prop · G10330 · 1977-12-31 00:00:00 — En sådan finansieringsform medför att arbetsgivarnakollektivt blir ansvariga för de arbetshandikappades rehabilitering ochsysselsättning. Det tillförsäkrar också den skyddade verksamheten inkomstersom automatiskt följer löneutvecklingen i samhället. En stabilinkomstutveckling medför minskade risker för en utveckling därproduktionskraven måste sättas alltför högt. tilläggeremellertid att en finansiering med en arbetsgivaravgift på inteutan vidare torde kunna ses som en minskad kostnad för landstingskommunerna.Detta bl. a. med hänsyn till att en del landstingskommuner saknar eller har ettmycket litet antal platser vid verkstäder för skyddat arbete. De ökade anspråksom kan komma att ställas på landstingen i fråga om medicinsk rehabilitering m.m. kräver dessutom ytterligare resurser. Drygt hälften av landstingskommunernatillstyrker kommitténs förslag eller lämnar det utan erinran. anser att kostnaderna för attsysselsätta handikappade bör ses som en del av de totala produktionskostnadernai samhället och att det därför är logiskt att de bärs av hela produktionen. Iförlängningen av detta kan det enligt utredningen te sig naturligt att pröva omäven kostnader för andra typer av särskilda arrangemang för dearbetshandikappades sysselsättning skulle kunna uppfattas som en kostnad förproduktionen och finansieras direkt av denna. Prop, 1977/78: 30 57 verksamhet finansierad via arbetsgivaravgift gerarbetsgivarna ett kollektivt kostnadsansvar. En liknande konstruktion tordevara tänkbar beträffande t. ex. utbildning av handikappade i företag, halvskyddadsysselsättning och andra former av ekonomiska bidrag till arbetsgivarna. för fram liknande tankegångar somsysselsättningsutredningen. Verket menar att om en arbetsgivaravgift, såsomkommittén förutsätter, skall ge ökad tyngd åt arbetsgivarnas ansvar för attbereda arbetshandikappade sysselsättning i reguljära former bör det övervägasom inte hela kostnaden för arbetsvärden, dvs. såväl programmet "rehabiliterings-och stödåtgärder för svårplacerade" som programmet "sysselsättningsskapandeåtgärder för svårplacerade", borde finansieras på detta sätt. Med sammamotivering ifrågasätter om det inte vore möjligt att finansieraäven halvskyddat arbete med arbetsgivaravgifter. Kommunalekonomiska utredningen tar inte ställning ifinansieringsfrågan men har synpunkter på både alternativet skattefinansieringoch avgiftsfinansiering. Väljs det senare kommer både statens och landstingskommunernasfinansiella insatser att minska kraftigt i jämförelse med dagens situation. Dengängse prioriteringen mellan den skyddade verksamheten och andrasamhällssektorer kan dock, menar utredningen, komma att försvåras vid dennaform av finansiering. Om skattefinansiering väljs mäste man i den fortsattaorganisationsutredningen arbeta pä att finna smidiga former förmedelstilldelning och budgetprövning av den regionala verksamheten. De tekniskaproblemen, samordningen mellan de landstingskommunala och staUigabudgetbesluten måste lösas. Inte heller HCK tar ställning till den föreslagnafinansieringsformen men betonar det angelägna i att den skyddade verksamhetentillförs så mycket medel utifrån att de rent företagsekonomiska aspekterna inteöverdrivs. HCK framhåller också att om avgiftsfinansiering väljs får detta inteinnebära att näringslivet får anse sig ha gjort sitt och därmed tillåtas minskasina ansträngningar att förhindra utslagning och att anpassa arbetsplatsernatill alla människors behov. i menar att enskattefinansiering förutsätter att staten ensam svarar förmedelstilldelningen, eftersom det är angeläget att den skyddade verksamhetenkan utvecklas likformigt i hela landet. och läns landstingskominunerhänvisar till den sittande skatteutredningen och menar att man bör avvakta medett definitivt ställningstagande i finansieringsfrågan. De är dock nägot tveksammatill arbetsgivaravgifter eftersom dessa drabbar personalintensiva verksamheterhårdast. landsUngskommun delar emellertid kommitténs uppfattningatt arbetsgivaravgifter ger ett finansieringssystem som blir smidigt atthantera och som också bör kunna ge en fortgående kostnadstäckning vidoförändrad verksamhetsvolym. Det kan även ses som budgetmässigt mest gynnsamtför . 1977/78: 30 58 nägra remissinstanser är negativa eller tveksamma till enfinansiering med arbetsgivaravgifter. KF anser sålunda att en sådanfinansiering i praktiken innebär att den personalkrävande verksamheten, t. ex.servicenäringarna, får bära en proportionellt större del av kostnaderna än de kapitalkrävandeverksamheterna, i regel industrin, trots att flertalet personer som behöverskyddad verksamhet sannolikt kommer från industrin. Dessutom innebär varjeökning av arbetsgivaravgifterna ökade svårigheter att sysselsätta svårplaceradeeUer betingat arbetsföra på den reguljära arbetsmarknaden. Detta gällerspeciellt personalintensiv verksamhet där personalkostnaderna har storgenomslagskraft. En finansiering med arbetsgivaravgifter motverkar därförenligt KF:s uppfattning det egentliga syftet med den skyddade verksamheten rehabilitering och återanpassning till den reguljära arbetsmarknaden. SHIOerinrar om att den skyddade verksamheten funnits länge och att den finansierasav stat och kommun. Det finns därför inte behov av någon ytterligarefinansiering med arbetsgivaravgifter. Man motsätter sig en ny arbetsgivaravgiftäven av det skälet att finansieringsformen har en snedvridande effekt. Dendrabbar arbetskraftsintensiv verksamhet, bl. a. landstingskommuner ochkommuner, och den är inte konkurrensneutral. Ätt arbetsgivarna skulle få ettökat ansvar vid en finansiering med arbetsgivaravgifter anses vidarediskutabelt. Effekten kan likaväl bU den motsatta, nämligen att arbetsgivarnaanser att ansvaret helt har överförts till samhället genom denarbetsgivaravgift företaget betalat. De administrativa och offentligrättsligaproblemen i samband med ett delat kostnadsansvar är enligt SHIO överdrivna. Dekan lösas genom att landstingskommunerna får kostnadsansvaret för denregionala verksamheten och att detta kombineras med ett generellt staUigtbidragssystem. Staten bör ensam ekonomiskt svara för den centrala stiftelsensverksamhet. Att en finansiering via arbetsgivaravgifter skulle få en positiveffekt på arbetsgivarnas ansvar för de arbetshandikappade ställer sig ocksåGävleborgs läns och läns landstingskommuner tveksamma till. Deframhåller också att i deras fall torde bara en del av de till den centralastiftelsen från länets arbetsgivare inlevererade avgifterna återkomma förfinansiering av den skyddade verksamheten inom länet. Landstingskommunen iÖrebro län förklarar detta med att arbetsvårdsverksamheten i länet är välutbyggd och att det enligt dess bedömning inte erfordras fler platser. Ett mellan stat och landstingskommuner delatkostnadsansvar förordas av SFO med motiveringen att de nya trygghetslagarnaålägger arbetsgivarna ett betydande ansvar för fortsatt sysselsättning inomföretagen för villkorligt arbetsföra. Detta medför betydande kostnader förföretagen. Dessutom torde på konsekvensen av trygghetslagarna bliatt i stort sett samtliga anställda, utom i de allra minsta företagen, har sinanställning tryggad även om de skulle drabbas av handi- 1977/78: 30 59 kapp i någon form. Skyddat arbete är då av betydelsefrämst för nytillträdande på arbetsmarknaden. SÄF anser att ansvaret för de handikappades situationåvilar samhället i dess helhet och framhåller att arbetsgivarna redan i dagbidrar i stor utsträckning genom de skatteintäkter som stat, kommun och landstingerhåller. Man är också oroad av arbetsgivaravgifternas höjd och befarar ensnabb stegring som försvårar avtalsförhandlingarna och driver på inflationen.En lösning på de problem ett delat kostnadsansvar mellan stat och landstingskommunerkan komma att medföra är enligt SÄF, att staten påtar sig hela kostnaden. Finansiering via skatter förordas av någralandstingskommuner, bland andra Göteboigs och Bolins läns samt Alvsborgs läns landstingskominuner.Sistnämnda landstingskommun föreslår, i enlighet med sin uppfattning i frågaom huvudmannaskapet, ett delat kostnadsansvar mellan stat, landstingskommun ochkommun varvid staten bör täcka huvuddelen av kostnaderna med statsbidrag. ÄvenKristianstads läns landstingskommun anser att staten bör ta huvuddelen avkostnadsansvaret. läns landstingskommun framhåller att statsbidragenbör avvägas så att en övervältring av kostnader från stat till landstingskommunoch kommuner inte uppkommer. Vidare bör statsbidragen indexregleras så att deföljer kostnadsutvecklingen. Negativa till avgiftsfinansiering är även Skaraborgsläns och läns landstingskommuner. 5 Betänkandet Yrkesinriktad rehabilitering (SOU 1976:38) 5.1 Utredningen Utredningen konstaterar inledningsvis att målet föryrkesinriktad rehabilitering är att underlätta för människor som har svårt attfå eller behålla ett arbete att stärka sin ställning på arbetsmarknaden. Denyrkesinriktade rehabiliteringen är en del av samhällets arbetsmarknadspolitik.Den är en del av den enskildes rehabilitering och föregås ofta aveller bedrivs parallellt med medicinsk och social rehabilitering. Utredningen ger en allmän översikt överarbetsmarknadspolitikens och arbetsvärdens innehåll och utveckling. Somutmärkande för arbetsvärdens utveckling anges bl. a. en strävan bort fråninstitutioner till förmån för anpassningsåtgärder i det reguljära arbetslivet.Vidare redovisas några aktuella utredningar som behandlar områden med näraanknytning till den yrkesinriktade rehabiliteringen. Utredningen diskuterar vidare begreppet arbetshinder ochkonstaterar att arbetshinder uppstår i samspel mellan strukturella ochindividuella faktorer. Fysiska handikapp kan genom tekniska anordningar m.m. i hög grad kompenseras och behöver inte ge upphov till arbetshinder. 1977/78: 30 60 tUlkommer nya arbetshinder av framför allt psyko-socialkaraktär. Strukturförändringar med företagsnedläggningar som följd, ökadmekanisering och specialisering, ökat arbetstempo, monotona arbetsuppgifter,krav på utbildning m. m. är exempel på olika faktorer som ger upphov till arbetshinder.Utöver förändringar på arbetsmarknaden är arbetshinderbegreppet beroende avsamhällets ambitionsnivå gällande den fulla sysselsättningen, men även av höjdasocialpolitiska ambitioner. Utredningen redovisar också översiktUgt deförebyggande åtgärder som tillkommit för att förhindra utslagning ocharbetslöshet och konstaterar att arbetsmarknadspolitiken fåtten alltmer offensiv karaktär. Arbetarskyddet har byggts ut och getts en vidgadmälsättning för arbetsmiljöns utformning. Lagen om anställningsskydd och lagenom anställningsfrämjande åtgärder är viktiga reformer. Den senare lagen bildarunderlag för anpassningsgrupperna, som skall verka för att utslagningförhindras och medverka till nyanställning av äldre och arbetshandikappade. 5.1.2 Nuvarande former av kartläggande och förberedandeåtgärder Arbetsförmedlingens organisation med modifierad öppenförmedling innebär att alla arbetssökande som är i behov av mer personligservice i första hand skall betjänas av förmedlare. 1 de fall den arbetssökandeär osäker över yrkesval kan samråd ske med yrkesvägledare. Beror denarbetssökandes svårigheter på arbetsmarknaden på förekomst av handikapp kanarbetsvärden anlitas. För medicinsk konsultation kan arbetsförmedlingen anlitaförtroendeläkare, vilka är knutna till förmedlingen på konsultbasis. anlitar fristående konsultverksamhet i olika former. Totalt anlitasnio olika institut, med lokalkontor över hela landet. Det kan gälla anlagsundersökningareller psykologsamtal. Som andra former av psykologmedverkan iarbetsförmedlingens arbete finns kurserna "Arbetsliv och utbildning" (ALU)och "Omställning och träning" (OT). På vissa håll i landet bedrivsockså en försöksverksamhet med psykologmedverkan direkt i förmedlingsarbetet.Denna försöksverksamhet har gett mycket goda resultat. harantalet anlagsundersökningar minskat och andra former av psykologmedverkanökat. Vid kommunala eller landstingskommunala arbetsvårdsinstitutfår personer som på grund av fysiskt, psykiskt, intellektuellt eller socialthandikapp är i behov av kartläggning av arbetsförmågan och förberedelser införett arbete genomgå arbetsprövning och arbetsträning. Utredningen konstateraratt det förekommer betydande inslag av medicinsk, social och psykiskrehabilitering vid instituten. Verksamheten vid instituten är huvudsakligeninriktad på prövning och träning för yrken inom industrin, men framför alltkontorsavdelningar har tillkommit vid Prop.1977/78: 30 61 För att få bredd på yrkesutbudet har s. k. prövning/ träning ireell iniljö i växande utsträckning börjat tillämpas. För genomgång av arbetsprövning/arbetsträningutgår utbildningsbidrag i likhet med vad som gäller i arbetsmarknadsutbildning. med både prövnings- och träningsplatser finns i varje länutom och län. Instituten har landstingskommunalt huvudmannaskaputom i de landstingsfria kommunerna . Vidinstituten tjänstgör föreståndare, läkare, sjuksköterskor, sjukgymnaster,kuratorer, psykologer, administrativ personal, instruktörer, arbetsledare m.fl. Vid instituten är också arbetsvårdare från arbetsförmedlingen placerade. Statensarbetsklinik, som är en fristående institution med egen styrelse bedriver arbetsprövning,medverkar vid utbUdning av rehabiliterings-personal samt svarar för forskningoch metodutvecklingsarbete inom arbetsprövningens område. a. inletts ett samarbete med den sociologiska institutionen vid Stockholmsuniversitet i det s. k. utslagningsprojektet. Arbetsmarknadsutbildningenär en viktig åtgärdsform för arbetshandikappade. Arbetsmarknadsutbildningenhar expanderat kraftigt och omfattar ca 100 000 personer. Ca hälftenav dessa går på kurser vid AMU-centra. SÖ är huvudman för verksamheten vid AMU-centra,som bedrivs i nära samarbete med AMS. bedömer behov avkurser, deras yrkesinriktning, omfattning och lokalisering samt vUkaarbetssökande som är berättigade till arbetsmarknadsutbildning. SÖ svarar förden pedagogiska utformningen av kurserna samt för planering och ledning avverksamheten. påbörjade ca 20 000 arbetshandikappade någon form avarbetsmarknadsutbildning. Förvissa handikappgrupper ordnas inom arbetsmarknadsutbildningen särskildaanpassningskurser "Omställning och träning" (OT-kurser). Kursernasyftar till att genom klarläggande av anlag och intressen, social stimulans,allsidig träning samt studie- och yrkesorientering underlätta förkursdeltagarna att tillvarata sina resurser och därigenom kompensera sitthandikapp och skall alltså bl. a. förbereda för vidare yrkesutbildning. Sådanakurser ordnas för synskadade, hörselskadade, rörelsehindrade, intellektuelltarbetshandikappade samt psykiskt arbetshandikappade. 1anpassningsundervisningen arbetar personalen i kurslag bestående av kursföreståndare,utbildningsman, lärare, psykolog, kurator, sjukgymnast, arbetsterapeut,fritidsledare, sjuksköterska, läkare, boende-personal samt kontaktman frånarbetsförmedlingen. Utredningen konstaterar att metodiken i kursernaspraktiska yrkesorientering påminner mycket om den prövningsverksamhet somfinns vid de kommunala och landstingskommunala arbetsvärdsinstituten. Inomramen för arbetsmarknadsutbildningen anordnas också kursen "Arbetsliv ochutbildning" (ALU-kurser), som är en form av yrkesför- Prop.1977/78: 30 62 Kursen står öppen för personer somav olika anledningar känner sig osäkra inför yrkesvalet. Många elever ärarbetshandikappade. Kurserna omfattar i princip , men kan förlängaseller avkortas efter individuella behov. För socialt arbetshandikappade ordnassärskilda kurser omfattande . 5.7.5 Ändra former av rehabiUteringsverksamhet änyrkesinriktad rehabilitering Yrkesinriktad rehabilitering föregås ofta av eller bedrivsparallellt med andra former av rehabilitering. Utredningen beskriver i korthetutvecklingen inom några av de vårdområden som har anknytning till yrkesinriktadrehabilitering. Medicinskarehabiliteringskliniker finns vid ett 15-tal sjukhus i landet. 1 en avsocialstyrelsen framlagd utredning om den inedicinska rehabiliteringensorganisation föreslås en decentraliserad organisation i trenivåer, nämligen primärvård, länssjukvård och regionsjukhus. Den psykiatriskavårdens organisation har också varit föremål för utredning av en särskilttillsatt arbetsgrupp inom . Äv arbetsgruppens förslag framgåratt den kvantitativt största delen av vårdansvaret bör ligga hoskommunerna. Inomomsorgsvården är dagcenterverksamheten under uppbyggnad. Vid dagcentra skallvuxna utvecklingsstörda beredas sysselsättning och träning. Avsikten medverksamheten är att den utvecklingsstörde skall ges en allsidig träning så atthan eller hon kan klara sig själv i så stor utsträckning som möjHgt. Socialvårdi olika former har stor betydelse för rehabiliteringsarbetet. Enligtsocialhjälpslagen åligger det primärkommunerna att svara för den uppsökandeverksamheten och tillse att invånarna får den vård och behandling de behöver.Under senare år har förutsättningarna för socialvårdens arbete förändrats.Funktionsprincipen har ersatts med en helhetssyn på individen och/ellerfamiljen. Detta underlättar ett samordnat behandlingsarbete. Institutionsvårdenhar kompletterats med familje- och gruppbehandling i olika former.Tvångsåtgärderna har minskat. Inomkriminalvården sker en omstrukturering av anstalts vården. Interner medkortare strafftid än placeras på lokalanstalt i närheten av hemorten.Personer som dömts tiU längre frihetsstraff avtjänar dessa på s. k.riksanstalter. Vid vissa anstalter kommer att övertayrkesutbildningen och ge den formen av arbetsmarknadsutbildning. Inomfrivården pågår olika försöksverksamheter. En del av dessa leds avbrottsförebyggande rådet som enligt sina instruktioner bl. a. skall leda ochsamordna forsknings- och utvecklingsarbetet inom kriminalpolitikens område. Den allmänna försäkringen intar en viktig roll irehabiliteringsarbetet. 1977/78: 30 63 Enligt lagen om allmän försäkring åligger detförsäkringskassan att ta initiativ tiU rehabiliteringsåtgärder i de fallsjukpenning utgått i . Ansvaret för sjukfallsbevakningendecentraliseras f. n. och nya samarbetsgrupper rehabiliteringsgrupper bildas i anslutning till kassornas lokalkontor. Samarbelsorgan mellan arbetsvården och myndigheter ochorganisationer förekommer på olika nivåer. På central nivå finns inrättad enrådgivande delegation för arbetsvärdsfrågor med representanter för 29 myndigheteroch organisationer. På länsplanet förekommer liknande arbets-vårdsdelegationer.Likaledes finns ett mer eller niindre utbyggt kontakt-mannaskap mellan olikavårdorgan och arbetsförmedlingen. Utredningen konstaterar att utgångspunkten för samhälletssysselsättnings- och arbetsmarknadspolitik måste vara allas rätt till arbete.Denna rätt bör tillgodoses på den öppna arbetsmarknaden. Åtgärder bör vidtas såatt ytterligare tillväxt av den skyddade sektorn kan undvikas. Utredningen understryker vikten av att utslagningen påarbetsmarknaden motverkas. Lagen om anställningsskydd och lagen omanställningsfrämjande åtgärder är reformer som tillkommit i detta syfte. Detär dock ännu för tidigt att bedöma effekterna av dessa lagar. Utredningenpekar på risken att klyftan mellan de redan anställda och dem som står utanförarbetsmarknaden kommer att öka. Det är därför viktigt att samhället med krafttillvaratar de senares intressen. Detta har också varit tanken bakom lagen omanställningsfrämjande åtgärder som bildar underlag för anpassningsgruppernasverksamhet. Erfarenheterna av anpassningsgruppernas verksamhet tyder på att delyckats relativt väl med omplaceringsärenden medan de endast i mycket begränsadomfattning medverkat till nyrekrytering av arbetshandikappade. Utredningenerinrar om att lagen om anställningsfrämjande åtgärder är ett viktigt medel attpåverka företagens anställningspolitik. Utredningen betonar också nödvändigheten av attarbetsmiljön anpassas till arbetstagarnas förutsättningar. Förslag om nyarbetsmiljölag och förstärkt arbetarskydd är viktiga led i en sådan utveckling.Att som arbetsmiljöutredningen föreslår bredda arbetarskyddetsverksamhetsområde till att omfatta även de psykiska och psykosociala sidorna avarbetsmiljön är mycket angeläget. En utbyggd företagshälsovård är ocksånödvändig. Utredningen diskuterar också gränsdragningen mellanmedicinsk, social och yrkesinriktad rehabilitering. Utredningen' konstateraratt det inte går att dra någon absolut klar gräns mellan olika led i enrehabiliteringsprocess och att all rehabiliteringsverksamhet måste utgå frånen helhetssyn på individen. Förhållandet mellan medicinsk, social ochyrkesinriktad rehabilitering kan ses som en gradvis förskjutning avrehabiliterings- Prop.1977/78: 30 64 innehållet mot åtgärder som syftar till en arbetsplacering.Även i den yrkesinriktade rehabiliteringen är det nödvändigt med medicinska ochsociala stödåtgärder. Ett viktigt krav på en rehabiliteringsorganisation ärdärför att den måste underlätta övergång mellan olika rehabiliteringsled.Dubbelarbete och tidsmässiga förskjutningar måste undvikas. Nuvarande ansvarsfördelning mellan medicinsk, social ochyrkesinriktad rehabilitering är inte tillfredsställande. ex. den medicinska rehabiliteringen och primärkommunernas socialvård är otiUräckligtutbyggda eller har otillräckliga resurser. Vid arbetsvårdsinstituten ochanpassningskurserna har man därför påtvingats ett ansvar för en mycketomfattande rehabiliteringsverksamhet av medicinsk och social karaktär. Istället för att utgöra ett komplement till tidigare behandhng har denyrkesinriktade rehabiliteringen mänga gånger fått ersätta sådan vård. Denmedicinska och sociala rehabiliteringen måste därför upprustas och samordnas.Socialvården måste på ett bättre sätt än ta sitt primära ansvar för attrehabiliteringsbehov uppdagas och åtgärdas. Den medicinska rehabiliteringenmåste förstärkas och medicinska rehabiliteringskliniker tiUkomma inom varjelandstingsområde. Den psykiatriska vården måste förbättras och ges ett meraktiverande innehåll så att patienterna lär sig fungera i samhället.Kriminalvården måste också på ett bättre sätt än förbereda sina intagnapå ett liv i frihet. för yrkesinriktad rehabilitering och arbetspsykologisk verksamheti anknytning till arbetsförmedlingarna är mycket spHttrad. Kartläggande ochförberedande åtgärder finns på olika håll. Detta medför att denarbetssökande tvingas vända sig till flera instanser för att få sin situationutredd. Detta leder till dubbelarbete eftersom de olika åtgärderna ärlikartade. Verksamheten vid arbetsvårdsinstituten och anpassningskurserna ärdelvis parallella verksamheter. saknas viktiga moment. Det är t. ex.svårt att få till stånd en systematisk uppträning av en persons arbetsförmågavid arbetsvårdsinstituten, då arbetsträningen i hög grad är kopplad tillproduktion. 1 den reguljära arbetsmarknadsutbildningen saknas i hög gradmöjligheter till individualiserade stödåtgärder. Med en splittrad organisationför den yrkesinriktade rehabiliteringen blir det svårt att korrigera enfelaktig rehabiliteringsplan och den arbetssökande tvingas ofta att bytaverksamhetsområde. För individen är detta ansträngande och omotiverat. Utredningenföreslår därför att nuvarande resurser för karUäggning och förberedelsersamordnas. Utredningens utgångspunkt har varit att alla människor som har behovav dessa resurser ska få tillgång till dem. Nuvarande uppdelning i registreradearbetshandikappade och andra, som innebär att endast de förstnämnda anvisas arbetsprövningoch arbetsträning, måste upphöra. Således bör exempelvis också icke handikap- 1977/78: 30 65 pade personer i en yrkesvalssituation kunna få tillgångtill arbetsprövning. Tanken på en samordning av den yrkesinriktaderehabiliteringen har vuxit fram som en naturlig följd av den senaste tidensutveckling inom arbetsmarknadsutbildningen. Arbetsprövning och arbetsträningvar länge de enda formerna för kartläggning och förberedelse i kompHceradeärenden. Dessa åtgärder växte fram som en del av den arbetsvårdsorga-nisationsom hade sina rötter i den kommunala socialvården och med stark anknytning tillsjukvården.