prop · G103142 · 1977-12-31 00:00:00 — Enligt minmening är det nämligen uppenbart att det inte kan komma i fråga att för dessafall tillämpa konsumentkreditlagen i dess helhet, t. ex. bestämmelserna ominformationsplikt, krav på kontantinsats och begränsning av användningen avförbehåll om återtaganderätt. Utredningenhar ansett att hithörande fall även i fortsättningen bör hållas utanförkonsumentkreditlagens tillämpningsområde och att de sålunda, i den mån fråga ärom avbetalningsköp, i stället bör falla under den nya avbetalningsköplagen.Utredningens ställningstagande har lämnats utan erinran av praktiskt tagel allaremissinstanser. En instans anser dock att den nya avbetalningsköplagen börgälla enbart köp mellan näringsidkare i och för deras rörelser medan kreditköpmellan andra paner bör hänföras under konsumentkreditlagen. Förmin del ansluterjag mig på denna punkt till utredningens förslag. Prop.1977/78:142 55 avvägningmellan säljares/kreditgivares och köpares motstående intressen som har skett ikonsumentkreditlagen måste i flera hänseenden anses föga lämplig för de fallsom här otvivelaktigt är av störst intresse, nämligen kreditköp direkt mellantvå privatpersoner. F. ö. bör tilläggas att den av utredningen föreslagnaordningen står i överensslämmelse med vad som gäller i fråga omlillämpningsområdel för den med konsumentkreditlagen nära besläktadekonsumentköplagen, Utredningenhar i korthet berört frågan om s. k. leasing till näringsidkare. Leasing - sominnebär långtidsuthyrning av t, ex, maskiner eller fordon -ulgör enfinansieringsform som kan tjäna som ett altemativ lill avbetalningsköp ochunder vissa omständigheter vara mer fördelaktig. Enligt utredningen saknas detanledning alt genom någon lagstiftningsåtgärd söka begränsa användningen avleasing i näringsidkarförhållanden. 1 övrigt har utredningen inle ansett sig haanledning att gå närmare in på frågan om behovei av särskild lagstiftningrörande leasing. Underremissbehandlingen av betänkandet har detta spörsmål berörts av endast enremissinstans, nämligen RSV. RSV har anfört all det vid leasing synes kunna föreliggaett lika stort behov av regler till skydd för den svagare parten - hyresmannen-som vid avbetalningsköp samt antytt alt en närmare undersökning härav börgöras i nu förevarande sammanhang. Föregen del vill jag erinra om att en näraliggande fråga var aktuell under arbetetpå konsumentkreditlagen. Kreditköpkommitién hade i sitt betänkande lagt framförslag till en tag rörande uthyrning av varor lill konsumenler, vilken varavsedd bl. a. att skydda hyresmannen mot alltför ofördelaktiga avtalsvillkorsärskill vid hyresavtal . I propositionen med förslag tillkonsumentkreditlag intogs emellertid den ståndpunkten alt man åtminstone tillsvidare borde avstå från att införa en särskild lagstiftning om uthyrning,eftersom frågorna behövde övervägas närmare och del inte fanns något som lyddepå att det förelåg ell behov av särskilda lagregler på området.Samtidigt framhölls dock att frågan fick tas upp till förnyad prövning omutvecklingen gav anledning till del (jfr prop. 1976/77:123 s. 143). Deöverväganden som sålunda gjordes beträffande lagsliftning om bl, a,långiidsuthyrning av varor till konsumenter har enligt min mening tillämpningäven när det gäller frågan om särskilda lagregler rörande leasing tillnäringsidkare, F, n, saknas skäl att vidla några åtgärder på detta område. Utredningenhar vidare någol uppehållit sig vid en fråga som sedanaktualiserades i en riksdagsmotion (1974:653) och som gälter köparens 1977/78:142 56 ställningvid s. k. factoring, Factoring innebär i allmänhet all ell finansieringsförelag(factorn) lämnar rörelsekredit åt ett försäljningsföretag mot säkerhel i dettasfakturafordringar, vilka övertåts till etter pantsätts hos factorn.Försäljningsföretagets kund, dvs, köparen, för normalt ett formulär med trycktuppgift om all fordringen har överiåtils på factorn och att kunden därför skalleriägga betalning lill denne, 1 den nämnda moiionen framhölls att enköpare kunde förbise en sådan betalningsanvisning och i stället betala tillförsäljningsföretaget. Köparen riskerar då att behöva betala även till factorn,om köparen kan anses ha haft åtminstone skälig anledning misslänka attförsäljningsföretaget inte längre var rätt betalningsmottagare, jfr 10 och 29SS tagen (1936:81) om skuldebrev. tagutskott avstyrkte emellertidett i moiionen framställt yrkande om alt gällande regler skutte ses över isyfte att eventuellt förbättra köparens ställning. I sitt belänkande (LU1974:28) anförde utskottet bl, a, att risken för dubbelbetalning i praklikeninte var så uttalad att den ensam kunde motivera den begärda översynen. Vidarehänvisades till det arbete som pågick inom den dåvarande kreditköpkommittén,Moiionen avslogs av . Utredningen- som i sitt betänkande redovisar en uppgift att factoring i i principinle omfattar fakturafordringar på gmnd av konsumentköp -har inte föreslagitnågon åtgärd i den nu diskuterade frågan. Utredningen har hänvisat till detskydd för köparen som tigger i det nämnda kravet på alt han, förattriskera dubbetbetatning, skall ha haft åtminstone skälig anledning misstänkaalt fordringen mot honom har överlåtits eller pantsatts. Frågan huruvida deltakrav är uppfyllt skatt, påpekar utredningen, bedömas med hänsyn tillomständigheterna i del enskilda fallel. Med del sisl sagda torde utredningen haavsett all bedömningen kan påverkas av sådana omständigheter som t, ex. enbristfällig formulering etter olämplig placering av den tidigare nämndainformationen om till vem betalning skatt ske. Föregen del för jag anföra följande. Som lagutskottet antydde i sitt nämndabetänkande torde det i piakliken inle föreligga någon större risk för alt denköpare som felaktigt betalar till säljaren tvingas att beiala även till factorn.Skulle detta likväl ske, har köparen naturligtvis anspråk på att säljarenåterbetalar det belopp som han felaktigt har uppburit. Härmed är emellertidinte sagt att den nu berörda frågan saknar betydelse. Utredningens betänkandeger dock inte något säkrare faktiskt underiag för ett ställningstagande. Någotförslag titt ändrade regler läggs därför inte fram . Utvecklingen på områdetbör emellertid uppmärksamt följas så att frågan om en lagändring vid behov pånytt kan aktualiseras, 4.1.7KredU i samband med avtal om ijänsi m. m. Konsumentkreditlagensregler om kreditköp gäller endasl vid köp av vara. Frågan om behovet avliknande skyddsregler även vid kreditförvärv av andra nyttigheter, bl, a,tiänster, berördes dock i propositionen med förslaget till Prop.1977/78:142 57 konsumentkreditlag.Det framhölls där alt denna fråga, som har visst samband medkonsumentljänstutredningens (Ju 1972:07) uppgifter, borde närmare övervägas avkreditköputredningen i dess fortsatta arbete. Utredningen har redovisatsina synpunkter i denna del. Härvid har frågeställningen begränsats lill alt ihuvudsak avse huruvida kreditköpsreglerna i konsumentkreditlagen börges ettmera vidsträckt tillämpningsområde än det som gäller. Enligt utredningen bör ensådan uividgning över huvud taget komma i fråga endast såvitt avser kravet påkontantinsats och reglerna om s, k, trepartsförhållanden,dvs, om köparensbefogenheter mot annan kreditgivare än säljaren. Den kreditgivning somförekommer i samband med förvärv av annat än varor är enligt utredningennämligen av så skiftande beskaffenhet och så svåröverskådlig att mera precisaregler inte bör införas i övrigt, t, ex. när det gäller köparens rätt attbeiala , skydd mot oskälig tillämpning av förfalloklausuler och tUlåtlighetenav avräkningsförbehåll. I sådana avseenden framstår enligt ulredningens meningden förmögenhetsrättsliga generalklausulen i 36 S lagen (1915:218) om avtal ochandra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen) som detlämpliga rättsliga medlet att komma åt missförhållanden. Ettkrav på kontantinsats och en utsträckning av konsumentkreditlagens bestämmelserom trepartsförhållanden bör enligt utredningen emellertid övervägas enbart närdet gäller förvärv av tiänster, däremot inte i fråga om köp av andranyttigheter såsom exempelvis värdepapper och fast egendom. Beträffande ett krav påkontantinsats vid förvärv av tjänst framhåller utredningen att huvudregeln närdet gälter betalningen för tiänst är att denna skall erläggas först i efterhand,dvs, sedan tiänsten har utförts, och då vid anfordran. En reglering motsvarandekontantinsatskravet vid kreditköp av vara måste därför på tiänsleområdetutformas som ett krav på viss betalning . är ett sådant krav emellertid varken påkallat eller lämpligt. Förkonsumenten måste del normalt anses vara titt övervägande fördel att intebehöva betala något förrän han har fött minst motsvarande del av motpartensprestation. Kontantinsaiskraveis funktion att motverka oöverlagda avtal harenligt utredningen förhållandevis ringa aktualitet på tiänsleområdet, möjligenmed undanlag för researrangemang. Utredningen anser det inteheller böra komma i fråga att utvidga tillämpningsområdet förkonsumenlkreditlagens regler om köparens befogenheter mot annan kreditgivareän säljaren till att omfatta även krediter för förvärv av tjänster. är det sannolikt mycket ovanligt alt den som tillhandahållertjänster överiåter sin fordran på betalning till annan, 1 den mån dettaförekommer och cut-offklausuler då kommer till användning har konsumentenenligl utredningens mening ett tillräckligt skydd i generalklausulen i 36 Savtalslagen. Sådana kreditkonstruklioner som låneköp och 1977/78:142 58 kontoköpmed annan kreditgivare än säljaren spelar enligt uiredningen en betydligtmindre roll på tjänsteområdet än på varuområdet, även om kontokrediterna kantänkas få ett vidgat användningsområde. Enligt utredningen saknas del påtjänsteområdet underiag för ståndpunkten att det skulle vara typiskt settoskäligt mot konsumenten/krediltagaren att kredilavtalet i sådana fallbehandlas som ett rättsförhållande som är skilt från avtalet om utförande avtiänsten. Under remissbehandlingenhar de ställningstaganden av uiredningen som har återgetts nu berörts närmareendast av ett par remissinstanser. /konsumentombudsmannen (KO)anser att utredningens bedömningar visserligen inte framstår som omotiverademen förordaratt det slutliga ställningstagandet i hithörande frågor för väntatill dess all konsumenttjänstutredningen har avslutat sitt arbete.Konsumenttjänstulredningen säger sig dela uppfattningen attkonsumentkreditlagens besiämmelserom kontantinsats och trepartsförhållandeninte bör tjäna som förebild på tjänsteområdet samt ansluter sig i huvudsak tillde skäl för denna ståndpunkt som har anförts i beiiinkandet. Föregendel harjag funnit att frågan om en utvidgning av tillämpningsområdet förkonsumentkreditlagens regler om kreditköp till alt omfatta även konsumenterskreditförvärv av andra nyttigheter än varor - eller införandet av liknanderegler för sådana förvärv - bör diskuteras i detta lagstiftningsärende endastsåvilt gälter tjänster. I fråga om andra kreditförvärv ger betänkandet inteunderlag för något slällningstagande. och konsumenttjänstutredningen har anfört ger enligl minmening stöd för att en reglering på tiänsleområdet som skulle motsvara kravetpå kontantinsats vid kreditköp av vara f n, inle bör komma i fråga. Denframtida utvecklingen bör emellertid följas så att denna fråga på nyll kanaktualiseras, om det visar sig nödvändigt. Uiredningen har anförtbeaktansvärda skäl för all särskilda skyddsregler för konsumenten itrepartsförhållanden på tiänsleområdet varken är nödvändiga eller heltlämpliga, har anslutit sig till dessa överväganden.På grund härav bör det inte komma i fråga att nu införa sådana regler. Detslutliga ställningstagandet i denna fråga bör emellertid enligt min meninganstå litl dess konsumenttjänstulredningen har slutfört sill uppdrag. Då tordedel föreligga andra möjligheter alt bedöma behovei av exempelvis bestämmelsersom riktar sig mol cut-offklausuler i avtal om tjänster och att överblickakonsekvenserna av sådana bestämmelser. Vidare bör del kunna bättre bedömas omdet är lämpligt att utsträcka vissa andra bestämmelser om kreditköp till attomfatta kreditavtal i samband med förvärv av tiänster. Prop.1977/78:142 59 Detkarakteristiska för avbetalningsköpet och grunden titt dess stora utbredning äratt själva den köpta varan kan utgöra säkerhet för säljarens fordran motköparen fastän varan är i köparens besittning och kan användas av honom. Dettapraktiska arrangemang är möjligt tack vare att det i avtalet tas in förbehållom rätt för säljaren att återta varan vid exempelvis bristande betalning samtatt förbehållet har verkan inte bara mellan säljaren och köparen utan iallmänhet även gentemot Iredje man, t. ex, köparens andra fordringsägare. Varansom sådan kan sålunda inte utmätas för köparens skulder och den dras inteheller in i köparens konkurs (jfr dock , Lagen omavbetalningsköp, 1957, s, 31-33). angivna förhållanden, jämteuppdelningen av betalningen i mindre poster, gör att avbetalningsköpet arenform av kreditköp som slår öppen även förden som har en förhållandevis svagekonomi. Någon särskild kreditsäkerhet behöver ju inle presteras, och om varanär avsedd för köparens näringsverksamhet kan dess användning tillföra köparende medel som behövs för att betala varan. Säljarensåtertaganderätt visade sig emellertid tidigt kunna medföra oskäliga följder föravbetalningsköparna, eftersom denna rätt enligt avtalen ofta inträdde redan vidminsta belalningsdröjsmåt och köparen vid ett återtagande inle var garanteraden rimlig ekonomisk uppgörelse. Dessa omständigheter utgjorde den huvudsakligaanledningen till avbetalningsköplagens tillkomst. samband med åierlaganderälten slår de s, k, förfalloklausuler sompraktiskl laget alltid förekommer i avtalen om avbetalningsköp. En sådanklausul innebär vanligen att säljaren har rätt att påfordra omedelbar betalningav hela den återstående skulden, om köparen exempelvis råkar i dröjsmål medbetalningen. Då avbetalningsköparen föratt kunna fullfölja köpet i regel ärberoende av att betalningen får erläggas i mindre poster är förfallopåföljdenoftast liktydig med att köparen måste låta säljaren återta varan, 4.2.2 Säljarensräll att kräva betalning och återta varan Genom2 S första stycket i avbetalningsköplagen begränsas säljarens rätt att göra ettåtertagandeförbehåll eller en förfalloklausul gällande för det fall köparenråkar i dröjsmål med betalningen. Om köparen underlåter all betala förfallenpost eller eljest fullgöra sin betalningsskyldighet får säljaren återta godseteller utkräva annars ej förfallen post endast om belalningsdröjsmålet har vissminsta omfattning. Det krävs all köparens underlåtenhet avser belopp somutestår obetalal minst utöver förfallodagen och att detta beloppuppgår till minsl en tiondel av avbetalningspriset eller, om i beloppet ingårtvå etter flera poster, till minst en tiugondel av avbetalningspriset eller 1977/78:142 60 attbeloppet utgör återstoden av säljarens fordran. Med avbetalningspriset förslåssammanlagda beloppelav de poster som köparen enligt avtalet haratt eriägga, Avbetalningsköplagenbegränsar inte säljarens möjlighel att åberopa ett förbehåll om återtaganderätteller en förfalloklausul av annan anledning än köparens belalningsdröjsmåt. Härråder alltså principiellt avtalsfrihet. Vidare bör anmärkas att enligl gällanderätt säljarens befogenhet att återta varan kvarstår även om säljarens fordranhar blivit preskriberad. Delta följer av att återtaganderäiten som harberörts är ett sakrättsligt anspråk. Genom konsumentkreditlagenfijrbättras konsumentköparens skydd mot återtagande och förfaltopåföljder. Fördet första är det endast köparens dröjsmål med betalningen av förfallen del avkreditfordringen som kan åberopas som grund för att återta varan eller utkrävaförfallopåföljd. Med kreditfordringen avses summan av det belopp med vilketköparen ursprungligen fick betalningsanstånd (kreditbeloppet) och allaköparens koslnader med anledning av krediten (kreditkostnaden). Vidare har dentidsfrist som medges köparen fördubblats, så alt del krävs att dröjsmålet harvarat . Beträffande återtaganderäiten föreskrivsuttryckligen att denna ej får göras gällande på grund av preskriberad fordran. När det gäller kraven påbetalningsdröjsmålets beloppsmässiga omfattning föreslogs i propositionenangående konsumentkreditlag all del skulle fordras alt dröjsmålet omfattade ettbelopp som översteg en tiondel av kreditfordringen. Vid riksdagsbehandlingenav förslagel godtogs denna bestämmelse emellertid endast som en huvudregel. Förvissa fall ansågs den vara alltför sträng mot kreditgivaren, och denkompletterades därför med en regel enligl vilken det är tillräckligt attdröjsmålet omfattar ett belopp som överstiger en tiugondel av kreditfordringen,om dröjsmålet avser två eller flera förfallna poster. Härskedde alltså ell närmande till avbetalningsköplagens ståndpunkt. Regleringeninnebär alt återtagande aldrig får ske när restskulden ulgör en tiugondel ellermindre del av kredilfordringen, Kredilköpulredningensförslag innebär alt den nya avbetalningsköplagen i likhet medkonsumentkreditlagen skall uttömmande ange i vilka läll ett förbehåll omåterlaganderätt elleren förfalloklausul får göras gällande, börenligtutredningen få ske dels vid kvalificerat betalningsdröjsmål och dels närköparen genom avtalsstridigl förhållande har äventyrat säljarens säkerhet ivaran. Utredningensförslag i fråga om de krav som bör ställas på ett betalningsdröjsmålsomfattning i olika hänseenden lades fram innan hade behandlatregeringens förslag till konsumentkreditlag och har utformats mot bakgrund avregeringsförslaget. Förslaget innebär att återtagande får ske om köparen sedanmer än en månad är i dröjsmål med all erlägga förfallen del av kreditfordringensom uppgår lill merän en tiondel av hela kredilfordringen eller, om dröjsmåletöverstiger , uppgår lill mer än en tjugondel av kredilfordringeneller utgör återstoden av denna. Prop.1977/78:142 61 enligtförslaget göras gällande om köparen har underlåtit atterlägga förfallen del av kredilfordringen och den uppgår lill mer än en tiondelav hela kredilfordringen eller, om dröjsmålet överstiger , lill merän en tiugondel av kreditfordringen. Tre av utredningensexperter, alla företrädare för näringslivet, har i ett särskilt yttrandeförordat att man i stället bibehåller de fömtsättningar som enligt dennuvarande avbetalningsköplagen gäller för säljarens rätt att återta varan ochgöra en förfalloklausul gällande vid belalningsdröjsmåt. De nuvarandebestämmelserna bör enligt experterna emellertid kompletteras med en regelenligt vilken säljaren alttid skall ha rätt att återta varan och utkrävaavtalad förfallopåföljd, om förfallen del av kreditfordringen har varitutestående . Enligt utredningen tordedet i praktiken sällan bli aktuellt att säljaren åberopar annan grund föråtertagande än köpa rens dröjsmål med betalningen. Utredningen anser emellertidav principiella skäl och med hänsyn lill att det vid näringsidkarensavbetalningsköp ofta rör sig om dyrbara varor och stora krediter att det börfinnas möjlighet för säljaren att göra gällande ett förbehåll omåtertaganderätt också om köparen har äventyrat säljarens säkerhet i varan genomalt åsidosätta annan förpliktelse på grur|d av avbetalningsköpet. Ävenförtidsbetalning bör kunna krävas i det fallet. Utredningensförslag innebär att ett förbehåll om återtaganderätt skall få göras gällandeäven om säljarens anspråk på betalning har blivit preskriberat. kan del i de pa risförhållanden som härärakiuella normalt inleanses oskäligt att ålertaganderätlen sålunda får göras gällande på samma sätlsom en vanlig panträtt. En av utredningens experter har dock i särskiltyttrande förordat att en ny avbelalningsKöplag på denna punkt ges i principsamma innebörd som konsumentkreditlagen. De förslag frånuiredningen som har redovisats nu har fåll ett blandat mottagande vidremissbehandlingen. Förslaget att den nya avbetalningsköplagen i likhet medkonsumentkreditlagen skall uttömmande ange de fall i vilka ell förbehåll omåtertaganderätt eller en förfalloklausul får göras gällande har godtagits avremissinstanserna. Däremot råder delade meningar när del gäller vilka krav sombör ställas på omfattningen av ett betalnings-dröjsmål för alt det skall fååberopas i sammanhanget. Del stora fiertalet remissinstanser, däribland deallra flesta företrädare för näringslivsintressen, anser all kraven börbestämmas i huvudsak på samma sätt som enligt den nu gällandeavbetalningsköplagen. En majoritet av dessa instanser ansluter sig helt tilldet sijrskilda yttrandet av de tre experterna från näringslivet och förordarsålunda också att nuvarande bestämmelser skall kompletteras med en regel enligtvilken återtagandeförbehåll och förfalloklausul alllid fårgöras gällande vidbelalningsdröjsmåt som överstiger , oavsett storleken av del beloppsom dröjsmålet avser. Förslagelalt ett förbehåll om återtaganderätt elleren förfalloklausul också skall lagöras gällande, om köparen genom annat kontraktsbrott än betal- 1977/78:142 62 ningsdröjsmålhar äventyrat säljarens säkerhet i varan, har lämnats utan erinran av nästanalla remissinstanser, t ett par yttranden framförs emellertid kritik som går ulpå att den föreslagna bestämmelsen är alltför allmänt hållen. Några fåremissinstanser har särskill berört frågan huruvida ålertaganderätlen bör fågöras gällande även när fordran har preskriberats och har härvid motsatt sigdetta. Föregen del vill jag till en början framhålla att ett åleriagande av varan i regelutgör en mycket allvarlig påftitjd för avbetatningsköparen. kan ha ettSlort bruksvärde för honom, och inte sältan torde han få svårt att på godavillkor skaffa en liknande vara. Detta kan naturligtvis vara särskiltallvarligt, om köparen är näringsidkare och behöver varan för sin rörelse. Tillämpningenav en förfalloklausul, som vanligen innebär alt kreditavtalet hävs och altköparens heta återstående skuld förfaller till omedelbar betalning, torde oftaleda lill att varan och är även i andra fall i allmänhet till stornackdel för köparen. Jag biträder därför utredningens förslag att den nyaavbetalningsköplagen bör innehålla uttömmande besiämmelserom i vilka fall ellförbehåll om återtaganderätt eller en förfalloklausul får göras gällande. Återtagande bör få ske ochförfalloklausut göras gällande liksom nu om köparen råkar i kvalificeratdröjsmål med betalningen. När det gäller dröjsmålets omfattning anser jag attden nya avbetalningsköplagen, som i första hand tar sikte på köp mellannäringsidkare, i störte utsträckning än som följer av utredningens förslag börbeakta säljarens intresse av alt utan dröjsmål kunna återta varan eller krävabetalning , om köparen inte fullgör sin betalningsskyldighet. Dennuvarande avbetalningsköplagens regler på denna punkt har nämligen såvitt käntinte våtlat några olägenheier. Tvärtom har såväl näringslivets experter iutredningen som nerlalet remissinstanser på näringsidkarsidan ansett attbestämmelserna har fungerat lillfredsslällande. De torde sålunda innefatta enrimlig avvägning mellan säljarens och köparens intressen. På gmnd häravförordar jag att den tidsfrist som köparen har på sig innan återtagande för skeeller förfatlopåföljd för utkrävas liksom f n, bestäms . Kravenpå dröjsmålsbeloppets storlek bör i enhetlighetens intresse ulformas på sammasätt som enligt konsumentkreditlagen. Dröjsmålet bör alltså avse förfallen delav kredilfordringen som uppgår till mer än en tiondel av hela kreditfordringenetter, om dröjsmålet avser två eller flera förfallnaposter, till mer än en tjugondel av hela kreditfordringen. Termen kreditfordranbör ges samma innebörd som i konsumentkreditlagen och sålunda beteckna summanav det belopp med vilket köparen har fåll belatningsanstånd (krediibeloppet)och kredilkostnaden. Den nuvarande avbetalningsköplagen sätter i stället detbelopp som dröjsmålet avser i förhållande till avbelalningspriset. Då detta iallmänhet är högre än kreditfordringen på grund av att det inkluderar ävenkontantinsatsen, kan de nya reglerna te sig något strängare mot köparen. Prop.1977/78:142 63 godtas,bl.