prop · G103126 · 1977-12-31 00:00:00 — Från några häll ifrågasätts dock om inte staten bör ta på sigett vidsträcktare ersättningsansvar än utredningen har föreslagit. JKdelar utredningens uppfattning all de som tillfogas skada genom brott har ettsärskilt behov av ekonomisk hjälp frän det allmännas sida på grund av derasogynnsamma belägenhet i fråga om möjligheterna att få ut det skadestånd som dekan vara berättigade lill. måste dock beaktas inle bara hänsynen tillbrottsoffren utan också skadeståndsskyldighetens reparaliva funktion ochpreventiva effekt, rättvisesynpunkter samt intresset att allmänheten på egenhand försäkringsvägen skyddar sin person och sin egendom. Enligl JK harutredningen lyckats balansera dessa synpunkter väl. framhåller attdet är tydligt att staten inte kan åta sig atl ersätta alla brottsskador utanatt en avvägning mellan olika ersättningsbehov i samhället måste ske. Hovrättenhar i princip inte någon erinran mot den avvägning som utredningen har gjort. FöreningenSveriges statsåklagare påpekar att lagstiftningen med de föreslagna reglemaendast lar nägra försiktiga steg framåt saml all rådande brottslighet och denkriminalpolitiska utvecklingen borde föranleda än större generositet.Föreningen accepterar dock i nuvarande läge uiredningens avvägning av intressetalt brotlsdrabbade skall hållas skadeslösa mot andra av utredningen antydda rältspoliliskaoch ekonomiska intressen. är det rimligt atl samhället känner ett särskilt ansvarför dem som har drabbats av brott. De ersättningar till brottsoffren som f. n.utgår av allmänna medel är emellertid inte betydande om de sätts i relationtill samhällels utgifter i brottsförebyggande och resocialiserande syften. Detsynes därför förbundet som om utredningens grandsyn på statens ansvar förbrottsoffren såsom vilande på samhällssoli-dariteten är alltför snäv. Också deni och för sig önskvärda humaniseringen av kriminalpolitiken synes motivera engenerösare inställning från samhällets sida mot dem som genom utformningen avden humanitära kriminalpolitiken utsatts för brott. Förbundet tror att engenerösare inställning i någon mån skulle öka allmänhetens gehör för denmoderna kriminalpolitiken. Å andra sidan är det av stalsfinansiella ochpraktiska skäl nödvändigt med återhållsamhet i statens ersättningsåtaganden.Det är vidare angeläget atl ersättningsreglernainte verkar hämmande på allmänhetens benägenhet att själv vidta skyddsåtgärderi brottsförebyggande syfte. Det är både från kriminalpolitiska ochsamhällsekonomiska synpunkter bällre att brott förebyggs än att skadoma blirersatta genom skadestånd, försäkring eller del allmänna. Förbundet ansersigdärföri stort sett kunna godta de riktlinjer som utredningen har dragit upp förstatens ersättningsåtaganden. understryker all vidgade möjligheter för brottsofferatt 11 ersättning av allmänna medel kan bidra till att hos allmänheten vinnagehör för moderna strävanden inom kriminalpolitiken och till att underiättaåteranpassningen i samhället av dem som har begått brott. Liknande synpunkterframförs av länsåklagarmyndigheten i län, LO, /SR och . JKanser dock att utredningens syn på effektema av ett vidgat samhällsansvar förbrottsskador med avseende på allmänhetens inställning till kriminalvården ochdem som begår brott samt brottslingarnas återanpassning är alltför optimistisk.Detsamma gäller enligl JK effekten på målsägandens inställning till den som harbegått brottet. och Samhälle ifrågasätter omliberalare ersättningsregler kommer att leda till att allmänheten lättareaccepterar en humanare kriminalpolitik. Överåklagaren i befarar atlskadeståndsreglernas brottsavhåUande effekt kommer atl påverkasogynnsamt. Enallmänt kritisk inställning till utredningens förslag redovisas i en skiljaktigmening till brottsförebyggande rådets yttrande. Enligl vad som anförs i reservationenhar utredningen inte undersökt vad ett system för brottsskadeersätlning skallsyfta lill och på grund härav inte diskuterat 'andra fördelningsprinciper. Ett ersätiningssystemefter samma principer som sjukförsäkringen skulle ge bällre läckning för detenskilda offret. Dessutom skulle fördelningen bli mer rättvis än vad som i dagär fallet. Å andra sidan skulle en sådan lösning fl konsekvenser dels förförsäkringsbranschen, som skulle föriora en del av sin verksamhet, och dels förrisken för bedrägerier m. m. En annan lösning är därför en obligatoriskförsäkring administrerad av försäkringsbolagen. 2Det geografiska tillämpningsområdet för ett statligt ersättningssystem Utredningensförslag om det geografiska tillämpningsområdet har i allmänhet lämnats utanerinran under remissbehandlingen. Enligt RA, som anser att förslaget är välavvägt, har tillbörlig hänsyn tagits till den nordiska rättsgemenskapen.Folksam anser dock att det skulle vara försvariigt med en begränsning tillenbart brottsskador som inträffar inom de nordiska länderna. Också JKifrågasätter om de som har hemvist här i landet skall kunna få brottsskadeersätlningför brott som har begåtts utomlands. I den mån någon med hemvist här i landetlider nöd på grund av en utomlands erhållen skada, bör hjälpen från samhälletssida enligl JK:s mening utgå i annan ordning. 1977/78:126 67 Flertaletremissinstanser tillstyrker att den nuvarande behovsprövningen vid personskadortas bort. Enligt JK kan en behovsprövning strikt tillämpad leda till resultatsom framstår som godtyckliga. Också rättvisesynpunkter talar enligt JK för att allasom har tillfogats personskada genom brott har rätt till brottsskadeersättning.Liknande synpunkter framförs av RÅ, , SACOfSR, föreningenSveriges fiivårdsijänsiemån och och Samhälle. Socialstyrelsenavstyrker däremot att behovsprövningen vid ersättning för personskador slopas.Ett särskilt ersättningssystem för brottsskador kommer i praktiken alt få litenbetydelse med hänsyn till förekomsten av olika försäkringsförmåner. Slopandetav behovsprövningen är i varje fall från social synpunkt inle någon angelägenförändring. Eftersom de skadelidande vid våldsbrott vanligen tillhör ekonomisktmindre välbeställda grapper är förslaget inle heller från praktisk synpunktmycket all orda om. Konsekvensema av den föreslagna ändringen kan däremot bli atlstaten får la över ansvaret för den del av det privata försäkringsväsendet somnu läcker personskador vid brott. Styrelsen vänder sig i och för sig inte motdetta men anser atl del innan en sådan reform genomförs bör vara närmarebestämt vad den innebär. Det måste bl. a. finnas garantier för alt det statligasystemet fungerar lika bra för de skadelidande som det överfallsskydd somtillhandahålls av del privata försäkringsväsendet. framhåller å andra sidan all ett borttagande avden nuvarande behovsprövningen vid personskador inte kommer att medföra att ivart fall de lill riksförbundet anslutna försäkringsbolagen slopar sittöverfallsskydd. Beträffandefrågan vilka slags personskador som skall ersättas anser att enbegränsning till våldsbrott är ganska naturiig. De exempel från nuvarandepraxis där ersättning har utgått för skada som har vållats genom oaktsamhettalar mot en vid gräns. Enligt skulle ersättning ha varit likamotiverad vid många andra olycksfall. 3.2 Sakskadaoch ren förmögenhetsskada i allmänhet Närdet gäller frågan om ersättning för andra brottsskador än personskador framhållernågra remissinstanser vikten av alt stor återhållsamhet iakttas. Sålundauttalar JK all staten inle bör la på sig ansvaret för sådana skador i vidaremån än när det från allmän synpunkt är särskilt angeläget att så sker. Övervägandeskäl talar för att den som vill tillförsäkra sig ett bättre skydd för sinegendom än det som skadeståndslagen bjuder så långt del är möjligt får göra detförsäkringsvägen. En ordning som innebär att staten i ökad Prop.1977/78:126 68 utsträckningövertar det ekonomiska ansvaret för egendomsskador är varken önskvärd ellerförsvarlig. Liknande synpunkter framförs av . som anför atten principiell ersättningsskyldighet för staten visserligen kan vara motiveradi vissa fall - exempelvis när någon vars motståndskraft är nedsatt till följdav hög ålder eller fysiskt eller psykiskt handikapp tillfogas skada på grund avpsykisk påverkan - men alt det kan ifrågasättas om inte ersättningen i dessafall bör inordnas i del statliga socialförsäkringssystemet. Folksamavstyrker helt ett statligt ersättningsåtagande under hänvisning till de skälsom utredningen har anfört mot ett allmänt åtagande. Vad särskilt gälleråldringsfallen kan väl typfallet anses vara den ensamboende som blir brottsofferdärför att del är känt att han har ett litet kapital och atl han förvarar delhemma efiersom han inte litar på banken. Hur tragiskt detla fall än ärmotiverar det inte statliga ersättningsanordningar. Det ärsnarare ett praktisktän ett ekonomiskt problem. FöreningenSveriges statsåklagare ifrågasätter å andra sidan om inle förslaget tillersättning för ren förmögenhetsskada har fått en alltför snäv utformning.Praxis kan komma atl bli alltför restriktiv i fall då ömmande och humanitäraskäl talar för ersättning. Det är lill exempel angeläget all ersättning kanutgå till gamla människor som genom s, k. åldringsbedrägerier frånluras sinapengar just medelst utnyttjande av deras av åldern nedsatta motståndskraft. Föriustav mödosamt samlade besparingar kan medföra slora påfrestningar pä dennakategori. Stalsfinansiella invändningar mot en något störte frikoslighet i fallsom dessa synes ej väga tungt, särskilt med hänsyn till de möjligheter tilljämkning av brottsskadeersätlning som utredningen har föreslagit i annatsammanhang. LOkritiserar utredningens uppfattning atl allmänheten - om ökade ersätlningsmöjligheterinfördes - skulle bli mindre benägen alt teckna försäkring eller mindre aktsamom sin egendom. Den av utredningen föreslagna möjligheten att jämkabrottsskadeersättningen med hänsyn lill den skadelidandes underlåtenhet attvidta normala försiktighetsåtgärder kan förhindra all ersättningen i denna delfår allt för stor omfattning. LO påpekar alt det är en allvarlig brist attutredningen inte har undersökt storieken av de kostnader som skulle uppkomma,om ersättningssystemet vidgades till att gälla även andra sakskador änrymlingsskador som drabbar enskilda. LO anser att utredningen bör kompletterasi denna del. Också menar att frågan om ersättning vid sakskadorbör föras vidare. Någraremissinstanser vänder sig mot den föreslagna formuleringen att ersättningskall ulgå för skada på eller föriust av egendom som fordras för den skadelidandesförsörjning. framhåller alt denna formuleringkan ge upphov till tolkningssvårigheter. Enligt är formuleringentroligen felaktig när det gäller åldringsbrotten. Den stämmer inte heller närdet gäller de av utredningen angivna exemplen att arbetstagare Prop.1977/78:126 69 ellernäringsidkare förlorar redskap eller inventarier. Enligt är det orimligtatt betrakta en sådan förlust som ett hot mot försöriningsmöjlighe-len. Sveahovrätt anser att det bör framgå tydligare att bestämmelsen är tillämplig ävennär den skadade egendomen erfordras för försörjning av den skadelidandes familjeller annan som den skadelidande är försörjningsskyldig mot. Enligl hovrättenär förtydligande även påkallat med hänsyn till de fall då skadad egendom tillhördödsbo, handelsbolag e.d. och den vars försörjning det är fråga om är delägarei denna juridiska person. Utredningensförslag att näringsidkare som till sin ställning kan jämföras med arbetstagarebör kunna få ersättning kommer enligt JK atl medföra problem. JK anser detsvårt att ur den helerogena gruppen näringsidkare sortera ut en mindre gruppsom företer likheter med vanliga arbetstagare. Också ställersig tveksam till definitionen av de näringsidkare som skall kunna fåersättning för sakskador från staten. När det gäller uiredningensförslag alt ersättning kan utgå för skada, som i samband med personskada haruppkommit på kläder och andra personliga braksföremål som den skadelidande barpå sig, konstaterar atl denna ersätlningsmöjlighetinte omfattar tillhörigheter som stjäls eller utsätts för skadegörelse vid samlidigtinträffad personskada. Den som blir rånad pä armbandsur eller smycken får såledesinle ersättning för förlusten även om han i samband därmed utsatts förmisshandel. Delta aren svårförståelig distinktion, som skapar onödigagränsdragningsproblem. Om en person som llr ett knytnävsslag inte bara får sinskjorta nedblodad utan också i fallet efler slaget sin klocka sönderslagen, flrhan ersättning för klockan. Framgår del emellertid alt gärningsmannen haft föravsikt att råna vederbörande - på klockan eller på något annal - bortfaller ersättningsrätlen.Samfundet förordar därför en regel som innebär atl skada på eller föriust av kläderoch personliga bruksföremål i princip alllid ersätts, om skadan har uppkommitinte bara i samband med personskada utan också som en följd av sådan skada.Liknande synpunkter anförs a\föreningen , som anser altersättning bör utgå även för stöld av pengar, smycken e.d. i samband medpersonskada, och Samhälle framhåller all också armbandsuroch ringar, i varje fall vigselringar, bör anses som personliga bruksföremåloch alltså ersättas. 3.3Sakskada och ren förmögenhetsskada i samband med rymning Atlrymlingsskador skall ersättas enligt särskilt förmånliga regler har under remissbehandlingensatts i fråga endast i en reservation lill brottsförebyggande rådets yttrandesamt, såvitt gäller ren förmögenhelsskada, av . Någraremissinstanser anser atl ersättningsmöjlighelerna vid rymlingsskador börutvidgas lill att avse även skador som har vållats av personer som står underkriminalvård i frihet. 1 denna riktning uttalar sig kriminalvårdssty- 1977/78:126 70 relsen,föreningen och föreningen rådet anser atl frågan om en sådan utvidgning åter börprövas sedan någon lids erfarenheter har vunnits av reglerna om den nya anordningenför brottsskadeersättning. Uiredningensuppfattning att också fall, där skadevållaren är häktad, anhållen elleromhändertagen enligt 26 eller 28 - 30 kap. , bör omfattas avreglerna om ersättning för rymlingsskador delas av rikspollssiy-relen ochkriminalvårdsstyrelsen. Också ansluter sig lill delta förslag.När del gäller omhändertagande enligl lagen (1973:558) om tillfälligt omhändertagande,vissa kortvariga frihetsberövanden enligt och andra liknande frihetsberövandenär förhållandena emellertid enligt något annorlunda. Inte minstden omständigheten atl frihetsberövandet endast får pågå under kort lid gör delenligl verket knappast befogal alt staten lar på sig ett ersättningsansvar idessa fall. EnligtJK kan den föreslagna utvidgningen av kretsen skadevållare, i vart fall såvittavser personer intagna i polisarrest, inte anses uppburen av de skäl - främsthänsynen till de kringboende - som talar för särskilt gynnsamma regler när detgäller ersättning till dem som drabbas av brott av personer som är intagna pävissa anstalter. Endast i den mån anhållna eller häktade personer förvaras i kriminalvårdsanstalttorde skäl finnas för att brott begångna av sådana personer under rymning skallomfattas av ersättningsanordningen. De personer som bor nära en polisstationeller ett allmänt häkte är inle mer utsatta för brott än andra. Än mindremotiverat är det alt statens ansvar för rymlingsskador får omfatla personersomutan samband med brott har tagits in i polisarrest eller häkte. Låter man demsom på grund av brott är intagna i polisarrest eller häkte omfattas avregleringen av rymlingsskador kan del naturiiglvis vara lämpligt meduniformitet i tillämpningen. Några andra skäl som motiverar ett statligtansvarsåtagande i förevarande hänseende har dock inte framförts. påpekar alt häktade som skall genomgå rätlspsy-kiatrisk undersökningregelmässigt intas på särskilda rättspsykiatriska stationer eller kliniker.Dessa inryms numera så gott som undantagslöst i särskilda byggnader vid avlandsting drivna sjukhus. Staten bekostar dock löner och omkostnader förundersökningsverksamheten. Vid dessa förhållanden anser brottsförebygganderådet all ersättningsreglerna för rymlingsskador skall avse även skador avsådan häktad person som är intagen på rättspsykiatrisk station/klinik elleravvikit därifrån. framför samma uppfattning. Er\]\gtföreningen bör ersättningsreglerna avse också fall då skadahar vållats av någon som har intagits i eller avvikit från militärhäkte. Ettpar remissinstanser kritiserar uiredningens uppfattning atl ersättning avallmänna medel inle skall utgå för rymlingsskador i fall när 1. ex. kommun ellerlandstingskommun är huvudman för den aktuella anstalten. Prop.1977/78:126 71 domstolsverketär det naturiigt alt skador som har vållats av personer som av samhället blivittvångsvis omhändertagna för vård skall ersättas enligt samma regler vare sigvården sker i statlig eller regi. För den enskilde måste del varasvårt att förstå skillnaden mellan all en skada har orsakats av en interneradsom är psykiskt avvikande och att den har vållats av en patient från ett landstingsdrivetmentalsjukhus. Det måste därför vara rimligt atl staten svarar också för debrottsskador vilka har åsamkats av personersom är underkastade psykiatriskvård, barnavård, omsorgsvärd eller nykterhelsvård i anstalt, vare sig anstaltendrivs av staten eller annat rättssubjekt. Ett överförande till staten avskyldigheten all helt svara för sådana broltsskador synes dessutom påkallat medhänsyn lill att de nuvarande ersättningsformerna enligt vad utredningen haranfört inte är helt tillfredsställande på den kommunala sidan. Överåklagaren åklagardislrikt och anför liknande synpunkter.Landstingsförbundet tillägger att landslingens ansvar med en sådan lösningskulle kunna inriktas på rent vårdpoliiiskt betingade skaderisker för övrigapatienter inom psykiatrisk vård samt personer inom barnhems- och omsorgsvärd. Utredningensståndpunkt att kravet på bevisning om atl rymlingsskadan har tillfogats genombrott inte får sättas särskilt högt i fall då skadan drabbar fosterhem,arbetsgivare eller liknande kritiseras av JK, som finner det stötande attinföra en sorts presumtion för alt skadan skall anses vållad genom broll idessa fall. anser för sin del alt skador av denna art börersättas generöst men atl del är förenat med vissa risker att visa alltför slorgenerositet. Rehabiliteringen av den vårdade kan försvåras, om en vådagärningav omgivningen uppfattas som brottslig därför all brotlsskadeersältning utgelts.Beviskravet får därför inte sällas alltför lågt. 3.4Sakskada och ren förmögenhetsskada vid brott mot omyndig e.d. Uiredningensståndpunkt atl en särskild ersättningsanordning inte bör införas för skador somhar vållats av förmyndare mot omyndig eller av god man mot den han företräderhar överiag godtagils av de remissinstanser som berört frågan. Endast länsåklagarmyndigheieni och ifrågasätter om inte utredningen borde haulfört en noggrannare undersökning om förekomsten av brott mot omyndiga. RÅanser att det skulle föra för långt alt i delta sammanhang införa regler till skyddmot brott av förmyndare och gode män. Uiredningens motiv att avvisa ett sådantsyslem är enligt RÅ väl underbyggda, överförmyndarnämndpåpekar att överförmyndarorganisa-tionen ansetts fungera mindreväl men att en undersökning av förmynderskapsutredningen visat att endast ettfätal förskingringar av myndlingars medel hade förekommit (SOU 1970:67 s. 211).Eftersom överförmyndarkontrollen har förbättrats genom nu gällande förmynder-skapslagstittningbör det finnas förutsättningar för atl förskingringar skall bli Prop.1977/78:126 72 ännumera sällsynta i fortsättningen. Utöver förskingringar kan myndlingar även bliutsatta för andra brott av förmyndare och gode män. Någon undersökning somvisar omfattningen av denna brottslighet har inte gjorts. Det riiesta talardock för att brottsfrekvensen är låg. Med kännedom om den låga brottslighetenoch de problem som skulle möta vid utformningen av en generellersättningsanordning i detta avseende ansluter sig överförmyndarnämnden tillutredningens uppfattning. FöreningenSveriges överförmyndare finner atl den numera förstärkta överförmyndarorganisaiionenmed bl. a. möjlighet till inrättande av överför-myndarnämnder torde medverka tillatt brotten mot omyndiga m. fl. För en sådan utveckling talarockså det förhållandet att överförmyndare och ledamöter i överförmyndarnämndernumera utbildas för atl kunna sköta sina kontrollfunktioner. Föreningen ansersåledes att tillräckliga skäl inte föreligger för en generell ersältningsordningbeträffande skador som vållas av förmyndare eller gode män. Föreningenförutsätter dock att om en myndling drabbas av skador till följd av brott,riksdag eller regering skall kunna medge ersättning om det föreligger särskiltömmande omständigheter. 4Ersättningens bestämmande 4.1 Skadeståndsrättsliga principer Attbrottsskadeersätlning enligt huvudregeln skall bestämmas enligt skadeståndsrättsligaprinciper har i regel inte kommenterats av remissinstanserna. Socialstyrelsenframhåller dock att frågan om betydelsen för det statliga ersättningssystemetav å ena sidan skadeståndsrältsliga principer och å andra sidanförsäkringsbolagens villkor borde ha behandlats mer ingående. Det gäller intebara vid bestämmande av ersättningen utan även vid bedömning av andra frågor, t.ex.hur vidsträckt medvållandebegreppet bör vara. Vid användningen avrymlingsanslaget tillämpas dels skadeståndsrättsliga regler, dels regler somöverensstämmer med försäkringsbolagens villkor och dels regler som är enblandning från båda dessa områden. Det säger sig självt alt praxis under sådanaförhållanden blir snårig och lätt utvecklas motsägelsefullt. Enligtsocialstyrelsens mening talar övervägande skäl för att försäkringsbolagenslinje i stort bör följas även av staten. På grund av att målsättningen medstatens åtagande alt ersätta brottsskador i mycket skiljer sig från de syftenförsäkringsbolagen har med sin verksamhet kan dock en mera självständig hållningi vissa avseenden vara värd atl överväga, Enligl JK är del viktigtatt så långt det är möjligt förhindra att skada för vilken någon är ansvarigenligt skadeståndslagen bedöms olika av olika prövningsinstanser. Om skadeslåndsfråganhar prövats av domstol bör därför den ersällningsprövande myndigheten enligthuvudregeln vara bunden av domstolens avgörande. Regeln bör dock förses med detundantaget att domstolens avgörande inte skall vara bindande i fall därdomstolen inte har Prop.1977/78:126 73 ingåttpå sakprövning av skadeståndets storiek. Också fall där omständigheter, sominte var kända vid domstolsprövningen, har tillkommit bör kunna föranleda enändrad bedömning. Folksamdrar upp frågan om ersättning till efterievande barn samt framhåller alt enavsevärd utjämning har skett på detta område inom skadeståndsrätten. Underhåll,utbildningsstöd osv, blir inte i samma utsträckning som tidigare större om denbortgångne försörjaren var höginkomsttagare. ifrågasätter om inte entotal utjämning vore rimlig när det gäller brottsskadeersätlning. 4.2 Avräkningav skadestånd och andra förmåner Utredningensförslag att avräkning skall ske för skadestånd och andra förmåner som denskadelidande kan vara berättigad till på grund av skadan har i allmänhetlämnats utan erinran under remissbehandlingen. Beträffande förslaget altskadestånd skall avräknas i den mån det har betalats eller kan beräknas blibetalt understryker dock föreningen atl man inte fårställa för höga krav på bevisningen all skadeståndet inte kan beräknas blibetalt. De som ådrar sig skadeståndsskyldighet genom brott häri många fallsvårt alt finna och behålla arbete eller är alkoholskadade e.d. En aldrig sågod vilja att betala skadestånd slupar därför på bristande förmåga. När detgäller personskada är det väl känt från skadeslåndsrätten all det för denskadades tillfrisknande och rehabilitering är av vikt att ersättningen utgår snabbtoch med ett engångsbelopp och ej fördröjs av långdragen utredning. F.ö. kanstaten enligl utredningens förslag regressvis återkräva den utgivna ersättningenav skadevållaren. Sveahovrätt framhåller alt bedömningen av gärningsmannens betalningsförmåga iflertalet fall bör grundas på polisutredning.