prop · G103142 · 1977-12-31 00:00:00 — 13§ Handräckning enligl denna lag får ej beviljas, om del finns skälig anledning aniagaalt avbetalningsköpet omfattas av konsumentkreditlagen (1977:981). Handräckningför beviljas endast om det är uppenbart att säljaren enligt 7 S får göragällande förbehållet om återtaganderätt. 14 §Lämnar säljaren anstånd med sökt handräckning och varar anståndet över för ansökningen, är denna förfallen. Utmätningsmannenför bevilja anstånd med handräckning, om särskilda skäl föreUgger med hänsyntitt köparens förhållanden och övriga omständigheter. Anstånd för dock ejbeviljas utöver för ansökningen om handräckning.Utmätningsmannen för föreskriva viltkor för anståndet och, om anledning föekommertill del, förklara att anståndet skall upphöra att gälla. 15 § Vid handräckning skatt utmätningsmannen värdera varan. Om det behövsför en etter flera sakkunniga anlitas att biträda vid värderingen. 16 § Beslut i fråga om handräckning överklagas hos överexekutor. Mot överexekutorsbeslut för lalan ej föras. Ärköparen eller säljaren missnöjd med värdering etter annan åtgärd vidhandräckningen, är han oförhindrad att väcka talan mot den andre vid domstol. Visarinte säljaren att han har viickl talan vid domstol inom efter det atthandräckningen genomfördes eller, om förrättningen inom haröverklagats, inom efter det att överexekutors beslut meddelades, fårköparen hos utmätningsmannen lyfta belopp som har nedsatts enligt 10 § förstastycket. 17 §I fråga om handräckning gäller i övrigt utsökningslagen (1877:31 s. 1) i tillämpliga delar. Åleriagandegenom verkstäUighet av dom 18 §Ansökan om verkställighet av dom varigenom köparen har förpliktats återlämna vara som har sålts genom avbelalningsköp görs skriftligen eller muntligen, varvid domen skatt ges in, Ifråga om verkställigheten tillämpas 12 S tredje stycket, 14 S och, om ej annatföljer av domen, 15 S- Beträffande talan mot utmätningsmannens värderingtillämpas 16 S andra och tredje styckena. Den tid av en månad som anges isistnämnda stycke räknas dock i falt då förrättningen har överklagats från dendag då beslut av högre instans vann laga krafl. 1977/78:142 155 19§ som har sålts genom avbetalningsköp får ej utmätas för fordran på grundav köpet. Dennalag träder i kraft , då lagen (1915:219) om avbetalningsköpupphör att gälla. Förekommeri lag eller annan författning hänvisning till etter avses annars däri lagmm somhar ersatts genom föreskrift i den nya lagen skatt i stället denna tillämpas. Äldretag gäller fortfarande i fråga om köp som har ingåtts före den nya lagensikraftträdande. Lagom ändring i konsumentkreditlagen (1977:981) Härigenomföreskrivs att 17, 18, 20 och 22 §§ konsumentkreditlagen (1977:981) skall hanedan angivna lydelse. Villkreditgivaren utnylGa rätt att återtaga vara, skall avräkning göras mellanhonom och köparen. Köparen tillgodoräknashärvid va- Köparen tillgodoräknas härvid va rans värde vid återtagandet. Vid råns värde vid återtagandet. Värdet beräkning av värdel äger 3 § tagen beräknas efler vad kreditgivaren kan (1915:219) om avbelalningsköp mol- anlagas få ul genom all på lämpligi svarande tillämpning. sätt försälja varan. Kreditgivarenför tillgodoräkna sig den obetalda delen av kreditfordringen efter avräkningenligt 13 Ssamt i förekommande fall dröjsmålsränta, dock ej enligt högreräntefot än som anges i 6 S räntetagen (1975:635). Kreditgivaren för därjämtetillgodoräkna sig ersättning för följande kostnader för återtagande av varan,nämligen exekutionsavgift,skälig kostnad för transport av varan samt utgift förinställelse vid förrättning för återtagande, om inställelsen har varit påkalladför tillvaratagande av kreditgivarens rätt. Vid bestämmande av ersättning förutgift för inställelse äger bestämmelserna om beräknande av ersättning avallmänna medel till vittne motsvarande tillämpning. 1 mål om handräckning föråtertagande för kreditgivaren, enligt vad regeringen närmare föreskriver,tillgodoräkna sig även skälig ersättning för eget arbete med anledning av måletsamt arvode titt ombud eller biträde. 1977/78:142 156 18§ Om köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett störte belopp än kreditgivaren,för varan återtagas endast om kreditgivaren betalar mellanskillnaden lillköparen eller, när varan värderats av utmätningsman, nedsätter mellanskillnadenhos denne. Har kreditgivaren för altkunna återtaga varan ellerföratt denna efter återtagande skatt kunna brukas på avsetlsätt måst beiala skuld som åvilar köparen, får krediigivaren vid i il lämp-ning av första styckei avräkna sådan betalning mot mellanskillnad köparen UUgodo. Tillgodoräknas kreditgivaren ett större belopp än köparen, för kreditgivarenej kräva ut mellanskillnaden (restskulden) i annat fall än då varan harutsatts för betydande värdeminskning genom att köparen vanvårdat 20S Kreditgivaren för hos utmätningsman söka handräckning för varans återtagande,under förutsättning att rörande kreditköpet har upprättats en av parternaunderskriven handling, som innehåller förbehåll om återtaganderätt samt uppgiftom kontantpriset, krediibeloppet, kreditkostnaden, kredittiden,kreditfordringen och de tidpunkter när betalning skatt eriäggas. Ansökanom handräckning skall Ansökan om handräckning skall göras skriftligen samtinnehålla upp- göras skriftligen samt innehålla upp gift om hur slor del av kreditford- gift om hur stor del av kreditford ringen som utestår obetald. Vid ringen som utestår obetald. Om ansökningen skall fogas styrkt av- krediigivaren gör anspråk på dröjs- skrifl av den handling som anges i målsränta skall i ansökningen också första stycket. uppges vad krediigivaren fordrar i den delen.Vid ansökningen skatt fogas styrkt avskrift av den handling som anges i försia slycket. I fråga om handräckning och I fråga om handräckning och verkställighetav dom, som anges i verkställighet av dom, som anges i 21§ tredje stycket, äger i övrigt 10 § 21 § tredje stycket,äger i övrigt 12 § tredjeoch Jjärde siyckena, 12-15 §§ andra och tredje styckena samt och 16 § första slyckel lagen 14-18 §§ lagen (1978:000) om avbe- (1915:219) omavbetalningsköp mot- talningsköp mellan näringsidkare svarande tillämpning.Härvid skall hänvisningen i 14 § andra stycket och 5 § första styckei avse 18 §första stycket denna lag. m.fl. motsvarande tillämpning.Härvid skall hänvisningen i 16 § iredje slycket till 10 § första slyckel avse18 § första stycket denna lag. Dennalag träder i kraft . Lagom ändring i lagen (1977:984) om ändring i Härigenom föreskrivsatt 10 kap. 10 § i den lydelse paragrafen harerhållit genom lagen(1977:984) om ändring i nämnda balk skatt hanedan angivna lydelse. Vad i 8 kap. 13 S sägs om inskränkning i åklagares åtalsrätt skall äga motsvarande tillämpning beträffande annat i detta kapitel omförmält brott än grov förskringring och sådan trolöshet mot huvudman som är att anse som grov. Olovligt förfogande överegendom, som kommit i gärningsmannens besittning genom avtal, enligt vilketäganderätten skatt övergå försl sedan betalning eriagts eller som Innehåller förbehåUom återiagande-rält som avses I 1 § lagen (1915:219) om avbelalningsköp eller15 § konsumentkreditlagen (1977:981), mä ej åtalas av åklagare, med mindreåtal av särskilda skäl finnes påkallat ur atlmän synpunkt. Olovligt förfogande överegendom, som kommit i gärningsmannens besittning genom avtal, enligt vilketäganderätten skatt övergå först sedan betalning erlagts, eller som gärningsmanneneljest innehar på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt, mä ejåtalas av åklagare, med mindre åtal av särskilda skäl finnes påkallal ur atlmänsynpunkt. Dennalag iräder i kraft , 1977/78:142 158 Närvarande:f d, justitierådet , regeringsrådet , justitierådet , justitierådetKnutsson, Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen påhemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande överförstag titt 1, lag om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fi,, . 2, lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981), 3, lag om ändring i lagen (1977:984) om ändring ibrottsbalken. Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn OveSköller- hotm.Förstagen föranleder följande yttranden: Förslagettill lag om avbetaliningsköp mellan näringsidkare m. fl. 1specialmotiveringen titt denna paragraf anges tre kategorier av avbetalningsköppå vilka lagen blir lillämplig, nämligen köp där säljaren är privatpersonochköparen näringsidkare, köp därbåda parter är privatpersoner - förutsatt attkrediten inte förmedlas av näringsidkare som ombud för säljaren - och köp därbåda parter är näringsidkare. Del förtjänar framhållas att denna uppräkninginte är uttömmande. Sålunda kommer lagens tillämpningsområde också att omfattafalt där köparen inte är privatperson men inte heller kan betecknas som näringsidkare.Som exempel på sådana köpare kan nämnas icke näringsutövande dödsbon,stiftelser och ideella föreningar samt statliga och kommunala myndigheter. Vad gälterköp som ingås av enskilda fysiska personer kommer lagen att omfatta fall dåvaran inte är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk utan exempelvis förköparens yrkesverksamhet. Frågan om köparen i denna verksamhet har ställningsom arbetstagare etter självständig företagare torde härvidlag vara utanbetydelse. Lagen lorde sålunda bli tillämplig exempelvis; om en enskildarbetstagare på avbetalning köper en maskin som han skall använda i sinyrkesverksamhet. Prop.1977/78:142 159 Enligtdenna paragraf skall vid förtidsbelalning säljarens fordran minskas med den delav kreditkostnaden som är att hänföra till den ej utnytGade kredittiden.Reduktionen skatt ske enligt beräkningsgrunder "som står iöverensstämmelse med god sed på marknaden". Av denna regel jämförd med 3 §följer, att en mellan parterna avtalad beräkningsmetod skatt gälla, om den intelitl köparens nackdel avviker från vad som kan anses överensstämma med sådangod sed. För det falt att avtal inte har träffats om beräkningsmetoden ochparterna är oense om hur reduktionen skatt ske synes specialmoliveringen tillparagrafen innebära att den av säljaren hävdade metoden skatt ges företräde, omden står i överensstämmelse med den i paragrafen angivna principen. Lagtextenger emellertid inte täckning för en sådan tillämpning. Det synes tigga närmaretitt hands att, om parterna åberopar skilda beräkningsmetoder som båda ärförenliga med god sed på marknaden, välja den metod som leder till detmatematiskt mest korrekta resultatet, Förstastycket av denna paragraf innehåller ett förbud mot användning av avräkningsförbehåll.I andra slycket stadgas att första stycket ej utgör hinder för säljare alt göragällande förbehåll om avräkning på fordran som avser ersättning för reparationeller annan åtgärd beträffande varan. Härmed torde avses fordran som tillkommersäljaren på gmnd av att han själv etter något företag som han äger vidtagitreparation eller annan åtgärd beträffande varan, möjligen också fordran av dyliklslag som säljaren förvärvat genom universatfång, men däremot inte fordran somhan förvärvat genom singu-tarfång. Det syners nämligen inte förenligt medstadgandets syfte Gfr här NJA 11 1953 s. 296 fl) att säljaren skulle kunnaavräkna betalning mot reparations- eller liknande fordringar som han - kanskemot underpris - köpt upp hos andra. Ifemte stycket av denna paragraf ges en regel om att i mål om handräckning föråtertagande säljaren får, enligt vad regeringen närmare föreskriver,tillgodoräkna sig skälig ersäitning för eget arbete med anledning av målet samtarvode till ombud eller biträde. Imateriellt avseende föreskriver regeln alltså att ersättning i angiveihänseende skall utgå med belopp som är skäligt. Avsikten är emellertid att Prop.1977/78:142 160 regeringenskall utfärda föreskrifler om vad som härvidlag skall anses ulgöra skäligersättning. Man torde ha utgått ifrån att föreskrifler av detta slag är attanse som sådana föreskrifter om verkställighet av lag som regeringen harbefogenhet att besluta om enligl 8 kap. 13 § regeringsformen. Det måste dock betecknassom i viss mån tveksamt om det nämnda grundlagssiadgandel verkligen haravseende på föreskrifter av den art varom nu är fråga. Kompetens att lagstiftaom enskildas ekonomiska förhållanden inbördes tillkommer enligt 8 kap. 2 §regeringsformen ensam och får inte delegeras till regeringen. Det ärdärför i allmänhet uteslutet att regeringen kan meddela verkstäUighetsföreskrifterenligt 8 kap, 13 S regeringsformen rörande lagstiftning av sådan natur. Enligtmin mening är det emellertid i förevarande fall inte fråga om en egentligcivilrättslig bestämmelse utan om skyldighet att betala kostnad som stårrättegångskostnad nära. Regleringen har alltså ett visst processrättsligtinslag, och med hänsyn härtill synes kunna godtagas att regeringen skallmeddela föreskrifter om med vilket belop ersättningen skatt utgå i normalfall.En förutsättning härför synes dock böra vara att en föreskrift i arnnetavfattas så att det klart framgår att domstolen har principiell rätt attbestämma ersätiningen i fall då det föreligger utredning om vad som kan ansesutgöra skälig ersättning. En sådan föreskrift kan lämpligen avfattas så, attskälig ersättning, i fall då utredningen ej ger stöd för annat bedömande, skallanses utgöra visst i föreskriften angivei belopp. Iövrigi åberopar jag det av dåvarande lagråd, vari jag ingick, avgivna yttrandetöver förstaget lill 17 § konsumentkreditlag (prop. 1976/77:123 s, 357 0), 1 9 § femte stycketföreslås att i mål om handräckning för återtagande säljaren får tillgodoräknasig skälig ersättning för eget arbete med anledning av målet samt arvode tillombud eller biträde, allt enligl vad regeringen närmare föreskriver. Genomstadgandet avses skola faststås att regeringen har befogenhet att reglerastorleken av den säljaren vid avräkningen i samband med handräckningentillkommande ersättningen för egna kostnader och utlägg. Bestämmelsen har enmotsvarighet i gällande rätt, nämligen i 4§ tredje stycket lagen (1915:219) omavbetalningsköp. Enligt denna 4 S får säljaren vid återtagande av godstillgodoräkna sig kostnad som han måst vidkännas vid återtagande av godset.Jämlikt nämnda tredje stycke utgårsådan ersättning enligt besiämmelsersomKonungen meddelar. Sådana bestämmelser har också meddelats i kungörelse(1974:482). Enligt denna utgår exempelvis ersättning till säljare för eget arbeieoch för arvode lill ombud och biträde med skäligt belopp dock högst (fr,o, m. ) om ej särskilda skäl föreligger. Bestämmelserav liknande innebörd har meddelats av Kungl. Maj:l eller regeringen beträffandeersättning för inkassokostnad och kostnad i mål om Prop.1977/78:142 161 lagsökningoch om betalningsföreläggande. En bestämmelse identisk med den nu föreslagnahar införts i 17 S konsumentkreditlagen (1977:981), vilken träder i kraft den 1januari 1979, Isamband med sistnämnda lags antagande upptog lagrådet frågan omgrundlagsenligheten av föreskrifter genom vilka det lämnades titt regeringenatt besluta om storleken av den ersättning vilken borgenär kan vara berättigaderhålla av gäldenär för kostnader han haft i samband med att han gjort gällandesitt krav. De invändningar, som lagrådet framförde ur grundlagssynpunkt (prop,1976/77:123 s. 357-359) mot att regeringen utfärdade föreskrifter av dettaslag, vann icke regeringens eller beaktande (se samma prop, s, 372), Detre regler i regeringsformen (RF) om vilkas tillämpning det kan vara fråga ärföljande. Enligt 8 kap, 2 § RF skall föreskrifter om enskildas ekonomiskaförhållanden inbördes meddelas genom lag. har icke lillagis rätt attdelegera denna beslutskompetens till annan utan har själv att utöva den. Enligt8 kap, 13 § RF är regeringen tillagd en omedelbar kompelens att genomförordning besluta föreskrifter om verksiäUighei av lag. Enligt 11 kap. 4 § RFskall föreskrivas om rättegången i lag. Del konstitutionetia spörsmålet somföreligger i förevarande sammanhang är av vilket slag sådana normer är somreglerar mettanhavandet mellan två enskilda vad gäller gäldenärens skyldighetatt betala borgenärens kostnader i samband med att statlig rättslig myndighetpå ett eller annal sätt bistår borgenären med att få sill huvudkrav realiserat. Huvudregelnom parts rätt till ersättning av motparten för rättegångskostnad finns i 18kap. t § och innebäratt part som tappat målet skall ersättamotparten hans rättegångskostnad. Hur ersättningen skatt beräknas anges närmarei 18 kap. 8 § nämnda balk. Stadgandet förutsätter att domstolen har att medledning av de normer som uppställer frilt bedöma ersättningensstoriek. I denna fria prövningsrätt görs i det ifrågavarande lagmmmet deninskränkningen att, då det gäller inkassoåtgärd som vidtagits före rättegången,domstolen är bunden att följa de bestämmelser som regeringen meddelal angåendestorleken av ersättningen för sådan kostnad. Bestämmelser härom finns ikungörelse (1974:811), Denifrågavarande regeln i har tillkommit årsregeringsforms giltighetstid. Den kan därför icke belysa huru degrundlagsregler RF om vilka nu är fråga skatt tillämpas i ell fattav enahanda natur. Följandehuvudalternativ erbjuder sig vid grundlagsreglernas lolkning. Regler omstorleken av den säljaren eller borgenären tillkommande ersättningen utgörsådana föreskrifter om enskildas ekonomiska förhållanden inbördes som endastkan bestämmas genom lag och om vilka icke kan överiåta till annan attlagstifta. Reglema om denna ersättnings sloriek är en föreskrift tillverkställighet av lagen om avbetalningsköp. Sådan föreskrift får regeringenutfärda som förordning med stöd av 8 kap. 13 § RF. Prop.1977/78:142 162 avbetalningsköpkan ses som en lag som innehåller regler både om enskildas inbördes ekonomiskaförhållanden och om det handräckningsförfarande varigenom säljare kan återfåförsålt gods, dvs. som sådan lagregel om rättegången som avses i 11 kap, 4 SRF, En av regeringen till avbetalningslagen meddelad verkslällighetsföreskriflkan avse verkställighet till lag om antingen parternas privaträttsliga mellanhavandeneller handräckningsförfarandet. Enligtsakens natur saknas det i princip utrymme för föreskrifler titt verkställighetav tag, som reglerar enskildas ekonomiska förhåltanden inbördes. härvidlag som innehåller något materiellt nytt utöver lagen skuttenämligen i sig inkräkta på exklusiva normgivningskompetens inomdetta område. Att normer, som bestämmer storleken i krontal av ersättningsbeloppsom en enskild är skyldig en annan enskild, skulle kunna utfärdas somföreskrift till verkställighet av en lag som reglerar dessa förhållanden meragenerellt får anses uteslutet. Ej heller kan det anses som en verkslällighetsföreskriflatt till utfyllnad av ordet "skälig" ersättning utfärda en detaljeradförfattning om vad som är skäligt i olika lägen. Skälkan tala för att regeringens behörighet att meddela verkställighetsföreskriftertill en tag om rättegång också skatt innefatta kompetens att normera hur mycketen enskild part som anlitar det statliga rättsväsendet får lov att ta ul av enannan enskild i kostnadsersättning. Om den enskilde begär att det offentliga rätlsmaskinerieiskall sättas i rörelse för hans skutt, får han därmed anses ha överiåtit åt detallmänna att bestämma storieken av den ersättning han kan erhålla av sinmotpart fiir de kostnader han haft att via rättsmaskineriet göra sig betald.Det föreligger också ett belydande praktiskl behov av att kunna enkell regleraersättningsfrågorna i de summariska processuella förfaranden varom är fråga ochför vilka standardisering aren förutsättning. En sådan standardisering erhållesbekvämt genom att regeringen utfärdar föreskrifter som förenhelligar eisättningsbeloppeni dessa förfaranden. Att beslämmelser av denna art i verkligheten fyller ell belydandepraktiskt behov framgårav föredragande statsrådets anförande vid antagande av inkassolagen(se prop. 1974:42 s. 83-86). Engrundsals av delta slag för dock mycket långl. Av bestämmelsen i 18 kap, 8 stycket framgår att det icke bara är kostnaden v/Wdomstolen ulan även kostnaderna,/Ö/-e rättegång som regeringen tillagt sigkompetens att reglera över huvudet på de berörda enskilda parterna. Någonriktig gräns för hur långt della resonemang för synes icke finnas. Godtas det,torde i och för sig konstiiutionetta hinder icke möta mol alt regeringenexempelvis utfärdar föreskrifter till verkställighet av 18 kap, ,vari regeringen normerar vad part skall äga uppbära av motpart i ersättning förrättegångskostnad i olika situationer. Någon principiell skillnad mellan delslag av kostnader som regleras genom de tidigare nämnda Prop.1977/78:142 163 administrativakungörelserna och rättegångskostnad som vid tvist mellan två enskilda parterännu enligt 18 kap, bestäms av domstol finns icke. Bakomde uttalanden som gjorts i denna fråga kan spåras den tankegången atthär är fråga om ett mellanting mellan tillämpningsföreskrifter titt en lag omenskildas ekonomiska förhållanden inbördes och en lag om rättegång. Eftersomdet område om vilkel är fråga har betydande inslag av lag'om rättegång, voredet i och för sig rimligt att föreskrifter till verkställighet av tag fingeutfärdas och, då föreskrifterna gäller ett ganska snävt fält av enskildasekonomiska förhållanden inbördes och den verkställighet det gälter blott avseratt uttolka ordet "skäligt" inom denna snäva ram till belopp i kronoroch ören, skulle föreskrifterna kunna godlas som föreskrifter tillverkställighet av lag enligt 8 kap. 13 S RF. Enligt min mening gerregeringsformen icke stöd föratt man vid dess tillämpning av praktiska skälinför "korsningsprodukter" av denna art. Regeringsformen har sinaolika kategorier och man tvingas, även om det kan vara praktiskt olägligt, atthänföra olika förekommande företeelser under dessa kategorier. Det är ickemöjligt att efter någon glidande skata konstruera mellanformer. Jag kan i dettasammanhang ansluta mig titt professor i just detta ämneuttalade mening (Förvaltningsrättslig 1977 s. 195): Inför valet attantingen omarbeta grundlagsreglerna eller låta konstitutionell praxis gå sinegen väg mer eller mindre vät camoufierad genom omtolkning av grundlagen tvekarjag inte all rekommendera del förra atternativet. Viden avvägning av de olika faktorer som inverkar på denna fråga ser jag ingenannan utväg än alt hålla fast vid gmndprincipen all här är fråga om normer föratt reglera enskildas inbördes ekonomiska förhållanden. Denna bedömning ledertitt att önskvärda regler för standardisering av ersättningsbeloppen måsteantas av i form av lag, 1den mån en normgivningskompetens på detta område skulle lillkomma regeringen,måste den vita direkt på grundtagsregeln i 8 kap. 13 § RF. Det är ickeriksdagens sak att genom lag närmare uttolka den regeringen igrundtag givna kompetensen.-Om tvekan skulle uppkomma om vidden av dennakompetens är det i sisla hand domstolarna som i sin rättstillämpning har alluppdraga gränserna förden, Kompelensen kan bli varken slörre eller mindre änvad regeringsformen i sig anger genom en av anlagen lagregel. Om ensådan lagregel skulle ge regeringen en vidare kompetens än den har omedelbartenligt regeringsformen, skulle den i själva verket utgöra en regel omdelegation av kompetens. En sådan delegation på det fält varom nu ärfråga, vore i sin tur grundlagsstridig. Underhänvisning till det anförda får jag förorda att orden "enligl vadregeringen närmare föreskriver" måtte utgå ur förevarande paragrafs femtestycke. Prop.1977/78:142 164 Förstastycket av denna paragraf innehåller en regel som tar sikte på fall där det iett handräckningsärende uppkommer tvekan huruvida konsumentkreditlagen etterden nya avbetalningsköplagen är tillämplig på köpet. I många situationer är detinle för prövningen av handräckningsärendet nödvändigt att ta ställning tittdenna fråga, eftersom utgången skulle bli densamma oavsett vilken av de bådalagarna som tillämpades. får emellertid valel av tillämplig lagavgörande betydelse, exempelvis om fömtsättningarna för handräckning äruppfyllda enligl den ena men inte enligt den andra av de båda lagarna eller om avräkningenmellan parterna leder lill olika resultat beroende på vilken av lagama somtillämpas.