prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — lagrådetsförslag) och 12 § första stycket 3. Även i dessa fall får antas att fråga är omhändelser och åtgärder i . Lagrådetförordar att paragrafen uppdelas på två stycken, ett första innehållande demateriella reglema och ett andra med förfarandebestämmelser. Iförsta stycket bör utsägas att i faU som anges i 19 och 20 §§ (enUgt lagrådetsförslag) pass ej får utfärdas om sökanden ej erhåUit passtiUstånd samt attpassmyndigheten vad gäller passets giltighet är bunden till vad som följer avpasstillståndet. Avlagtexten i andra stycket bör framgå att passökanden har valfrihet meUan altförst göra ansökan om passtiUstånd och inge sådant tiUsammans medpassansökningen och att direkt söka om pass, utan att ha passtillstånd, ivilket fall passmyndigheten blir skyldig att hänvisa ärendet tUl den myndighetsom är behörig att besluta om passtillstånd för sökanden. 12 § Lagrådet: Iförevarande paragraf kommer, om lagrådets förslag beträffande 15 § godtas,punkt 5, som handlar om återkallelse i anlediung av vårdmyndighetsframställning, att utgå. 13 § Lagrådet: Reglemaom provisorisk återkallelse bör utformas så att därav framgår att sådantbeslut aldrig får avse än och att det skall vara föremålför kontinuerUg omprövning. Beslutet skaU sålunda hävas, så snart det särskUdaskäl upphör som föranlett den provisoriska återkallelsen. Vid utgången avtiden för den provisoriska återkallelsen skall, oavsett att återkaUelsenbestämts tiU eUer gällt tUls vidare, passet återstäUas tillinnehavaren föratsatt att icke under meUan-tiden passet genom nytt beslut avpassmyndighet bUvit slutUgen återkallat. Stadgandet avseende vårdmyndighels framstäUningom provisorisk återkallelse föreslås överflyttat tUl den av lagrådetföreslagna 15 §. 14 § iMgrådet: Lagrådethänvisar till vad som anförts vid 2 §, 14 1977/78.1 saml Nr 156 1977/78:156 190 15och 16 §§ Lagrådet: Lagrådetförordar att i 15 § klart utsäges att passmyndighet är skyldig att besluta ienlighet med framstälhiing av vårdmyndighet om återkallelse, provisorisk återkallelseeller giltighetsbegränsning av pass, om passinnehavaren omfattas av reglerna i24 § (enligt lagrådets förslag). Till16 § bör, som uiledningsvis nänmts, enligt lagrådets förslag överförasreglerna i 14 § lagförslaget om behörig beslutsmyndighet vad beträffar beslutom återkaUelse och gUtighetsbegränsning av pass. Dessa regler bör kompletterasmed ett stadgande om alt passmyndighet som beslutat om provisorisk återkallelseockså beslutar om återkallelsens hävande. Vadgäller det remitterade lagförslagels 15 och 16 §§ förordar lagrådet vissaändringar. Paragraferna innehållerunder rubriken regler dels omverkställighet av beslut om återkallelse av pass eller begränsnmg av gUtighetstideller giltighetsområde för pass dels om säkerhetsåtgärder i avvaktan på sådantbeslut. Bestämmelsernas innebörd och funktion skulle framträda klarare om debåda grupperna av regler togs in i skilda paragrafer, I lagtexten bör vidaredirekt utsägas alt passinnehavaren vid återkallelse etc, i första hand skall anmanasalt överlämna passet till passmyndigheten eUer annan myndighet. Vitesföreläggandebör kunna ges redan i samband med denna anmaning. Myndighets befogenhet att kvarhållapass som visserUgen inte har överlämnats för sådant ändamål men som finns hosmyndigheten eller uppvisas, exempelvis vid passkontroll, bör också reglerasuttryckligen i lagen. Beslut om interimistisktomhändertagande av pass bör alltid meddelas av passmyndighet, dvs. inom landetlokal polismyndighet. Det synes inte påkallat att medge enskild polismanbehörighet att meddela sådant beslul. Behov av ett snabbt Ingripande tordeframför allt kunna uppslå när passinnehavaren står i begrepp att lämna landetoch företer passet vid gränskontroll. Det får förutsättas att det vidgränsstationerna finns polisbefäl med behörighet att på passmyndighetens vägnarbesluta att pass skall omhändertas. Befogenhet att besluta om omhändertagandeav pass i det faU som anges vid 4 i det remitterade förslaget bör anknytas tillatt frågan om återkallelse eller begränsning inte har slutbehandlats. Pågrund av det nu anförda föreslås alt paragraferna, som blir 17 och 18 §§ ilagrådels förslag, ges följande lydelse, var\'id rubrUcen "Omhändertagandeav pass m. "17§ Har pass återkallats är passinnehavaren skyldig all på anmaning avpassmyndighet överlämna passet till passmyndigheten eller annan myndighet.Detsamma gäller om beslut om begränsning av passels giltig- 1977/78:156 191 I sådant fall skall passet förses med anteckning ombegränsningen och så snart det kan ske återstäUas till innehavaren.Passmyndigheten får förena anmaningen med vitesföreläggande. Om pass som enligt förstastycket skaU överlämnas tUl myndighet finns hos passmyndighet eller uppvisasför sådan myndighet, kan myndigheten kvarhålla det. Finns passet hos annanmyndighet, skall det på begäran av passmyndighet överlämnas till denna. 18§ får besluta att pass skall omhändertagas, om 1. fråga om återkallelse av passetenUgt 12 § första stycket 2 eller 4 har uppkommit och fara föreligger att passmnehavarenreser ut ur landet innan beslut om återkallelse hinner meddelas, 2. framstälhiing enUgt 24 eller 25§ har beslutats och fara föreUgger all passinnehavaren reser ul ur landet innanfråga om återkallelse av passet eller begränsning av dess giltighetslutbehandlats. Harbeslut om omhändertagande meddelats enUgt första stycket, äger 17 §motsvarande tillämpning. Ompass som omhändertagils enligt första stycket 1 ej återkallats inom eflerpassets omhändertagande, skall passet återstäUas till passinnehavaren. Pass somomhändertagits enUgt första stycket 2 skall förvaras av passmyndigheten tilldess frågan om återkallelse eller begränsning har avgjorts slutiigt." Underhänvisning till vad jag anfört inledningsvis föreslår jag att punkterna 1 och 3ulgår. Paragrafen bör sålunda bU tillämplig endast på patienter som är intagnaenligt reglerna i 17 § andra slycket LSPV och enligt 42 § tredje stycketomsorgslagen. 19 och20 §§ Lagrådet: Dessaparagrafer föreslås av lagrådet bU 21 och 22 §§. Sedan i de två föregåendeparagraferna de två kategorier för viUca passtillstånd fordras för utfärdandeav pass blivit närmare avgränsade, bör i de två följande paragrafernas förstastycken anges de myndigheter som har att pröva fråga om passtillstånd och iparagrafernas andra stycken de grunder på viUca passtillstånd skall vägras. Idenna paragraf, som enligt lagrådets förslag är 27 §, föreslås den jämkningen iförsta stycket att förbudet att föra talan mot beslut av passmyndighetutsträcks att gälla även passmyndighets anmaning enligt 17 § i lagrådetsförslag, oavsett om anmaningen är förenad med vitesföreläggande eller ej. 1977/78:156 192 Förvaltoingsdomstolskommitténframlade i sitt betänkande (SOU 1966: 70) förslag tiU ändrmg av båda passförfattaingama,såväl passkungörelsen som utrUcesförvaltaingens passkungörelse (se s, 215216och 667671), Förslaget innebar vad gäller den förra författaingen följande.Beslut enligt denna kungörelse av annan passmyndighet än länsstyrelse skulleöverklagas hos . Talan mot beslut av länsstyrelse i särskUt fallrörande pass skulle föras hos kammarrätt. Talan var icke tiUåten bettäffande utrUcesministernsbeslut enUgt kungörelsen. Vad beträffar den andra kungörelsen innebarkommitténs förslag att talan mot beslut enUgt kungörelsen av beskickning ellerkonsulär myndighet skulle föras hos kammarrätt. Vidare stadgades att talan motutrikesministerns beslut enUgt kungörelsen icke fick föras. Kommitténhade kommit till den uppfattamgen alt övervägande skäl talade för att mål ompass i särskilda fall skuUe tiUhöra administrativ domstols prövning. Kommitténredovisade sina överväganden på följande sätt: Ordnings-och säkerhetssynpunkter måste tiUmätas betydelse i vissa passärenden. Även försvarsberedskapssynpunkterkan spela en roll i sådana ärenden. Eftersom regeringen är det organ, som hardet yttersta ansvaret i angivna hänseenden, kan det te sig natarUgt att Kungl. Maj:ti statsrådet också handhar överprövningen av passfrågoma. TiU förmån för dennalösning av kompetensfördehiingsfrågan kan även åberopas att såväl passkungörelsensom utrikesförvaltaingens passkungörelse tiU-lagt ministern för utrikesärendena en vidsträckt, delvis oreglerad beslutanderätt rörande passärenden. Principiellaskäl kan dock anföras mot att beslutanderätten Ugger i regeringens händer.Innehavet av svenskt pass är i aUmänhet en förutsättaing för den frihet attlämna landet, som i princip torde få anses stå öppen för varje svenskmedborgare. Intresset att omgärda denna rätt med ett så starkt skydd som möjUgttalar för att enskilda passärenden i sista instans bör prövas av admmistrativdomstol. Somnärmare redovisas i den vid lagrådsremissen fogade departementspromemorianframkom vid remissbehandlingen av förvaltningsdomstolskommitténs betänkande ermruigarfrån oUka håll mot de ovan nämnda förslagen. KritUten byggde på tanken att detur statsnyttosyn-punkt borde vara den högsta administrativa instansen, dvs.numera regeringen, som i sista hand hade att avgöra om en person skuUe nekaspass. Departementspromemorian med förslag till passlag följer i huvudsak dessatankebanor. Där framhåUs att avgörandet i passärenden bör träffas snabbt. I specieUafall kan säkerhetssynpunkter ha betydelse och vid behov kan hänsyn behöva tastill försvarsberedskapssynpunkter. Eftersom regeringen är det organ som har detyttersta ansvaret i dessa hänseenden, ter det sig enUgl promemorian naturligtatt låta överprövningen av passfrågorna i sista hand ankomma på regeringen.Det an- 1977/78:156 193 märksäven att passärenden i allmänhet inte är förknippade med några svårlöstaproblem av rent rättslig natur. Idet remitterade förslaget tiU passlag har departementschefen följt promemorieförslagetoch gjort regeringen till slutinstans i passärenden i enUghet med vad också förnärvarande är fallet. Dåfråga nu uppkommer om att bestämma humvida det slutliga avgörandet i enskildapassärenden skaU Ugga hos en administrativ instans ?om regeringen eller hosdomstol, kan följande överväganden göras. Förstmåste den förändrade karaktär passlagstiftningen erhåUit genom grandlagstiftningenav 1974 beaktas. Från att ha varit en på statUg höghf tsmakt vilandeadministrativ reglering av medborgamas gränspas-sering, har passlagstiftningblivit en redovisning i lags form av de inskränkningar som genom passtvångetgörs i en medborgama enligt grundlagen tillkommande frihet. Det ter sig naturUgtatt kontroUen av om rättstUlämpningen på detta område blir korrekt i sista handankommer på domstol. Medborgama bör så långt möjligt garanteras att komma iåtnjutande av den rätt att lämna riket som grandlagen tiUerkänner dem. Vidareär att bemärka att såväl hindren för bifall tiU passansökan som grandema för återkaUelseav pass kommer att med relativt stor noggrannhet anges i passlagen, i dess 7 §resp, 12 §. För beslut om att någon skall nekas pass eller få sitt passåterkallat kommer sålunda att finnas tydliga lagregler, vilka skaU ligga tillgrund för rättstUlämpningen, Reglema om passhindren som leder tUl att enmedborgare nekas pass och reglerna om under vUka föratsättningar erhåUet passkan återkallas bygger huvudsakligen på sådana kriterier vilkas bedömande i andrasammanhang vanUgen är anförtrott domstolarna. Sedanregeringsrätten tiUkom 1909 har utbildat sig ett tämUgen fast mönster för huradministrativa mål skall fördelas meUan rent administrativa instansordningaroch instansordningar, vari förvaltningsdomstol ingår i vart fall somslutinstans. Passmålen kommer enUgt passlagen att tUlhöra den stora gmpp avärenden som avser en lagstadgad förmån, vars erhåUande eUer förlust i det individueUafaUet beror av i lag angivna kriterier. Denna omfattande grupp av ärenden harså gott som undantagslöst, tidigare vid fördelningen meUan Kungl. Maj:t istatsrådet och Kungl, Maj:t i regeringsrätten, numera vid fördelning meUan eninstansordning med regeringen som slutinstans och en instansordning medkammarrätt regeringsrätten som slutinstanser, tiUförts området för denadministrativa rättsskipningen. Sedanfrågan om passmålens instansordning senast prövades i anledning avförvaltningsdomstolskommitténs förut nämnda förslag, har som framgår av detföregående två faktorer tUlkommit som helt förändrat läget. Rätten att lämnariket har blivit en grandlagsfäst rättighet, och de rättsliga föratsättningamaför erhåUande och återkaUande av 1977/78:156 194 passkommer att i huvudsakliga delar bli noggrant angivna i lag. Det torde sålundaknappast råda någon tvekan om att tidpunkten nu är kommen att förverkliga förvaltaingsdomstolskommitténsförslag av 1966 att överföra passmålen i högre instans tiU förvaltningsdomstolama. Emellertidkompliceras frågan av att de tvistiga passärendena i stor utsträckning avserpass för personer för vilka gäUer särskUda begränsningar i rätten tiU pass.Passmyndigheten är i dessa faU såväl vid utfärdande av pass som vid återkaUelseav pass bunden av vederbörande tiU-slåndsmyndighets beslut. Pass får sålundaicke utfärdas utan passtUl-stånd och pass skall av passmyndigheten återkaUas,då passtUlstånds-myndigheten eller motsvarande vårdmyndighet det begär. I ettsystem där förvaltningsdomstol utgör överinstans tiU passmyndighet kommersålunda även domstolen att bli bunden av specialmyndighetens avgörande. EmeUertidhar en särskUd besvärsordning föreslagits för omprövning av beslut om passtUlslåndoch framställning om återkaUelse eUer giltighetsbegränsning av pass med domstoleller högt kvaUficerade domstolsliknande nämnder som slutinstanser. Den prövningsom sker i dessa ärenden gäller vidare huvudsakUgen frågan om en möjUghet tillutresa ur riket är förenUg med den slutna eller öpnna vård för vUken personenifråga enUgt särskUt beslut är föremål. Att specialmyndigheten får en också i förhåUandetUl domstol exklusiv behörighet att företaga denna speciella bedömning går attväl förena med svenskt rättssystem och föranleder med hänsyn tUl de anmärktaförhållandena inte någon erinran från min sida. Dethar upplysts att av de mål som förekommer rörande passfrågordet övervägande antalet gäller pass för personer vUka är underkastade passtiUståndstvång.Det skuUe sålunda kvarstå en numerärt ganska Uten grupp där besvärsmyndigheteni instansordningen skulle ha en obunden prövningsmöjlighet. Det harbeträffande denna restgrupp vidare upplysts att tvistefrågoma ofta rör meratekniska problem utan större principiell eller rättslig betydelse. Dessaomständigheter, som gäller nuläget, kan emellertid knappast få varautslagsgivande vid besvarande av den principieUa frågan om prövnmgen av de individueUapassärendena i sista hand skaU tUlkomma domstol eUer administrativ myndighet.Förhållandena på detta område kan växla snabbt. Medborgarna har anspråk på attfå ätajuta den trygghet i lagtUlämp-ningen av reglerna om utfärdande och återkaUandeav pass som ligger i att domstol i sista hand har avgörandet i dessa frågor. Motbakgrand härav föreslås dels att andra stycket erhåUer det innehållet atttalan mot annan passmyndighets beslut enligt passlagen än beslut enligt förstastycket skall föras hos kammarrätt, om beslutet har meddelats av passmyndighetutom riket, dels att tredje stycket första meningen ändras så att talan motlänsstyrelses beslut enligt passlagen föres hos kammarrätt. 1977/78:156 195 Enligtlagförslaget skaU länsstyrelses beslut, som är grundat på att passtillståndvägrats eUer att framställning om återkallelse eller gUtighetsbegränsninggjorts, ej vara överklagbart. Sådant fullföljdsförbud föreslås ej förmotsvarande beslut av beskickning eller annan passmyndighet utom riket utantalan kan i detta faU föras vidare till regeringen. Imål av denna art ankommer på passmyndighet att pröva två faktorer dels att denperson varom är fråga verkligen är underkastad begränsning i sin rätt tUlpass, dels att passtUlslånd saknas eller att vederbörlig framställning om återkaUelsem. m. föreUgger och ej är behäftad med t. ex. formella fel. Det kan finnaslägen då passökanden resp, den som fått sitt pass återkaUat eUer begränsat harett legitimt intresse av att få av domstol prövat huruvida han tiUhör denkategori för vUken särskild begränsning i passrätten gäller. Mot ett specieUtförbud att få föra saken vidare till högre instans' prövning med dylikaförbud måste alltid försiktighet iakttas talar också den omständigheten attfråga är om en inskränkning i en grandlagsskyddad rättighet. Det kan t. o. m. ienstaka fall bli fråga om en prövning av huravida lagtUlämpningen i det enskildafaUet har lett till att den beslutade begränsningen i Vederbörandes rätt attlämna riket står i strid med reglema i 2 kap, 12 § andra stycketregeringsformen. En sådan prövning bör det rimligen ankomma på en högreinstans att företaga. , som här förordats, att passärende skall i högre instans vara underkastatdomstols prövning, är det föga tilltalande att avskära vissa mål från dennaprövning. Följer man principen i lagrådsrémissen och medger överprövning avpassmyndighetens beslut i en instans, kommer man tilUka liU den föga rationellaordningen att prövningen av beslut av passmyndighet inom riket stannar hoslänsstyrelse, en administrativ instans, medan prövningen av motsvarande beslutfattat av passmyndighet utom riket går vidare tiU en domstol, kammarrätt. Uppenbarligenkan besvär över passmyndighets beslut att så att säga verkställa den särskildavårdmyndighetens avgörande i passärende sällan leda tUl något resultat förklaganden. Fråga är huruvida detla är skäl nog att även formellt avskära denenskilde från att föra talan i detta slag av ärende. Vid en samlad bedömningsynes de olägenheter, som kan uppkomma genom att en eUer annan för enmeningslös talan och därmed belastar myndigheten i onödan, vara mindre än denskada som skulle uppstå därest någon som är behörig att erhålla pass eller harrätt att behålla sitt pass skulle göra en rättsförlust. Då beslut i passärenderegelmässigt länder tiU omedelbar verksläUighet, har klagomöj-lighetema ickeheller någon betydelse ur verkstäUighetssynpunkt. Underhänvisning tiU vad nu anförts viU jag förorda den ordningen att någon särskild klagospärricke insattes mot beslut av länsstyrelse då beslutet grundas på attpasstillstånd vägrats eUer på att framtäUning gjorts enUgt 24 eUer 25 § ilagrådets förslag. Andra meningen i tredje stycket bör sålunda utgå. 1977/78:156 196 Enligt2 kap. 8 § regeringsformen är varje medborgare tiUförsäkrad frihet att lämnariket. Genom den föreslagna passlagstiftningen inskränks denna frihet. Delagregler som innehåUer inskränkningarna är, i vart faU tUl stor del, av denarten att de kan bU föremål för ordinär rättstiUämpnmg. Med hänsyn tUlangelägenheten av att en grandlagsskyddad frihet inte träds för nära utan uttryckligtlagstöd synes denna rättstiUämpning, åtminstone i sista hand, böra ankomma påallmän för-valtaingsdomstol. Jag anser att detta bör åstadkommas genom atttalan mot beslut av länsstyrelse enUgt passlagen får föras hos kammarrätt. Äventalan mot beslut av passmyndighet utom riket bör få föras hos kammarrätt. Vadbeträffar frågan om såsom enligt lagförslaget talan inte bör få föras motlänsstyrelses beslut i faU då detta grundas på att passtiUstånd vägrats ellerpå att framställning enUgt 22 eller 23 § gjorts hos passmyndigheten, anser jagföljande vara att beakta. PasstiUständsfrågomaär av speciell natur och de kommer enUgt lagförslaget att kunna prövas i en särskUdbesvärsordnmg av myndigheter som är väl kvzdificerade för uppgiften. Dessamyndigheters avgöranden föreslås bli bindande såväl för passmyndighet som förmyndighet som skaU överpröva passmyndighets beslut. Mot denna ordning synesinte finnas skäl till anmärkning. Med utgångspunkt härifrån blir uppenbarUgen möjlighetemaatt göra ändring i länsstyrelses beslut som gmndas på att passtillstånd vägratseller på att framstäUning enligt 22 eUer 23 § i det remitterade förslagetgjorts hos passmyndigheten så små, att det närmast skulle te sig vUseledandeatt tala om fullföljdsrält mot dem. Det sist sagda har visserUgen avseende intebara på länsstyrelses beslut av ifrågavarande slag utan även på motsvarandebeslut av passmyndighet inom eller utom riket. Att talan likväl medges motsådant beslut av passmyndighet sammanhänger emellertid med att någon besvärsmöjlighetmåste finnas. Medhänsyn tUl det anförda anser jag mig kunna tiUstyrka förslaget i denna deltrots att detta enligt min principiella syn på fuUföljdsfrågan innebär dennackdelen att en stor grapp passärenden ej kan komma under allmänförvaltningsdomstols prövning. Dennaparagraf motsvaras i lagrådets förslag av 28 §. Iparagrafens andra stycke föreslås en särskUd talespärr för det fall attöverläkaren fattat beslutet i första instans. FuUföljd får i sådant fall ej skeöver utskrivningsnämndens beslut respektive beslutsnämndens för psykiskt utveckUngsstördabeslut hos psykiatriska nämnden. Departementschefens motivering är närmast attdet inte synes föreligga till- 1977/78:156 197 räckUgaskäl att tillerkänna en patient rätt att fä ett ärende om passtUlslånd prövati tre instanser. Motdenna ståndpunkt talar framför allt att med hänsyn tUl den för passfräganavgörande betydelse som enligt lagstiftningen tUlägges pass-tillståndsmyndighetensbeslut patienten synes ha ett berättigat krav att få sin sak prövad avslutinstansen inom den psykiatriska vården. Att låta patientens rätt på dennapunkt vara beroende av om överläkaren eller utskrivningsnämnden fattat detförsta beslutet synes under föreliggande förhållanden ej lämpligt. Lagrådetföreslår därför att beslut enUgt passlagen av utskrivningsnämnd ellerbeslutsnämnd i anledning av besvär över överläkares beslut alltid skall fåöverklagas genom besvär till psykiatriska nämnden. Underhänvisning tUl vad jag anfört vid 18 § föreslår jag att i 28 § (enligtlagrådets förslag) andra styckets första mening utgår. Omsåsom vi föreslagit kammarrätt blir besvärsinstans, bör jämväl dess beslut ipassärende lända till omedelbar efterrättelse. Vadgäller det formella förfarandet i passärenden utgår promemorian från att deallmänna principema i förvaltningslagen skall vara tillämpUga. I promemorianerinras särskUt om bestämmelsema i 15 § förvaltningslagen, som har betydelseför handläggningen av ärenden som kan förmodas komma att leda tiU avslag påpassansökan. I promemorian sägs vidare att detaljföreskrifter kommer attmeddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Detbör understrykas att i ett passärende, där fråga är om att avslå en ansökan eUeratt fråntaga någon ett innehaft pass, saken gäUer att beröva en svenskmedborgare en grandlagsskyddad rättighet; det måste därför ställas relativthöga krav på förfarandet i ärenden av denna art. De i 1418 §§förvaltningslagen givna särskUda bestämmelsema mäste tiUämpas med omsorg ochnoggrannhet och de undantagsklausuler som lagmmmen innehåller blott brakas iundantagsfall. Särskilt förtjänar framhållas att den passmyndighet tUlkommandebeslutanderätten för de angivna slagen av passärenden icke bör delegeras tiUbeslutsfattare, som icke har en med hänsyn tUl ärendenas natur tiUräckUg utbildning. Omvid s. k. passhinderslagning framkommer uppgift som kan leda tUI avslag åpassansökningen, mäste enligt 15 § förvaltningslagen sö- 1977/78:156 198 kandenunderrättas härom och få tillfäUe yttra sig över uppgiften. Ett sådant yttrandekan i regel ej framstå som uppenbart obehövligt. Icke heUer kankommunikationsskyldigheten bortfalla på den granden att genomförandet skuUeförsväras avsevärt. Fråga är nämligen om ett avslagsbeslut som ej kräver särskUtgenomförande. Att ärendets avgörande ej kan uppskjutas utgör en ytteriigaregrund för att imderlåta kommunikation. Denna grand kan knappast bU tiUämplig,då beslut om avslag å en passansökan icke kan vara sä brådskande att ejkommunikation av i ärendet inkommet material kan medhinnas, Sammanfattaings-viskan sägas att, då avslag å en passansökan ifrågakommer i anledning av frånannan än sökanden inkommet material, det tillförda materialet regelmässigtskall kommuniceras med sökanden. Likasåbör skälen för avslag regelmässigt anges i beslutet.