prop · G103103 · 1977-12-31 00:00:00 — När tvistefrågan skallhandläggas som ärende blir det nämligen ofta ett betydligt mer kompliceratförfarande än då det vanliga tvistemålsförfarandei tillämpas. Samfundetframhåller vidare att när en vårdnadsfråga är förenad med underhållskrav ellernär en vårdnads- eller umgängesrättsfråga är föremål för prövning i mål därdeldom på äktenskapsskillnad tidigare har meddelats, frågan kan handläggas somtvistemål. Man bör också beakta den från parternas synpunkt egendomligasituation som uppslår i de inle sällan förekommande fall då sökanden vidförhandling enligt ärendelagen finneratt underhållsbidrag även bort yrkas ochframställer sådant yrkande, Detla yrkande kan då inte tas upp lill prövning iärendet, utan sökanden hänvisas att ansöka om stämning. Denna talan kan i sintur inte kumuleras med ärendet, eftersom del är fråga om skildaräitegångsformer, Efler ändringarna i kanantalet vårdnadsärenden förutses öka. Handläggningsproblemen torde därigenomytterligare accentueras. Samfundet hemställer därför om lagstiftningsåtgärderi syfte att göra det möjligt för domstolarna att välja alternativa rättegångsformervid behandling av umgänges- och vårdnadsfrågor enligt . Defrågor som har tagit upp har delvis behandlats avfamiljelagssakkunniga (Ju 1970:52) i det framlagda delbelänkandel (SOU1977:37) Underhåll till barn och frånskilda. Någon mer genomgripande reform idet nu berörda hänseendet kan dock inte beräknas komma till stånd till följd avde sakkunnigas förslag. Jag förordar därför att rältegångsutredningen vid sittarbete beaktar de problem som samfundet har fast uppmärksamheten på. Därvidbör också undersökas om liknande problem har gett sig till känna på andraområden än det familjerättsliga. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag alt regeringen utvidgarutredningens uppdrag i enlighet med vad jag har förordat. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan. 7 1977/78. Del II Ju:20 Skr 1977/78:103 98 20.Dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder m.m. Ärvdabalkenantogs av och trädde i kraft . Genomärvdabalkens fillkomsl sammanfördes de lagar på arvs- och tesla-mentsrättensområden som hade kommit till genom successiva reformer under de närmastföregående decennierna. Balken ersatte sålunda bl.a. lagen (1928:279) om arv,lagen (1930:104) om testamente och lagen (1933:314) om boutredning ocharvskifte. Den innebar emellertid inga större sakliga ändringar av gällanderätt. Ändringarnai den successionsrättsliga lagstiftningen har varit förhållandevis fä ävenefter tillkomst. Ar infördes nya bestämmelser som stärkteefterievande makes ställning och helt likställde utomäk-lenskapliga barn medbarn inom äktenskap i arvsrättsligt hänseende. Bland övriga reformer undersenare år kan nämnas att kvarstående skillnader mellan adoptivbarn och andrabarn i fråga om arv avskaffades och att skyldigheten all förrättabouppteckning mjukades upp genom de bestämmelser om dödsboanmälan som infördesår . frågor som rör den arvsrättsiiga lagstiftningen utreds f n. Familjelagssakkunniga(Ju 1970:52), som i första hand utreder frågan om äktenskapets ekonomiskarättsverkningar, skall enligt sina direktiv också ta upp frågan om makesställning i arvsrättsligt avseende. Därvid skall bl.a. förhållandet mellanefterievande make och bröstarvinge behandlas. De sakkunniga skall också granskasystemet med sekundosuccession och överväga ändringar i fråga om kretsen avarvsberättigade. Vidare har en särskild utredare tillkallats för attutreda frågan om ställföreträdare för dödsbo som äger faslighet m.m. (Ju1977:07). Vidsidan av de frågor som sålunda redan nu utreds finns det enligt min meninganledning att se över även andra delar av den successionsrättsligalagstiftningen. Det gäller främst bestämmelserna om dödsbodelägares ansvar förden avlidnes skulder. Reglernaom gäldsansvar i 21 kap. bygger på principen att dödsbodelägarnasvarar för sådana skulder som var kända för dem när bouppteckning förrättades,om inte boel avträds till förvaltning av boutredningsman eller till konkursefter ansökan som görs senast efter bouppteckningen. Skeregendomsavträde efter ansökan som ges in senare, är dödsbodelägares ansvar iprincip begränsat till mellanskillnaden mellan värdet av den avträdda egendomenoch de skulder som var kända för honom en månad före ansökningsdagen. Dessaregler kompletteras av en rad ytterligare bestämmelser till skydd förborgenärerna, men å andra sidan också av en del bestämmelsersom begränsardelägarnas ansvar. 1 förstnämnda hänseende föreskrivs bl.a. att, om bodelningeller arvskifte sker innan alla skulder är betalda, delägarna svarar för sådanaskulder som de då kände till eller som de därefter får kännedom om fram lilldess bouppteckning har förrättats. Delägare som har boet i sin vård bliransvarig för alla den avlidnes skulder, om han inte ser till alt bouppteckningförrättas . Till delägarnas skydd finns en bestämmelse om atl arvingeeller testamenlstagare är fri från ansvar på grund av underlåtenhet 99 Kommittéer: Del II Ju:20 attavträda boel, om han inte har fått någon förmån av boel och inle heller har tagitnågon närmare befattning med detla. Dessutom föreskrivs att bestämmelserna omgäldsansvar inte gäller, om den avlidne inte efleriämnar annat än uimälningsfriegendom. Bestämmelsernaom gäldsansvaret är invecklade och svårtillgängliga. De kan medföra attdödsbodelägare som inte känner till reglemas innebörd oförskyllt drabbas av ettlångtgående betalningsansvar. Bestämmelserna om begränsning av delägares ansvarär inle tillräckliga för att hindra detla. En arvinge eller leslamentsiagarekan bli belalningsansvarig trots att han bara har fått en obetydlig förmån avboet. Detsamma gäller delägare i ett bo i vilket det utöver utmätningsfriegendom inte finns annat än egendom av obetydligt värde. Detfinns därför anledning att se över de nuvarande bestämmelserna omdödsbodelägares ansvar för den avlidnes skulder. I samband därmed bör också endel andra regler i och anslutande författningar ses över. Jagförordar att en särskild utredare tillkallas för detta ändamål. 1fråga om gäldsansvaret bör utredaren göra en fullständig översyn av denuvarande reglerna. Utredningsarbetet bör inriktas på alt ersätta bestämmelsernai 21 kap. med regler som ärenklare och som i högre grad tar hänsynlill dödsbodelägarnas intressen. måste behovet av att skyddaborgenärerna fortfarande beaktas. Enutgångspunkt bör vara att delägarna inte bör kunna åläggas att svara för störredel av den avlidnes skulder än vad som täcktes av tillgångarna i boel viddödsfallet. Med denna utgångspunkt kan det ifrågasättas om man inte bör gåifrån den nuvarande principen atl delägarna ådrar sig personligt betalningsansvar,om inte boet avträds till förvaltning av boutredningsman ellertill konkurs. Inte minst från delägarnas synpunkt är del naturiigt att knytaansvaret för den avlidnes skulder lill att delägare får något av boetstillgångar innan alla skulder är betalda och inle, som , fill underiålenhetalt avträda boet inom viss lid. Detla innebär alt ett delägar-ansvar normallskulle inträda först om bodelning eller skifte sker innan skulderna harbetalats. Som komplement behövs dock i så fall särskilda bestämmelser för delfallet atl delägare obehörigen tillgodogör sig egendom somhör till boet eller på annat sätt äventyrar borgenärernas betalningsanspråk. En förutsättning för attdelägares ansvar för den avlidnes skulder skall kunna mjukas upp i enlighet medvad jag nu har sagt är att borgenärernas behov av skydd blir tillräckligttillgodosett. För detta ändamål är det till en början viktigt atl del finnsmöjlighet att klariägga vilka tillgångar som ingår i dödsboet vid tiden fördödsfallet liksom att kunna förhindra att egendom skaffas undan lill skada förborgenärerna. Härvidlag kan erinras om de bestämmelser som finns i 19 kap.ärvdabalken om borgenärs rätt alt begära att boet avträds till förvaltning avboutredningsman, om del måste antas att boet är på obestånd eller attborgenärens rätt eljest äventyras. Denna möjlighet innebär ell inle oväsentligtgmndskydd för borgenärerna och bör behållas. Ett komplement till dessabestämmelser utgör reglerna om bouppleckningsed, som innebär att den som haruppgelt boet kan åläggas atl med ed bestyrka sina uppgifter tillbouppteckningen. Edgångsplikt åligger även delägare eller efterievande make sominle har uppgelt boel. Utöver de nu angivnareglerna behövs det emellertid särskilda bestämmelser om ansvar fördödsbodelägarna i någon form för de fall då bodelning eller skifte sker utanatt alla skulder är betalda. I och för sig kan det synas DeIIIJu:20 Skr 1977/78:103 100 naturligtatt behålla en möjlighet att ålägga delägare betalningsansvar för den avlidnesskulder. Det finns emellertid också andra möjligheter au tillgodoseborgenärernas intressen. Ett alternativ är att som huvudregel föreskriva attbodelningen eller skiftet skall gå åter och att var och en skall lämna tillbakavad han har fåll. Är återbäring möjlig, kan del le sig opåkallal alt dessutomålägga delägarna ett personligt betalningsansvar för skulderna. Om å andra sidanåterbäring inte kan ske, finns det givetvis större anledning att föreskrivasådant ansvar. Eventuellt kan man dock även i det fallet undvara sådanabestämmelser. Det kan tänkas räcka med en möjlighet att ålägga delägarnaskyldighet alt ersäUa värdet av vad de har fått. 1den mån del är motiverat att föreskriva personligt betalningsansvar fördelägarna, behövs också bestämmelser om hur långt ansvaret skall sträcka sig.Som jag har sagt tidigare bör bestämmelserna utformas så att en delägare intebehöver riskera att ådra sig ett i princip oinskränkt ansvar för den avlidnesskulder. Vadjag har sagt nu om påföljderna av atl bodelning eller skifte sker utan alt allaskulder är betalda bör i stor utsträckning kunna tillämpas också när delägarefår något av boets tillgångar på ett tidigare stadium eller annars förfar påett sätt som är till skada föir borgenärerna eller någon av dem. Särskiltmed tanke på sådana fall då delägare åsidosätter borgenärernas intressen genomatt undanskaffa eller vanvårda egendom e,d, utgör bestämmelseromskadeståndsskyldighet ett värdefullt komplement till övriga regler omdelägaransvar. Vissa bestämmelser om skadestånd finns nu i 18 kap, 6 §ärvdabalken, där det som huvudregel föreskrivs att delägare skall ersätta skadasom han med avseende på boets vård eller förvaltning uppsåtligen eller avvårdslöshet har tillskyndat någon vars rätt är beroende av utredningen.Bestämmelser om skadestånd Finns också i 21 kap, 11 och 16 §! ;, Utredaren böröverväga om skadeståndsreglerna är lämpligt utformade och, om så inle ansesvara fallet, föreslå de ändringar som behövs. Vid utformningen avbestämmelserna om skadestånd bör beaktas att regler omgäldenärsbrott ger möjlighet atl ingripa med straff och skadestånd mot den somuppsåtligen eller av grov oaktsamhet handlar till skada för borgenär. Vidöversynen av bestämmelserna om avlidens skulder bör utredaren också beakta desärskilda regler om dödsbos och dödsbodelägares ansvar för skatter som finns i75 S 2 mom, kommunalskatielagen (1928:370), 15 § 2 mom, lagen (1947:576) omstatlig inkomstskatt och 15 § 2 mom, lagen (1947:577) om statligförmögenhetsskatt. Förutombestämmelserna orn gäldsansvar bör utredaren även ta upp några andrasuccessionsrättsliga frågor. Det gäller bl,a, frågan om dödsbodelägareslalerätt. Dödsboföreträds i princip av dödsbodelägarna gemensamt eller av boutredningsman omsådan har förordnats, 1 vissa fall har dock delägare rätl att vidta åtgärderför dödsboets räkning utan att ha inhämtat alla delägarnas samtycke, t,ex, närdet gäller åigärder av brådskande art. Delägaren har då också rätt atl föraboets talan inför domstol. 1 vissa fall kan det emellertid vara tveksamt om delär fråga om en talerätt för dödsboet el ler för enskild delägare. Särskildabestämmelserom talerätt förenskild delägare finns t.ex. i 23 kap. 8 5ärvdabalken om av arvskifte. 1 andra fall kan en delägare vara behörigatt föra talan i egenskap av anhörig till den avlidne. Här kan nämnasbestämmelserna i 3 kap. 1 och 6 §§ om taleräll i bördsmål o.d,,20 kap. 13 § och 21 kap. 1 § om rätt att företräda målsäganderesp. misstänkt som har avlidit och 5 kap, 5 § om åtal för förtal lOl Kommittéer: Del II Ju:20 Utredarenbör närmare undersöka vad som gäller om talerätten i olika fall och laställning till om det finns anledning att ändra gällande ordning. Även om detinte finns behov av någon saklig ändring, kan del finnas skäl att införaförtydligande regler i lag. Utredaren bör i denna fråga samråda med utredningen(Ju 1977:07) om ställföreträdare för dödsbo i vissa fall. Ettannat regelkomplex som bör ses över är det som rör preskription av rätt atl taarv eller testamente. Bestämmelserna härom finns i 16 kap. . Närnågon efterlämnaren arvinge som är känd till namnet men vistas på okänd ort,skall enligt 16 kap. 1 § den bortovarande genom kungörelse i anmanas att göra sin rätt till arvet gällande . I annatfall går han föriustig sin rätt. Motsvarande gäller enligl 2 § i fråga omokända arvingar och enligt 3 § i fråga om testamenlstagare som är okänd ellervistas på okänd ort. 1 4 § föreskrivs en tioårig preskriptionstid för arvs-eller teslamenlsanspråk i andra fall. Utredarenbör se över hela 16 kap. De där upptagna preskriptionstiderna bör kunnaförkortas. Vidare kan det ifrågasättas om inte systemet med kungörelse förvissa fall i Post- och bör överges. 1 praktiken tordekungörelseförfarandet vara tämligen meningslöst. Utredaren bör överväga enannan ordning. Eventuellt kan man nöja sig med regler som ger arvingar ochtestamenlstagare en viss tidsfrist för alt anmäla sina anspråk. Det kan medskäl göras gällande att en arvinge eller testamenlstagare som har haft så ringakontakt med den avlidne att han inte får kännedom om dödsfallet inom ett fåtalår i allmänhet bör fä finna sig alt hans anspråk på del i kvariåtenskapenpreskriberas. 1samband med översynen av 16 kap. bör utredaren också ta upp frågan om del finnsskäl atl behålla lagen (1958:52) om förlängning av tid för preskription av rätttill arv eller testamente. Lagen ger domstol möjlighet att förlänga liden förbevakning av arvsanspråk efter kungörelse. Föriängning får ske med högst fem åri sänder eller sammanlagt högst femlon år. Det kan övervägas att ersättabestämmelserna med undantagsregler i 16 kap, . Utredarenbör också se över reglerna om dödförklaring. Enligt 25 kap, I § fåransökan om dödförklaring göras när någon har varit försvunnen eller,om han skulle vara , . Om den bortovarande befann sig ilivsfara vid försvinnandet, gäller en treårstid. Reglernaom dödförklaring har i allt väsenlligl varit oförändrade , Det kanifrågasättas om inte de angivna tiderna för ansökan om dödförklaring numera tersig onödigt långa och alltså kan förkortas. Även andra ändringar avbestämmelserna om dödförklaring kan vara motiverade. Slutligenskall jag ta upp en särskild fråga som rör allmänna arvsfonden, 15 § lagen(1928:281)om allmänna arvsfonden föreskrivs att arv som har tillfallit fondenhelt eller delvis får avstås till annan, om det med hänsyn till uttalanden avarvlåtaren eller andra särskilda omständigheter kan anses överensstämma medarvlåtarens yttersta vilja. Om det kan anses billigt, får arv även i annat fallavstås till den som är släkt med arvlåtaren eller till annan person som harstått arvlåtaren nära. Bestämmelsernaom arvsfondens rätt atl avstå egendom utvidgades (prop. 1969:83, ILU1969:37). Ändringarna byggde på förslag av arvsfondsutredningen i betänkandet(SOU 1967:2) Allmänna arvsfonden. Under remissbehandlingen av betänkandet hadeflera remissinstanser föreslagit alt möjligheterna att avstå arvsfondens rätttill arv skulle vidgas DelII Ju:21 Skr 1977/78:103 102 för alt göra det möjligt att bevara egendom av kufturhisto-riskl intresseoch för au skydda byggnader eller markområden som var värdefulla från natur-eller kulturvårdssynpunkl. Departementschefen ansåg emellertid att del intefanns tillräckliga skäl för en sådan utvidgning, och något förslag härom togsinle upp i propositionen. Enligtvad jag har inhämtat från kammarkollegiet har det visat sig aU intresset av attbevara egendom som har särskilt värde från kultur- eller nalurvårdssynpunktinte alltid kan tillgodoses om egendomen skall säljas för arvsfondens räkning ivanlig ordning. Jag anser därför atl det är befogat att på nytt ta upp fråganom att utvidga arvsfondens rätt alt avstå egendom. Även när det inte är möjligtatt fastställa vad som kan stämma överens med arvlåtarens yttersta vilja bördet vara möjligt att avstå egendom lill förmån för museer, bibliotek,stiftelser och andra institutioner eller sammanslutningar som har särskildaförutsättningar att ta hand om egendomen på ett lämpligt sätt. avståendekan behöva förenas med villkor eller föreskrifter, t.ex. om iståndsätlande avkulturhistoriskt värdefulla byggnader. Detbör stå utredaren fritt att la upp också andra frågor som har anknytning tUldem som har berörts i det föregående och atl lägga fram de förslag till nyaeller ändrade regler som därvid kan te sig påkallade. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen bemyndigarchefen för atttillkalla en särskild utredare med uppdrag atl utreda frågor om dödsbodelägaresansvar för avlidens skulder m.m., altbesluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annat biträde åt utredaren. VidarehemstäUer jag att regeringen föreskriver atlersättning till utredare, sakkunnig, expert och sekreterare skall utgå i formav dagarvode enligt kommittékungörelsen (1946:394), om ej annat föreskrivs, altkostnaderna skall belasta andra huvudtitelns kommitléanslag. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan. Departementschefen,statsrådet , anför. Förett höginduslrialiseral samhälle som vårt är den tekniska utvecklingen ochforskningen av utomordentlig betydelse. Utan ett tekniskt nyskapande riskerarindustrin att förlora i vitalitet och konkurrenskraft. Det är därför ett förstarangens samhällsintresse att uppkomsten av uppfinningar stimuleras och alt deutvecklas och tas till vara i näringslivet. Nuför tiden utförs uppfinnararbele i betydande omfattning av anställda av olikakategorier. Detta förhållande har gell upphov till en del rättsliga problem.Utgångspunkten kan sägas vara att arbetslagarna bör ha samma rätt 103 Kommittéer: Del II Ju:21 tillsina uppfinningar som andra uppfinnare. Det är emellertid en erkänd uppfattningbåde i vårt land och internationellt att arbetsgivaren under vissa förhållandenbör kunna göra anspråk på en mer eller mindre långtgående rätt att övertasådana uppfinningar. Arbetstagaren skall dock i princip inte behöva utanersättning avstå rätten lill en uppfinning som han har gjort. Densvenska lagstiftningen bygger på de grundsatser som har angetts . Regleringenåterfinns i lagen (1949:345) om rätten fill arbetstagares uppfinningar (ändrad1976:191). Lagen är enligt 1 §, med vissa undantag, tillämplig på här i riketpatenterbara uppfinningar av arbetstagare i allmän eller enskild tjänst. Lagens3 § reglerar den centrala frågan om arbetsgivares rätt till uppfinning som enhos honom anställd arbetstagare gör . Som allmänförutsättning för att arbetsgivaren över huvud taget skall ha någon rätt tilluppfinningen gäller atl ulnytljandet av denna faller inom arbetsgivarensverksamhetsområde. Uppfinningar av delta slag indelas i tre kategorier medolika rättsställning för arbetsgivaren. Gränsdragningen mellan kategoriernaberor av om det finns ett samband mellan uppfinningen och anställningen samt avstyrkan hos detta samband. Endast om en uppfinning har tillkommit väsentligensom resultat av forsknings- eller uppfinnarverksamhet som utgör arbetstagarenshuvudsakliga arbetsuppgift eller om en uppfinning annars innefattar lösningenav en i tjänsten förelagd, närmare angiven uppgift har arbetsgivaren rätt atlöverta hela rätlen till uppfinningen. I övriga fall har han rätl aU utnyttjauppfinningen i sin verksamhet eller företrädesrätt framför annan att träffa avtalmed arbetstagaren om rätten till uppfinningen. För den rätt som arbetsgivarenenligt lagen eller annars förvärvar från arbetstagaren har denne enligt 6 §rätt till skälig ersättning. Lagenupptar i övrigt bl.a. föreskrifter om vad parterna har alt iaktta närarbetstagare har gjort en uppfinning vars utnyttjande faller inom området förarbetsgivarens verksamhet. Enligt 10 S får arbetsgivare eller arbetstagare ifråga som avser tillämpningen av lagen inhämta utlåtande från en särskildnämnd, statens uppfinningar. Har tvist hänskjutits tilldomstol, fär även denna inhämta nämndens ullålande. Utlåtande är inte bindandeför parterna eller domstolen. Lagenom rätten till arbetstagares uppfinningar är enligt 2 § i huvudsak av dispositivnatur. Bortsett från de tvingande reglerna om arbetstagarens rätt lill skäligersättning (6 § första stycket) och om ogiltighet av vissa avtal (7 § andrastycket) kan lagens bestämmelser alltså ersättas av bestämmelser i avtal.Möjligheten till avtalsreglering har ulnylljats inom stora delar av arbetsmarknaden.Främst märks här de lid efler annan upprättade överenskommelser i ämnet som harträffats mellan () och vissa förbund påtjänstemannasidan. Gällande reglerar i huvudsak samma frågor somlagen om rätten till arbetstagares uppfinningar. 1 förhållande till lageninnebär avtalet emellertid en väsentligt mer omfattande rätl för arbetsgivarentill sådana uppfinningar. - har fäll efterföljare inom andra delarav arbetsmarknaden. Detär känt all frågor om rätten till arbetstagares uppfinningar har reglerats äveni enskilda arbetsavtal mellan arbetsgivare och arbetstagare. Några närmareuppgifter rörande omfattningen av sådan avtalsreglering eller rörandeinnehållet i avtalen föreligger emellertid inte. Ar1958 tillkallade chefen för justUiedeparlementel en utredningsman för att seöver lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar. Utredningsmannen lade år1964 fram betänkandet (SOU 1964:49) Rätten till arbelsta- DelIIJu:21 Skr 1977/78:103 104 garesuppfinningar, vilket innehöll förslag till vissa ändringar i lagen. Dessaberörde väsentligen den i 3 ij fastlagda avvägningen mellan arbetsgivarens ocharbetstagarens rätt till uppfinning som den senare har gjort. Betänkandetremissbehandlades men ledde inte till någon lagstiftningsåtgärd, PrivattjänstemannakartelleniPTK) har i skrivelse till chefen förjustitiedepartementet hemsiälll om viss ändring i lagen om rätten till arbetstagaresuppfinningar. Ändringen går ut på att lagens dispositiva regler - vilka f n.kan frångås både genom kollektivavtal och genom enskilda arbetsavtal - ifortsättningen skall kunna frångås till arbetstagarens nackdel endast genomkollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits av organisation vilken äratt anse som central arbetstagarorganisation. Med anledning av PTK.shemställan upprättades inom utkast till enlagändring som motsvarade PTK:s önskemål. Vid remissbehandling av utkastettillstyrkte bl.a. de hörda arbetstagarorganisationerna den föreslagnalagändringen. En majoritet av remissinstanserna avstyrkte dock att ändringengenomfördes om det inte företogs en översyn av andra bestämmelser ilagen. Sedermera har inom jusiitiedepartementet hållits en överiäggningangående eventuell översyn av lagen med bl.a. företrädare förstatliga verk ochmyndigheter saml för arbetslagar-, arbetsgivar- och näringslivsorganisationer. Lagenom rätlen till arbetstagares uppfinningar bygger på principer som i alltväsentligt fär anses rikliga. Trots detta talar enligt min mening vissa skälför atl lagen görs till föremål för översyn. Lagen kan sägas ligga i enskärningspunkt mellan upphovsrätten och arbetsrätten. Båda dessa räusområdenhar varit föremål för en avsevärd utveckling sedan lagen trädde i kraft år1950. Vidare saknade man erfarenhet av lagstiftning på området.Utformningen av lagen fick därför till stor del bygga på antaganden ochallmänna överväganden. Det förutsattes också att en översyn av lagen kunde blierforderlig efter någon lid (se 2 LU 1949:32 s. 5).