prop · G10340 · 1977-12-31 00:00:00 — Med hänsynlill den grundläggande betydelsen för småföretagen av kompetens och kunskaperinom områdena produktförnyelse och marknadsföring vill jag dock stryka underatt stiftelsernas insatser inom dessa områden bör ges hög prioritet. Enligt minuppfattning är det väsentligt att just produktförnyelse- ochmarknadsföringsarbetet effektiviseras och förstärks i småföretagen. anserjag också att föreningarnas inriktning på att främjaetablering av nya företag och deras roll som kontaktförmedlare mellan å enasidan underleverantörsföretagen i länet och å andra sidan olikabeställareföretag bör ägnas ökad uppmärksamhet. I ett följande avsnitt kommerjag att närmare redovisa mina överväganden i dessa frågor. De nuvarande målgrupperna för företagareföreningarnasföretagsservice- resp. kreditverksamhet är inte helt identiska. Ingenderaverksamheten riktar sig mot företag inom samtliga näringsgrenar. Denkredilstödjande verksamheten har en mer begränsad målgmppsinriktning änföretagsserviceverksamheten. Författningar och andra riktlinjer för föreningarnager emellertid utrymme för viss flexiblitet i målgruppshänseende. Praxis inomde olika föreningarna är därför växlande. I fokus för båda verksamheterna ståremellertid mindre och medelstora industriföretag. Enligt reglerna för företagareföreningarnaskreditverksamhet, som finns i kungörelsen (1960:372) om statligt kreditstödtill hemslöjd, hantverk och småindustri (omtryckt 1973:550, ändrad senast1976:471), lämnas kreditstöd till sådan i författningens mbrik angiven och därmedjämförlig verksamhet. Om särskilda skäl föreligger får kreditstöd lämnas äveni fråga om annan industriell verksamhet eller i fråga om anläggningsverksamheteller - med viss begränsning- verksamhet inom jordbrukets binäringar. Likasåkan enligt samma författning kreditstöd lämnas till industriliknande verksamhett. ex. företag som under industriella former och i större skala Prop.1977/78:40 148 bedriver viss förädling. Kreditstödet omfattar däremotinte grossist- och detaljhandelsföretag eller tjänsteproducerande företag. När det gäller stiftelsernas framtida målgrupp ärföretagareföreningsutredningens principiella utgångspunkt att, inom ramen förolika näringspolitiska insatser, samhället bör söka nå samtliga mindre ochmedelstora företag som kan vara i behov av stöd eller hjälp i någon form. Detär dock enligt utredningen inte möjligt att på en gång utvidgaföretagareföreningarnas målgrupp i en sådan omfattning. Utredningen förslår att den nuvarande målgruppen - främstde tillverkande företagen - utökas till att omfatta även vissatjänsteproducerande företag. Utvidgningen av målgruppen bör dock enligtutredningen i ett första steg begränsas till att omfatta tjänsteproducerandeföretag som har direkt anknytning till den nuvarande målgruppen. Utredningen, som relaterar målgmppsavgränsningen tillSvensk Näringsgrensindelning (SNI), föreslår att följande näringsgrenar böringå i målgruppen: Företag inomjordbmkets binäringar som inte omfattas av det särskilda stöd som finns tilljordbrukets eller trädgårdsnäringens rationalisering Sand- ochgrustag, mineralbrott m. m. Lastbilstransporteroch maskinuthyrning, vad gäller föreningarnas företagsservice, men däremotinte kreditstöd Juridisk,ekonomisk, kameral och teknisk uppdragsverksamhet Renings-,renhållnings- och rengöringsverksamhet, reparation av motorfordon samttvätteriverksamhet. I många remissyttranden föreslås utökning av målgruppen iförhållande till utredningens förslag. Näringsgrenar, eller delar därav, somföreslås ingå är t. ex. hotell- och restaurangbranschen, turistnäringen, olikadelar av byggnadsindustrin och handeln. framhålls i flera yttranden,i synnerhet från företagareföreningar, att föreningarna har för småresurser för att kunna ge företagen i nuvarande målgruppen - de tillverkandeföretagen - service och krediter i tillräcklig omfattning. Att målgruppen inte bör avgränsas alltför hårt utan angesså att utrymme finns för regionala oeh lokala variationer framhålls också iflera yttranden. Varje regions näringsgeografiska förutsättningar bör beaktas.Bl. a. anser dessutom attmålgruppsavgränsningen bör ges en generösare tillämpning i glesbygdsregioner såatt stiftelserna där kan betjäna hela det befintliga näringslivet. Enligt min uppfattning bör man sträva efter att inom ramenför stiftelsemas verksamhet söka nå de företag som kan vara i behov av stödeller hjälp i någon form. Från principiella utgångspunkter kanjag därföransluta 1977/78:40 149 mig till de remissinstanser som förordar en utökning avmålgruppen i förhållande till utredningens förslag. delar jagutredningens uppfattning att det inte är möjligt att nu utvidga stiftelsernasmålgrupp i en sådan omfattning. Det är också uppenbart att många av dagensföretagareföreningar har betydande problem att betjäna den nuvarande målgruppeni tillräcklig omfattning. Jag ansluter mig därför till utredningens förslag attutvidgningen av målgmppen nu bör begränsas till att omfatta sådanatjänsteproducerande företag som har direkt anknytning till den primäramålgruppen - de tillverkande företagen. I den mån tjänsteproducerande företag vänder sig till bådetillverkande företag och andra företag eller enskilda personer och konsumenterfår frågan om företagen är stödberättigade avgöras från fall till fall avstiftelserna. En förutsättning för stöd bör dock vara att företagenshuvudsakliga verksamhet är inriktad på tillverkande företag. När det gäller målgruppsavgränsningen för olikanäringsgrenar eller delar därav finner jag utredningens förslag väl avvägt.Utredningens tillvägagångssätt, att relatera målgruppen till SNI, skaparfömtsättningar för att på ett entydigt sätt avgränsa målgruppen. Jag förordardärför att stiftelsernas målgrupp omfattas av de näringsgrenar som utredningenhar föreslagit. Enligt min mening bör dock de tillverkande företagen ävenfortsättningsvis utgöra den primära målgruppen. Jag har vidare tagit fasta på de remissyttranden somförespråkar flexibilitet vad gäller tolkning av målgmppens omfattning. Enligtmin mening bör sålunda stiftelserna i vissa fall kunna räkna in i målgruppenäven andra företag än de jag generellt har förordat. En förutsättning härförbör dock vara att en sådan tiUfällig utvidgning inte innebär att stiftelsernasinsatser försämras vad gäller den prioriterade målgruppen. I likhet med utredningen anser jag att stiftelsernasverksamhet bör inriktas på småföretag. Det är dock svårt att entydigt preciseravilka företag som omfattas av kategorin småföretag. Jag avser med småföretag idetta sammanhang företag med upp till ca 200 anställda. Gränsen uppåt bör dock inte vara absolut. Bedömning fårgöras från fall till fall av stiftelserna. Även om jag sålunda anser attstiftelsernas verksamhet bör ta sikte på främst småföretagen, är det ändock -främst med hänsyn till det nära och ömsesidiga beroendet mellan stora och småföretag - av betydelse att stiftelserna har kontakt och informationsutbyte medstora företag. LO ger uttryck för en motsvarande uppfattning. Det ankommer på regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer att meddela närmare föreskrifter i fråga om stiftelsernas målgmpp. Mitt ställningstagande innebär bl. a. att detaljhandelninte kommer att ingå i stiftelsernas målgrupp. Jag vill i detta sammanhangemellertid erinra om att chefen för i prop. 1977/78:8 omåtgärder på distributionsområdet har meddelat sin avsikt att föreslå regeringenatt en Prop.1977/78:40 150 kommitté tillkallas med uppgift att utredaverksamhetsförhållandena och finansieringssituationen för mindre företag inomservicenäringarna, vari detaljhandeln ingår. I bilaga 4 till denna propositionredogör han närmare för kommitténs uppgifter. Avslutningsvis vill jag beröra en principiell frågarörande målgruppsavgränsningen som LO tar upp i sitt remissyttrande. Enligt som kommer i åtnjutande av samhälleliga stödåtgärder följa deallmänt accepterade spelregler som är etablerade på den svenskaarbetsmarknaden. LO anser därför att ett villkor för stöd från stiftelserna börvara att anställningsförhållandena för företagets personal är reglerade genomavtal med behörig facklig organisation. Enligt LO är någon form av bindandeanvisning om detta nödvändig. Frågan huruvida avtalsreglerade förhållanden skall varaett villkor för samhälleliga stödinsatser har varit föremål förprövning. har i denna fråga - i brev tillvissa fackliga organisationer - anfört bl. a. att verkets befogenhet attutfärda tillämpningsföreskrifter för företagareföreningarnas långivning inlesträcker sig längre än till mera allmänt hållna föreskrifter och att verketinte bör ge sig in i en detaljreglering av verksamheten. Verket anser sig inteheller böra föreskriva långtgående villkor för rätten att lämna ut direktlån.Om t. ex. ett företag har förklarats i blockad därför att företagaren vägrarteckna avtal för arbetstagarnas räkning på de villkor som enligt kollektivavtalgäller för branschen, är detta dock en omständighet som enligt verkets mening ihög grad kan antas påverka företagets lönsamhet och därmed desskreditvärdighet. Vid behandling av en motion i frågan(1975/76:2122) anslöt sig näringsutskottet till industriverkets uppfattning (NU1975/76:51). beslöt i enlighet med utskottets mening (rskr1975/76:330). Även företagareföreningsuiredningen har tagit upp frågan.Enligl utredningens mening bör stiftelserna kunna anförtros uppgiften att göraen allsidig kreditbedömning utan centrala föreskrifter om krav på att vissaavtalsförhållanden skall råda i det lånesökande företaget. För egen del ansluterjag mig tillföretagareföreningsutredningens uppfattning. Även om jag anser att förekomstenav kollektivavtal i stort är lill gagn för företagens utveckling ärjag inteberedd att förorda att dylika avtal skall vara ett villkor för att stiftelsernaskall kunna lämna stöd till ett företag. Jag betraktar det emellertid som en självklarhetatt stiftelserna vid sin bedömning och analys av ett företag tar hänsyn till ivilken utsträckning ett avtalslöst förhållande kan påverka företagetskreditvärdighet och utvecklingsmöjligheter i övrigt. 8.2.7 Samordning av industripolitiska insatser Som jag har framhållit utgör behovet av ökadsamordning av industripolitiska insatser på länsnivå en viktig utgångspunkt förmina 1977/78:40 151 överväganden och förslag rörande uppbyggnaden av regionalautvecklingsfonder. Enligt företagareföreningsutredningensförslag bör inte centrala industripolitiska organ - främst industriverket, STUoch - landsting och kommuner bedriva uppsökande och rådgivandeverksamhet eller annan stödverksamhet inom det industripolitiska området vidsidan av den stödjande verksamhet som stiftelserna kommer att rikta tillnäringslivet. Detta innebär enligt utredningen att dessa organ inte bör byggaupp egna regionala organ för stöd till enskilda företag. De bör i ställetkanalisera sina insatser via stiftelserna. Flertaletremissinstanser ställer sig positiva till att en ökad samordning avinduslripoliliska insatser sker via stiftelserna. Flera länsstyrelser,landsting, kommuner, och anser dock attutredningens förslag på denna punkt är väl kategoriskt och därför behövermodifieras. Synpunkterna går i stort ut på att även om en ökad samordning börske via stiftelserna får detta inte medföra all kommuner och landsting avstårfrån att bedriva egen näringspolitisk verksamhet. 1 stället pekar man påbetydelsen av en aktiv medverkan från kommunernas sida i näringspolitiken. För egendel ansluterjag mig till utredningens grundtanke att en ökad samordning avindustripolitiska insatser bör ske via stiftelserna. Detta bör gälla såväl decentrala industripolitiska organens insatser som kommunernas och landstingensinsatser. Jag delar därför helt utredningens uppfattning att industriverketoch STU inte bör bygga upp egna regionala organ. I stället bör de repliera påstiftelserna. Efter samråd med chefen för vill jagframhålla att detta bör gälla även . Detta utesluter emellertid inteatt i fråga om särskilda aktiviteter utvecklar sitt samarbete medandra organ på regional nivå som sysslar med exportinriktade frågor. Jagåsyftar härvid främst handelskamrar och expo-organisationer. Även närdet gäller landstingens och kommunernas näringspolitiska insatser anserjag atten samordning via stiftelserna bör eftersträvas. Stiftelsemas kontakter medoch kunskaper om länens näringsliv bör utnyttjas. Stiftelserna är enligt minuppfattning väl skickade att medverka vid genomförande av kommunernas olikanäringspolitiska program. delar jag den uppfattning som fleraremissinstanser för fram att en sådan samordning inte får innebära attlandsting och kommuner avstår från egen näringspolitisk verksamhet. Inom ramenför den kommunala kompetensen har dessa organ en rad viktiga näringspolitiskauppgifter. Jag kan här peka på kommunernas ansvar för mark, industrilokaler,vägar, hamnar, bostadsbyggande m. m. Att landsting och kommuner upprätthållerfortlöpande kontakter med företagen anserjag vara både självklart och nödvändigt. Den av mig förordade samordningen via stiftelserna avindustripolitiska Prop.1977/78:40 152 insatser medger i och för sig att det vid sidan avstiftelserna på länsnivå givetvis kan finnas andra stöd- och utvecklingsorganinom det näringspolitiska fältet. Jag åsyftar då närmast organ såsom lUC,Expolaris i , , samhällsfinansieradeproduktutvecklingsråd samt de konlaktsekreterare som STU har placerat vid vissauniversitet och högskolor. Jag ser även positivt på verksamheten inom privataorgan av typ i m. fl. Behovet av dylika organ bör helt självklartbedömas utifrån förutsättningarna för de enskilda länen eller regionerna. Detkan exempelvis vara ändamålsenligt för en stiftelse att påmarknadsföringsområdet och i fråga om exportfrämjande verksamhet avtala omsamarbete med ett redan befintligt organ i stället för att inom stiftelsenbygga upp egna fasta resurser. Ett sådant förfarande får emellertid inteinnebära att stiftelsens principiella ansvar för verksamheten ifråga minskar. Om det inom ett län sålunda framöver kommer att finnasstöd- och utvecklingsorgan vid sidan av stiftelsen måste enligt min uppfattningen absolut strävan vara att mycket nära samarbete etableras mellan stiftelsenoch dessa organ. 8.2.8 Principer för finansiering av verksamheien Vad gäller finansiering av kostnaderna för föreningarnasföretagsservice och administration svarar staten f. n. för . medanlandstingens andel totalt sett uppgår till . Det bör dock framhållas attlandstingens bidrag i hög grad varierar mellan olika län. För innevarandebudgetår har över statsbudgeten anvisats totalt ca 40 milj. kr. Landstingens bidrag för uppgår till närmare 20milj. Ansvaret för finansiering av stiftelsernas verksamhet istort bör enligt foretagareföreningsutredningen åvila huvudmännen, dvs. Detta bör emellertid inte hindra att stiftelserna kan fä vissaintäkter från andra bidragsgivare, t. ex. kommuner, eller genom avgiftsbelagdkonsultverksamhet. Huvudmännens finansieringsansvar bör enligt utredningenavse finansiering av dels stiftelsernas företagsservice och administration,varvid lönekostnaderna helt dominerar, dels kreditverksamheten. I likhet med utredningen anser flertalet reniissinstanseratt ansvaret för finansieringen av stiftelsernas administration för bådeföretagsservice- och kreditverksamheten bör åvila staten och landstingengemensamt. Ävenjag kan ansluta mig till denna princip. Utredningen har dockinte redovisat några förslag vad gäller fördelning av finansieringsansvaretmellan stat och landsting, vilket bl. a. flera landsting har kritiserat. Enligt min mening kan en lämplig princip vara att statensvarar för finansiering av den basverksamhet som finns i varje stiftelse, medanlandstingen svarar för speciella program och insatser. Prop.1977/78:40 153 vis inte att landstingen, i likhet med vad som hittillshar varit fallet i vissa län. bidrar även till finansiering av basverksamheten. Jag ärinte beredd att förorda en för samtliga län enhetlig finansieringsstruktur medavseende på fördelningen mellan statliga och landstingskommunala bidrag tillresp. Denna fördelning bör preciseras och slås fast i samband med deförhandlingar som bör tas upp mellan staten och resp. landsting. Fördelningenbör kunna ändras efter hand och anpassas till de behov av insatser som kankomma att visa sig i resp. län. Jag har i det föregående förordat ensjälvständig ställning för stiftelserna och gett uttryck för ett ökatlänsdemokratiskt inslag i verksamheten. En naturlig följd härav är attlandstingen successivt påtar sig ett allt större ekonomiskt ansvar. När detgäller finansiering av stiftelsernas kredilverksanihet kan konstateras attnuvarande system innebär att staten till den helt övervägande delen svarar förförsörjningen med lånemedel. Med hänsyn till statens ansvar för kreditpolitikeni stort bör enligt min mening detta gälla även fortsättningsvis. Det börsålunda i första hand ankomma på staten att svara för att stiftelsernas kreditkapacitelfortlöpande anpassas till en ur samhällsekonomisk synvinkel tUlfredsställandenivä. Detta bör dock inte hindra att landstingen, liksom har varitfallet i några län. också tUlhandahåller resurser för stiftelsernaskreditverksamhet. Sammanfattningsvis innebär den gemensamma finansieringenav stiftelsernas verksamhet mellan staien och landstingen att stiftelserna, påsamma sätt som f n. sker. kommer in med beräkningar av resursanspråkför det kommande verksamhetsåret till industriverket och resp. landsting. Ettutökat samråd mellan huvudmännen bör emellertid eftersträvas i denna fråga.Detta samråd bör ske i det organ som enligt vad jag har förordat bör inrättas. Jag villdock i detta sammanhang framhålla att systemet med gemensam finansiering avstiftelsernas verksamhet bör ses över när andra frågor rörande fördelning avkostnader mellan stat och kommun i stort senare aktualiseras. Företagareföreningsuiredningen framhåller vikten av attden långsiktiga planeringen vid stiftelserna förbättras. Utredningen föroidarett system med en rullande treårsbudget, vilket vinner gehör också blandremissinstanserna. Som ett led i en förbättrad planering av verksamheten vidstiftelserna föreslår utredningen vidare att statens bidrag till stiftelsernabör anvisas för kalenderår. F. n. är den statliga medelsanvisningen anpassadtill det statliga budgetåret. Företagareföreningarnas nuvarande räkenskapsårsammanfaller med kalenderår. Landstingens bidrag till föreningarna lämnasockså för kalenderår. Jag delar utredningens uppfattning att stiftelserna börges möjligheler till en långsiktig planering av verksamheten. Jag anser dockinte att en lång- 1977/78:40 154 siktig bindning av stiftelsernas utgifter i form av enflerårsbudget är en nödvändig förutsättning för detta. Enligl min mening bör entidsmässig samordning av bidragen från huvudmännens sida vara till gagn intebara för stiftelserna utan även för huvudmännens möjligheter att genomföra ochutvärdera gemensamma intentioner. Den organisationskommitté, som enligl minmening bör tillkallas, bör få i uppgift att närmare överväga dessa frågor. 8.2.9 KredilverksanUielen vid utvecklingsfonderna Statsministern har redogjort för regeringens synpå bl. a. behovet av insatser för att underiätta småföretagenskapitalförsörjning. Speciellt bristen på riskkapital utgör i många fall ettbetydande utvecklingshinder för småföretagen. Stora svårigheter föreligger altfå lån för finansiering av bl. a. immateriella investeringar, dvs. produktutveckling och marknadsföring. Det har även visat sig svårtatt uppbringa riskkapital i form av aktieteckning från utomstående. Småföretagenhar allmänt sett en låg soliditet, vilket blir speciellt kännbart förexpanderande företag. För nyetablerade företag är dessa hinder också kännbara.Företagsöverlåtelser medför ofta särskilda finansieringsproblem. Småföretagen lämnar ofta låg eller ingen utdelning. Demedel som kan stå till förfogande för ändamålet används vanligen för en fortsattkapitaluppbyggnad. Även i de fall utdelning sker är en minoritetspost i ettmindre aktiebolag från placeringssynpunkt normalt inte attraktiv på grund avsvårigheterna alt omsätta detta aktieinnehav i likvida medel. Från samhällets sida påverkas tillgången på kapital iföretagen i första hand genom olika ekonomisk/politiska åtgärder. Det är ensträvan från regeringens sida att föra en ekonomisk politik som på ett aktivtsätt och under beaktande av de allmänna fördelningspolitiska målen främjar uppbyggandetav företagens kapital. Därmed ökar också deras konkurrenskraft och förmåga attöverleva och expandera. Den ekonomiska politiken måste dock kompletteras medandra samhälleliga åtgärder. Staten har på olika vägar sökt medverka till alt lösasmåförelagens kapilalförsörjningspioblem. De lån som företagareföreningarna.Norrlandsfonden och statens utvecklingsfond lämnar fyller en betydelsefulluppgift som komplement till det ordinarie kreditväsendet.Fonderna användshuvudsakligen för s. k. topplån. Även Industrikredit, Företagskredit,Företagskapital och Investeringsbanken bedriver utlåning med inriktning påsmåföretag. I fråga om småföretagens kapitalförsörjning i stort är detangeläget alt peka på den viktiga roll som den generella kreditpolitikenspelar. Småföretagens tillgång till lånekapital måste givetvis beaktas vidkreditpolitikens utformning. Eifarenheten har visat att många småföretag harsvårigheter att klara Prop.1977/78:40 155 försörjningen med riskkapital och att behoven varierar mycket.Många - i synnerhet nyetablerade - företag har behov av att samtidigtfinansiera olika åtgärder - produktutveckling, marknadsföring, investeringar imaskiner och anläggningar etc. Det nuvarande kreditstödet framstår i mångafall som olämpligt utformat. Jag avser att nu mera i detalj redovisa mina övervägandenoch förslag beträffande det kredilslöd som bör handhas av stiftelserna.Inledningsvis vill jag slå fast att företagareföreningarna spelar en viktigroll när det gäller småföretagens kapitalförsörjning. Även om omfattningen avföreningarnas utlåning till småföretagen i förhållande till den totalakreditvolymen lill dessa företag är mycket liten fungerar föreningarnaslångivning i många fall som en katalysator på kreditmarknaden. Hantverks- och industrilånen,de s. k. direktlånen, som normalt ligger på en hög risknivå med sämre säkerheterän ordinarie bankkrediter, är ofta en förutsättning för att andra långivareskall satsa på vissa projekt och därmed också för att dessa över huvud tagetskall kunna realiseras. Jag har tidigare förordai att regionala utvecklingsfondeii varje län byggs upp med företagareföreningarna som bas. Mitt förslag innebärvidare all föreningarnas nuvarande låneverksamhet slås samman med den verksamhetoch de resurser som f. n. disponeras av statens utvecklingsfond. I sambandhärmed bör enligt min uppfattning den kreditverksamhet som f n. bedrivs vidföieningarna och utvecklingsfonden ytterligare förstärkas och breddas. Jagåterkommer till dessa frågor i det följande. Det statliga kreditstöd som förmedlas genomföretagaieföreningarna lämnas f.n. i form av dels direkta lån som beslutas avföreningarna, dels lånegarantier som beslutas av industriverket ellerregeringen. Lånegarantier beviljas för lån inom det ordinarie kreditväsendet. finner övervägande skältala för att båda formerna av k; :ditstöd skall behållas. Enligt utredningenhar direktlånesystemet den avgörande förtjänsten att företagareföreningarnasnabbt och på egen hand kan besluta om och betala ut lån. 1 tider med kreditrestriktionerhar dessutom föreningarna i många fall, enligt utredningen, visat sig ha störremöjligheter än de ordinarie kreditinstituten alt ge risk-krediter till måttligakostnader för företagen. Å andra sidan anser utredningen all garantilån är altföredra i många fall. Låntagaren kan genom all utnyttja garantilån i regelsamla sina krediter hos en och samma långivare/bank. Garantisystemel ställerockså små anspråk på direkt statlig finansiering.