lag om ändring i lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning. Prop.1977/78: 75 67 4. lag om ändring i oljekrislagen (1975: 197). Detförslag som har upptagits under 2. har upprättats i samråd med chefen förbudgetdepartementet. Förslagen bör fogas tiUregeringsprotokoUet i detta ärende som bilaga i'. 7 Specialmotivering till framlagda lagförslag Somredan har framgått av den allmänna motiveringen har regeringen tidigareöverlämnat för lagrådets yttrande förslag till ny förfogandelag. Ransonerings-och förfogandelagarna har i stort samma syfte, nämligen att göra det möjligtför statsmakterna att i krissituationer tiUgodose totalförsvarets ochfolkförsörjningens behov av förnödenheter. Därvid kompletterar de båda lagarnavarandra. De kommer oekså att i stor utsträckning tillämpas av sammamyndigheter. Med hänsyn härtill har förslagen till ransonerings- och förfogandelagari lagtekniskt hänseende utformats så lika varandra som möjligt. Kravetpå effektiva regleringsåtgärder i kristider för energiområdet har medfört attvissa bestämmelser i lagförslaget har utformats speciellt för det området ochär enbart tUlämpliga inom det. Dessa specialbestämmelser saknar motsvarighet iaUmänna ransoneringslagen. Inledandebestämmelser (15 §§) Idetta avsnitt anges förutsättningarna för lagens tillämpning. Konstruktionen av den nyalagen skiljer sig i viss mån från den som används i allmänna ransoneringslagen.1 1 § sista stycket nyssnämnda lag föreskrivs att då de s. k.befogenhetsbestämmelserna (25 §§), varmed förstås de bestämmelser somregeringen får sätta i tillämpning i krissituationer och som anger vilkabefogenheter har delegerat till regeringen, är i tiUämpning däremotsvarande bestämmelser i 646 §§ skall tillämpas. Sistnämnda bestämmelser, oftabenämnda stödstadganden, vilka kompletterar och preciserar befogenhetsbestämmelserna,är alltså inte i tillämpning annat än om regeringen har sattbefogenhetsbestämmelserna i tillämpning. Samma konstruktion finns i den nugällande allmänna förfogandelagen. Utredningen har av vissa skäl behållit dennakonstruktion. Idet förslag till ny förfogandelag som regeringen har remitterat till lagrådethar en annan konstruktion valts. Denna innebär att stödstad-gandena permanentär i tUlämpning. Redan tidigare finns denna kon- 1Bilagan har uteslutits här. Förslagen är likalydande med dem som är fogade tillpropositionen. 1977/78: 75 68 slmktioninom beredskapslagstiftningen, t.ex. i lagen (1973:861) om lokalkristidsförvaltning. Jag har inte funnit detvara förenat med några nackdelar att för ransoneringslagens vidkommande väljasamma konstruktion som i det, remitterade förslaget till förfogandelag. Medhänsyn härtill oeh då det är av värde att samordna konstruktionen avberedskapslagarna har ransoneringslagen såvitt nu är i fråga utformats påsamma sätt som förfogandelagen. Paragrafenmotsvarar 1 § första stycket allmänna ransoneringslagen oeh 1 § i förslaget tUlny förfogandelag. Iparagrafen föreskrivs att befogenhetsbestämmelserna i 69 §§ automatiskt skallträda i tillämpning om riket kommer i krig. Förberedskapslagstiftningen är det av vikt att fastställa när krig skall ansesråda. Frågan ägnades stor uppmärksamhet under förarbetena till den nyaregeringsformen. Föredragande departementschefen uttalade (prop. 1973: 90, s.447) att han delade gmndlagberedningens uppfattning, att det inte vare sig ilag eller motivtext är möjligt att ange vilka slags handlingar eller händelsersom skall anses innebära att krigstillstånd inträder. Krig skaU dock alltidanses föreligga om riket är helt dier delvis ockuperat. I sammanhanget kananmärkas att regeringen enUgt 15 § beredskapskungörelsen (1960: 515) skallkungöra att krigstillstånd har inträtt. Det bör också anmärkas att enligt sammakungörelse beredskapslarm innebär om inte regeringen annat bestämmer attallmänna ransoneringslagen träder i tillämpning. Detsamma bör självfalletgälla beträffande den nya ransoneringslagen. Avnaturliga skäl kan det vara betydligt svårare att avgöra om riketär i krigsfara än om krigstillstånd skall anses råda. Endast vid en helhetsbedömningav den faresituation som landet har råkat in i kan fastläggas om hotel: motlandet är så allvarligt att krigsfara skall anses föreligga. Det finns alltsåinga fömtsättningar för att låta befogenhetsbestämmelserna börja tiUämpas medautomatik annat än i krigsfallet. Mot den bakgrunden anser jag till skillnadfrån utredningen att det ur systematisk synvinkel är lämpligare att skiljakrigsfarefallet från krigsfallet och sammanföra det förstnämnda med övrigakrissituationer som tas upp i 2 §. Paragrafen,som delvis motsvarar 1 § andra och tredje styckena allmänna ransoneringslagen,innehåller bestämmelser för ransoneringslagens tUlämpning vid andrautomordentliga händelser än krig mot landet. De händelser som anges i 2 § ärkrigsfara (första stycket 1) och försörjningssvårigheter till följd av krigeller av krigsfara, som riket har 1977/78: 75 69 befunnitsig i, eller av annan utomordentlig händelse (första stycket 2).Tillämpningsområdet är såvitt avser sådan arinan händelse till skillnad frånvad som gäller enligt allmänna ransoneringslagen inte inskränkt till endastutom riket inträffade händelser. Paragrafen avser sålunda såväl fredskris sominre kris. Beträffande innebörden av dessa begrepp och av begreppet utomordentiighändelse får jag hänvisa till den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2). Enligt2 § första stycket ankommer det på regeringen att sätta lagen i tillämpning inu förevarande faU. I likhet med utredningen har jag ansett det nödvändigt attregeringen åläggs att precisera från vUken tidpunkt lagen är i tillämpning.Regeringen skall också ta ställning till i vilken utsträckningbefogenhetsbestämmelserna skaU träda i tUlämpning. 1 detta syfte har det iallmänna ransoneringslagen använda uttrycket "helt eller delvis"behållits i förevarande paragraf. Genom detta uttryck markeras attbefogenhetsbestämmelserna inte skall sättas i tillämpning i vidare mån än vadsom behövs med hänsyn tUl försörjningssvårigheterna. Ombefogenhetsbestämmelserna sätts i tillämpning till följd av krigsfara bör det ilikhet med vad som gäller och som också utredningen har föreslagit inte föreligga något krav på att regeringen skall konstatera att brist redanhar uppstått på försörjningsviktig vara. Det räcker med att regeringenkonstaterar att läget är så extraordinärt att krigsfara föreligger. Vid sådantförhållande kan regeringen inte alltid ta någon ställning tillförsörjningssvårigheternas art och omfattning. Regeringen torde därför i enkrigsfaresituation förordna att befogenhets-bestämmelserna i sin helhet skalltillämpas. Denbristsituation, som skall ha uppkommit för att befogenhetsbestämmelserna skallfå sättas i tiUämpning enUgt 2 § första stycket 2, skall avse förnödenhet somär av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen. Beträffande begreppetförnödenhet, som inte har fått någon legal definition i nu gällandeberedskapsförfattningar, avses ingen ändring mot vad det ansesomfatta. Till förnödenheter räknas sålunda förutom lösöre, vari dock pengareller andra betalningsmedel inte ingår, elektrisk kraft oeh annan energi.Enligt ett uttalande i förarbetena till allmänna ransoneringslagen och aUmännaförfogandelagen (prop. 1954:20, s. 147 f.) är i dessa lagar fast egendom inteatt hänföra tUl förnödenhet. Då det gäller begreppet totalförsvaret kanhänvisas tUl propositionen (1975:75) angående försvarets fortsatta inriktningm.m. (s. 108 och 123). Totalförsvaret inbegriper vid sidan av försvarsmaktenoch civilförsvaret m. m. det ekonomiska försvaret. Detekonomiska försvaret skall enUgt sistnämnda proposition medverka till atttrygga försörjningeri med förnödenheter och tjänster om vårt land blir hänvisattUI egna resurser på grund av konflikter i vår omvärld. Som exempel på vad somhör till det ekonomiska försvaret nämns i propositionenlivsmedelsförsörjningen, industriproduktionen, energiför- 1911118: 75 70 Då den nya ransoneringslagen skall kunna tillämpas vid allaslag av utomordentliga händelser, bl. a. inre kris, har folkförsörjningenansetts böra uttryckligen nämnas vid sidan av totalförsvaret. EnUgtparagrafens andra stycke 2 skall föreskrift som meddelas enligt första stycketavse , högst . Detsamma föreskrivs i allmänna ransoneringslagenför motsvarande fall. 1denna paragraf ges bestämmelser om underställning. Bestämmelserna ansluter sigtUl vad som i allmänhet gäller inom beredskapslagstiftningen. De har utformatsi överensstämmelse med motsvarande föreskrifter i oljekrislagen och i det tiUlagrådet remitterade förslaget tiU ny förfogandelag. godkännande avden underställda föreskriften är inte bundet till viss form (jfr. 1973:90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning, m. m., s. 309). Tidenför underställning räknas för det regeringssammanträde dåföreskrift om tillämpning av 69 §§ beslutas (se prop. 1973: 90, s. 328). Somhar framgått av den allmänna motiveringen anser jag att det ligger i sakensnatur att tiUämpningen av ransoneringslagen skaU upphöra så snart denfömtsättning krig eller krigsfara som har föranlett lagens tillämpninginte längre föreligger. Enligt såväl allmänna ransoneringslagen somutredningsförslaget skall regeringeii innan närmast följande avslutasfatta beslut om att lagen ej skall tillämpas längre. Enligt min mening stämmeren sådan föreskrift mindre väl överens med angiven ståndpunkt, enärbeslutet om upphörande av lagens tillämpning med en sådan regel kan uppskjutasonödigt . Det är dock knappast praktiskt möjligt att låta tillämpningenupphöra automatiskt, I denna paragraf anges därför att regeringen skall föreskrivaatt tillämpningen av 69 §§ skall upphöra om krig eller krigsfara inte längreråder. Om försörjningssvårigheterna kvarstår till följd av kriget ellerkrigsfaran, får regeringen besluta om lagens tillämpning på grund av dennaförutsättning (2 § första stycket 2). Härvid måste regeringen ta ställning tilli vilken utsträckning helt dier delvis befogenhetsbestämmelsema i 69 §§skall tiUämpas. Beslutet om fortsatt tillämpning av befogenhetsbestämmelsernamed stöd av 2 § första stycket 2 måste även i detta fall underställas riksdagenenligt 3 §. Enligt 2 § tredje stycket skall föreskrift om tillämpning av lagenenligt 2 § första stycket 2 avse , högst varje gång. Någotsärskilt förordnande rörande slutpunkten för tillämpningen behövs sålunda intei nu förevarande fall. Prop.1977/78: 75 71 Ävparagrafen följer att regleringar som har grundats på 69 §§ skall avvecklasnär dessa paragrafer inte längre skall tiUämpas. Jag vill i dettasammanhang peka på att enligt 8 kap. 14 § regeringsformen alltid harmöjlighet att ingripa även om beslutanderätt har delegerats till regeringen.Skulle delade meningar uppkomma mellan och regering t. ex. omtidpunkten när lagen skaU upphöra att tillämpas kan med stöd av dettalagmm genom lag meddela föreskrifter om ransoneringens upphävande. 1 prop.1973: 90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning, m. m. (s.210) underströk föredraganden att skall ha full frihet att på egetinitiativ besluta föreskrifter inom hela normgivningsområdel. Dennaparagraf innehåller i första styeket allmänna regler om skydd för den vars rättberörs av föreskrifter och beslut på ransoneringslagens område. Första stycketmotsvarar 1 § femte stycket allmänna ransoneringslagen. Genom att bestämmelser omförfogande har tagits in i ransoneringslagen har i andra styeket en särskUdskyddsregel tagits in för näringsidkare som berörs av förfogande. Regelninnebär att förfogande inte utan tvingande skäl får meddelas i fråga omförnödenhet som näringsidkaren oundgängligen behöver för sin näring. HärutövergäUer givetvis vid förfogande den allmänna skyddsregeln i 5 § första stycket.Beträffande innebörden av begreppet näringsidkare får jag hänvisa till vad somsägs under 13 §. Regleringav handel m. m. (69 §§) 69§§ innehåUer de s. k. befogenhetsbestämmelserna, vilka endast kan komma itillämpning med stöd av bestämmelserna i 1 eller 2 §. Jag vill peka påmöjligheten att i särskild lag kan förordna om ransoneringslagenstillämpning för det fall att försörjningssvårigheter har uppkommit tUl följd avnågon händelse som inte omfattas av de i 1 eller2 § upptagna situationerna. 6§Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i sak bestäirimdserna i 2 §allmänna ransoneringslagen och 7 § i utredningens lagförslag. De föreslagna ändringarna är av redaktionell natur. Föreskrifter som meddelasmed stöd av 6 § första oeh andra styckena kan avse alla och envar. Jag viUsärskilt framhålla att detta innebär att ransoneringsföreskrifter därför ävenkan omfatta stat, kommun och landsting. Erfarenheterna från oljekrisen19731974 visar att det 1977/78: 75 72 frånransoneringspsykologisk synpunkt är av vikt att statiiga förvaltningar m. fl.inte annat än i specieUa fall undantas från regleringar. Paragrafeninnehåller bestämmelser om auktorisation av t. ex. tillverkare eller försäljareav bristvaror. Bestämmdserna anses vara av stor betydelse för genomförandet avransoneringar och andra regleringar. Jag vill emellertid i likhet medutredningen peka på att auktorisation i de flesta fall innebärkonkurrensbegränsning. I allvarliga krissituationer måste de negativakonsekvenser som denna kan medföra accepteras. Om ransoneringslagen sätts itiUämpning vid fredskris oeh inre kris är det enligt min mening av särskUt storvikt att auktorisationen inte ges en sådan utformning att den onödigtvissnedvrider konkurrensförhåUandena inom näringslivet. Jag vill ocksåunderstryka att de för planeringen ansvariga myndigheterna givetvis måste setill att förberedelser av auktorisation för kristid inte görs på sådant sättatt de inverkar på konkurrensförhållandena i normala tider. Bestämmelser omauktorisation finns f. n. i 3 § aUmänna ransoneringslagen. De är uppdelade påtvå stycken varav det första avser auktorisation för kontroll överefterlevnaden av regleringsbestämmelser. Det andra stycket avser att göraauktorisation möjlig i hushållningssyfte. Av praktiska skäl har första stycketi 3 § delats upp i två punkter varvid punkt 2 täcker punkt 1. Tanken bakomdenna konstruktion har varit att om i ett visst läge en så vidsträckt fullmaktsom innefattas i punkt 2 inte behövs, en begränsad fullmakt enligt punkt 1skall kunna ges. Utredningen, som i 8 § hartagit in bestämmelser om auktorisation, har behållit uppdelningen av paragrafeni två stycken med avseende på kontroll- resp. hushållningssyfte. Däremot haruppdelningen i två olika punkter slopats då uppdelningen inte har ansettsnödvändig. Jag delar utredningens uppfattning i den delen. Jag har dock gåttett steg längre och utformat paragrafen så att kontroll- resp.hushållningssyftet har tillgodosetts i en och samma bestämmelse. Därmed uppnåsen förenkling av lagtexten. Möjligheten till auktorisation förhushållningsändamål blir visserUgen därigenom något större än vad som ärfallet enligt allmänna ransoneringslagen och utredningens förslag. Avsikten ärdock fortfarande att bestämmelserna om auktorisation skall tiUämpas restriktivtoch först då det är nödvändigt för hushållning eller kontroll. Jag vUl ocksåunderstryka att det inte är meningen att regeringen med stöd av paragrafenskall besluta om auktorisation i särskilt fall. Det avses att regeringen genomförordning beslutar normföreskrifter, som sedan regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer, skall tillämpa. Utansärskild bestämmelse bör anses gälla att tillstårid kan förenas med villkor. Prop.1977/78: 75 73 Särskildaavgifter (811 §§) ' . Bestämmelsernai 811 §§ motsvarar i huvudsak 1011 och 13 14 §§ i utredningens förslag.Motsvarande bestärnmelser finns i 47 §§ allmännaransoneringslagen. I 11 § andra stycket i förevarande förslag har dock gjortsett tillägg. Detta är föranlett av regeringsformens bestämmelser rörandedelegation av normgivningsmakt från till regeringen. Paragrafenöverensstämmer i sak med 4 § allmänna ransoneringslagen och innehållerbefogenhetsbestämmelser om clearing, som för tUlämprungen är knutna tUlbestämmelsema i 1 och 2 §§. Däremot föreligger inte någon koppling tillbestäirimdserna om reglering av handel i 6 §. Clearing kan därför införasoberoende av om någon reglering har påbjudits. Bestämmelsernai paragrafen motsvarar i sak 5 § allmänna ransoneringslagen. De kommer itiUämpning med stöd av 1 och 2 §§. 1 Ukhet med vad som gäller clearing ärbestämmelserna inte kopplade till bestämmelserna om reglering i 6 §, varförparagrafen kan tillämpas utan att någon reglering har genomförts. Underkristider har prisnivån på världsmarknaden en benägenhet att stiga. Är exportenfri och den svenska prisnivån lägre än världsmarknadens kan följden bli attförsörjningsviktiga varor exporteras. En bristsituation kan då uppstå ellerförvärras. En sådan utveckling kan hindras på olika sätt bl. a. med en avgiftsom anknyts till utförsel av bristvaror. 1 sådant syfte användes avgifter iviss utsträckning under och tiden däreftei:. Prisutjämningsavgifteni förevarande paragraf är, ett sådant självständigt ransoneringsinstrument somuteslutande tjänar försörjningspolitiska syften. Till skiUnad från vad somgäller rörande clearing saknar allmänna ransoneringslagen bestärnmelser somsäkerstäUer att erlagda prisutjämningsavgifter återförs tUl den näringsgren somberörs av avgiftsuttaget. En sådan bestämmelse är emeUertid nödvändig bl. a.med hänsyn till regeringsformens bestämmelser om delegation av normgivningsmakt.Jag har därför i 11 § andra stycket tagit in bestämmel-, ser om att erlagdaavgifter skall fonderas och att fondmedlen skaU tillföras näringsgren som harberörts av föreskrift om avgift. Jordbmksnämndenhar i sitt remissyttrande ifrågasatt om inte termen prisutjämningsavgift börersättas, med någon annan t. ex. exportavgift. Som skäl härför anger nämndenatt prisutjämning används i en annan betydelse inom jordbruksregleringensariit att exportavgift är en mer adekvat benämning då avgiften i första handtar sikte på att för- 1977/78: 75 74 Med hänsyn till att beteckningen prisutjämningsavgift finns i allmännaransoneringslagen och är ett inarbetat begrepp i ransoneringssammanhang anserjag dock övervägande skäl tala för att behålla den. Enligtparagrafen får regeringen meddela föreskrifter om restitution av och befrielsefrån de särskilda avgifterna. Motsvarande bestämmelse finns i 7 § allmännaransoneringslagen. EnligtaUmänna ransoneringslagen (6 §) skall regeringen och gemensamtbesluta om användningen av överskottsmedel vid clearing. Med hänsyn tiUregeringsformens bestämmelser om normgivnings-maktens fördelning mellanregering och riksdag och då utrymme saknas för gemensamma beslut anges iförevarande paragrafs första stycke att ensam skall besluta omanvändningen. Beträffandeparagrafens andra stycke hänvisas till vad som har anförts vid 9 §. Paragrafeninnehåller bestämmelser om inlösen. Bestämmelserna motsvarar i huvudsak 8 och9 §§ allmänna ransoneringslagen samt 5 § i utredningens förslag. Utredningenutgick vid utformningen av sitt förslag till bestämmelser om inlösen från attersättning för inlöst vara primärt skulle utgå av statsmedel även i de fallvaran inlöses för annans räkning än statens. Utredningen valde denna utformnmgefter mönster års rekvisitions- och förfogandeutredning som i sittförslag till ny förfogandelag upptog en bestämmelse av innebörd att ersättningvid förfogande skulle utgå av statsmedel. Till följd härav avfattadesutredningens förslag så att beslut om inlösen skulle innebära att staten åladesatt lösa in förnödenheten för statens eller annans räkning. Emellertidhar ersättningsbestämmelserna utformats på annat sätt i det förslag tillförfogandelag som har remitterats till lagrådet. Då ersättningsreglerna iförfogandelagen och ransoneringslagen så långt det är möjUgt bör vara lika harersättningsreglerna i ransoneringslagen vilket jag återkommer tUI under 1824§§ anpassats till de förra. Äv samma skäl har förevarande paragraf ocksåutformats så att det inte är staten som skall åläggas att lösa in förnödenheterdå inlösen sker för annans räkning än statens. Inlösen för annans räkning kaninte ske annat än med dennes samtycke. Någon uttrycklig regel härom har inteansetts nödvändig. Prop.1977/78: 75 75 Paragrafensförsta stycke reglerar formerna för ansökan om inlösen. 1 andra stycket angesde rättsverkningar en ansökan om inlösen kan få. Bestämmelserom ersättning vid inlösen finns i 18 §. Äv lagtexten framgår attdet inte föreligger någon ovillkorlig rätt för medborgarna att få förråd avförnödenheter inlösta. En grundfömtsätt-ning för att inlösen skall få ske äratt reglering enligt 6 eller 7 § har igångsatts och att regleringen hartillkommit till följd av brist eller befarad brist på förnödenheten (12 §första stycket). Är dessa förutsättningar uppfyllda och har i fall, då inlöseninte sker, regleringsföreskrift begränsat ägarens möjlighet att självtillgodogöra sig förnödenhetens värde och har föreskriften för ägaren medförtmen, som ej är ringa, skall bestämmas att ägaren får disponera överförnödenheten utan hinder av gällande ransoneringsföreskrifter (12 § andrastyeket). Om en reglering skulleavslutas sedan beslut om inlösen har meddelats, bör inlösenförfarandet fortgå.Skulle förnödenhetens ägare ej önska fuUfölja sin ansökan om inlösen, bör dockintet hindra att inlösenförfarandet avbryts. Förfogande(1316 §§) allmänna motiveringen har skälen redovisats för att vissa bestämmelser omförfogande har tagits in i ransoneringslagen. Äv den allmänna motiveringenframgår också varför förfogandebestämmelserna i ransoneringslagen har utformatsså att regeringen inte ges möjlighet att meddela generella föreskrifter om förfogande.Bestämmelserna ger i stället regeringen dier myndighet som regeringen bestämmerrhöj lighet att förfoga över egendom i visst särskilt fall. I detta avsnitt finnsbestämmelser om innebörden av förfogande och dispositionsförbud. Vidare finnsbestämmelser som preciserar den enskildes rättsställning m. m. Frågor rörandeersättning upptas dock i ett senare avsnitt (1924 §§). Trotsatt paragrafen till skillnad från befogenhetsbestämmelserna (69 §§) aUtid och inte endast i krissituationer är i tillämpning ger den inte regeringenmöjlighet att förfoga över egendom annat än i sådana situationer. För attförfogande skall få ske krävs sålunda enligt ingressen till paragrafen inteendast att 6 § är i tillämpning utan även att förfogande är oundgängligennödvändigt för att reglering enligt 6 § skall kunna genomföras. Med uttrycketoundgängUgen nödvändigt markeras att förfogande får ske först när andrarimliga utvägar inte längre står till buds. Av ingressen framgår vidare attbeslut om förfogande får ske för statens eller annans räkning. Bestämmelsernai paragrafen har i övrigt utformats efter mönster från det remitteradeförslaget till ny förfogandelag. 1977/78: 75 76 tagitstill utformningen av förfogandebestämmelserna i oljekrislagen (1975: 197). Punkterna 14 i denna paragraf motsvarar i princip 5 § 1 och 35 iförslaget till förfogandelag. Till skillnad mot vad som föreslås gälla enligtsistnämnda förslag kan förfogändeåtgärd enligt ransoneringslagen endast riktasmot näringsidkare. Begreppetnäringsidkare skall här i likhet med vad som gäller enligt näringsrättsliglagstiftning fattas i vidsträckt bemärkelse; jfr bl. a. kön-sumentköplagen(1974:887) oeh bokföringslagen (1976: 195). Varje fysisk person eller juridiskperson som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art faller underparagrafens tiUämpningsområde