prop · G10375 · 1977-12-31 00:00:00 — Remissinstanserna har lämnat dennabegränsning utan erinran. Även jag förordar att denna begränsning införs iransoneringslagen. Den begränsning i förfoganderätten som jag nu har förordatmedför att egendom inte i någon krissituation kan tas i anspråk hos privatpersonermed stöd av ransoneringslagen. Någon olägenhet från ransoneringsteknisksynpunkt kan jag inte se att detta skulle kunna medföra. I de svårarekrissituationer då den nya förfogandelagen avses kunna sättas i tillämpning kangivetvis förfogande komma till stånd hos privatpersoner med stöd av den lagen. Prop.1977/78: 75 58 Grunderna för ersättning till den vars egendom tas ianspråk genom förfogande skall bestämmas av i lag. Sådana ersättningsbestämmelserfinns i såväl den nuvarande allmänna förfogandelagen som i det till lagrådetremitterade förslaget till ny förfogandelag. Genom att man i så storutsträckning som möjligt hänvisar till dessa ersättningsbestämmelser behöverinte ransoneringslagen tyngas med ersättningsregler annat än i de fall dåförfogandebestämmelserna i de båda lagarna är så olika att detta även måstepåverka ersättningsbestämmelsernas utformning. Som jag kommer att utvecklanärmare i specialmotiveringen bör också enligt min mening finnas vissa särbestämmelserom vilka nämnder som i skilda faU skaU besluta om ersättning. a. anser jagatt om förfogande beträffande råolja och oljeprodukter sker med stöd avransoneringslagens bestämmelser ersättningen skall bestämmas av den i 8 §oljekrislagen (1975: 197) angivna nämnden (oljekris-nämnden) som besittersärskild sakkunskap på området. En uttrycklig bestämmelse härom bör tas in iransoneringslagen. föreslog i sitt betänkande attregeringen med stöd av ransoneringslagen skulle få besluta om uttag av entiUfäUig avgift på motorbensin för att förbrukningen av motorbensin snabbtskall kunna nedbringas i inledningsskedet av en energikris somhamstring skall kunna motverkas. Allmänna ransoneringslagen medger inte i sin nuvarandeutformning att förbrukningsdämpande avgifter används som regleringsinstrument.Ransoneringslagsutredningen, som enligt sina direktiv har haft att beaktaenergiberedskapsulredningens förslag, har föreslagit att en generellbestämmelse om förbrukningsdämpande avgift tas in i ransoneringslagen.Utredningen har härvid anfört att behov av ett snabbt verkanderegleringsinstrument kan finnas även beträffande andra förnödenheter än energioch att uttag av en avgift kan vara en acceptabel ransoneringsmetod även frånkonsumentsynpunkt. Om avgiften konstrueras som en sådan avgift, som enligt 8kap. 9 § regeringsformen kan beslutas av regeringen efter riksdagensbemyndigande, skulle inflytande medel kunna återföras till konsumenterna somkollektiv genom exempelvis subventioner i ett senare skede av krisen. Vid remissbehandlingen av energiberedskapsulredningensbetänkande mötte förslaget om förbrukningsdämpande avgift övervägande negativareaktioner från remissinstanserna. Övervägande negativ remisskritik har ävenmött lagförslaget. Många remissinstanser har emeUertid bl. a. med hänvisningtill samhälleliga säkerhetsskäl accepterat principen att på detta sätt dämpaförbrukningen av bristvaror . De anför dock betänkligheterdäremot grundade på rätt- Prop.1977/78: 75 59 visekrav och prakliska överväganden. Vissa remissinstanserifrägasätter också avgiftens effektivitet som hamstringshämmande medel. Ändrapekar på att en förbrukningsdämpande avgift också skulle drabba nödvändig ochönskvärd konsumtion hårt. Härutöver anför några remissinstanser attadministrativa problem kan uppstå när avgiften införs och fonderas. Förutsättningen för en avgifts effektivitet somransoneringsinstrument är enligt min mening att den kan införas mycket snabbt.För att uppnå detta syfte har utredningen föreslagit att avgiftsuppbörden skallknytas till uppbörden av energiskatten. () framhåller attdet är förenat med nackdelar att knyta en hög, kortvarig avgift tillskatteuppbörden. RSV anför i likhet med attvissa bensinstationsägare vid en bensinavgift skulle kunna göra betydandelagervinster medan andra skuUe kunna göra stora förluster beroende på hur storainte avgiftsbelagda lager de har vid avgiftsuttagets början resp. hur storaavgiftsbelagda lager de har när avgiftsuttaget upphör. Enligt RSV:s meningmåste, för att man skall komma tUl rätta med sådana problem, tid sättas av förinventering av och rapportering om lagrens storlek. .Av kon-troUskäl m. m.skulle också stora personalinsatser krävas. Jag är för egen del inte främmande för tanken att på sättutredningen har föreslagit begränsa förbrukningen av bristvaror i kristid medhjälp av en avgift. En förutsättning härför är dock att man därmed endastminskar den inte nödvändiga konsumtionen. Det är svårt att göra avgifterselektiva. De kommer därför att drabba all förbrukning. Ett av statskontoretlämnat förslag att motverka fördelningsmässiga nackdelar genom riktade bidragtill låginkomsigrupper är enligt min mening ett alltför byråkratiskt ochkrångligt förfarande som närmast talar mot att använda förbrukningsdämpandeavgift som ransoneringsmetod. HärtiU kommer att det är osäkert vUken effekt endämpningsavgift i praktiken skulle få. Priselasticitelen på bristvaror ikristid är svårbedömbar. Som några remissinstanser har antytt kan avgiftsuttagvara ineffektivt. Man kan om avgiftens storlek bestäms felaktigt tänka sigatt den snarare blir hamstringsfräm-jande. Som SPK har påpekat kan enförbrukningsdämpande avgift också ha allvarligt inflationsdrivande verkningar. I proposition med förslag till åtgärder förförsörjningsberedskapen (prop. 1975/76:152) framhöll dåvarande chefen förhandelsdepartementet, att han för sin del ansåg att en förbrukningsdämpandeavgift på bensin inte skulle medföra sådan besparing att de fördelningspolitiskaoch ransoneringspsykologiska nackdelarna skulle kompenseras. Han ansåg därföratt en sådan avgift om möjligt bör undvikas! lämnade vaddepartementschefen hade uttalat utan erinran (FÖU 1975/76: 35, rskr 298). För egen del vUl jag med hänsyn till det anförda inteförorda att Prop.1977/78: 75 60 bestämmelser om förbrukningsdämpande avgift tas in iransoneringslagen. Jag vill i detta sammanhang framhåUa att en föreskrift omändrad skattesats såvitt avser indirekt varuskatt givetvis får samma effekt somen förbrukningsdämpande avgift. Skulle situationen absolut kräva attförbrukning av viss vara minskas genom en kraftig prishöjning kan riksdagensnabbt besluta härom. 5.4 Särskilda bestämmelser avseende energi Alltseda'n har det vid ransonering av elkraftoch stadsgas ansetts nödvändigt att med hjälp av särskilda avgifter söka hindraatt energiförbrukare tiUgodogör :?ig mer energi än vad han har rätt till enligtmyndigheternas föreskrifter. Det är huvudsakligen endast beträffandeledningsbunden energi, dvs. elektrisk kraft, stadsgas och värmeenergi frånfjärrvärmeverk, som sådana avgifter behövs. Gemensamt för de olika formerna avledningsbunden energi i här avsett hänseende är att de medger att förbrukaren iprincip själv styr sin förbrukning. EnergUeverantörer och myndigheter kan försti efterhand konstatera att överförbrukning har skett. Även om överförbrukningi och för sig kan vara ett ransoneringsbrott har det med hänsyn tillbevissvårigheter och andra praktiska överväganden inte ansetts möjligt attgenerellt motverka överförbrukning med straffhot. Utredningen har föreslagit att i ransoneringslagen tas inen bestämmelse, som gör det möjligt för regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer att ålägga den som har tillgodogjort sig mer energi än han har hafträtt till att utge en överförbrukningsavgifl. Avgiften skall tiUfalla staten.Främst för att förstärka avgiftens effekt, men även för att markera avgiftenskaraktär av ett ekonomiskt påtryckningsmedel har utredningen föreslagit attavgiften inte skall behandlas som en avdragsgill omkostnad vidinkomstbeskattning. föreslog i sitt betänkande attden som efter misshushållning med eldningsolja får av exempelvis sociala hänsynen extra tilldelning också skall erlägga överförbrukningsavgifl. Detta harföranlett ransoneringslagsutredningen att föreslå en speciell bestämmelse somtäcker denna situation. 1 Ukhet med remissinstanserna kan jag biträda utredningensförslag. Därigenom att en bestämmelse om överförbrukningsavgifl tas in iransoneringslagen behövs inte särskilda lagar för att ransoneringav ledningsbunden energi skall kunna genomföras. Som har påpekat framstår det somändamålsenUgt att den mj'ndighet som har att besluta om överförbrukningsavgiflendast konstaterar att överförbrukning av viss storlek har skett och sedan ienlighet med utfärdade anvisningar debiterar avgiften utan prov- 1977/78: 75 61 ning av omsländigheterna i det enskilda fallet. Medanledning av att hovrätten häremot stäUer den av utredningen föreslagnasärbestämmelsen om överförbrukning av eldningsolja och anför att det utrymmeför skälighetsbedömning som denna ger innebär att överförbrukning aveldningsolja och ledningsbunden energi behandlas olika, vill jag betona altsärbestämmelsen har getts en genereU utformning. Den är alltså inte bunden tillviss energiform. Mot bakgrund av syftet med överförbrukningsavgiften, dvs.att motverka alt förbrukare tar ut mer energi än som har tUldelats dem för vissransoneringsperiod, har utredningen diskuterat frågan vad som bör hända om enförbrukare gör sig skyldig tUl överförbrukning under en eUer fleraefterföljande perioder. Utredningen utgår härvid ifrån att anlalet sådanaöverförbrukare inte kommer att bli särskUt stort. Jag delar ulredningens bedömning att de flesta"återfall' i överförbrukning lorde kunna hänföras till förbrukare somantingen inte bryr sig om r.-3nsoneringsbestämmelserna eller kalkylerar medöverförbrukning som ett sätt att skaffa sig bristförnödenheter. Jag är heltense rned utredningen om att för dessa båda typer av överförbrukare enskärpning av reaktionen är nödvändig och att ett lämpligt sätt alt åsladkommadetta exempelvis är att väsentiigt höja avgiften vid upprepad överförbrukning.Den närmare utformningen av överförbruknjngsavgifterna bör dock ankomma påregeringen. Det bör emellertid i lagtexten anges inom vilka latituder avgiftenfår bestämmas. I likhet med liammarrätten i förordar jag attmöjligheten till förhöjd avgifi framgår av lagtexten. Åläggande att utge överförbrukningsavgifl kan vara enmycket kännbar sanktion. 1 vissa fall kan överförbrukningen också ha skett påett sådant sätt ali rekvisiten för ransoneringsbrott är uppfyllda. Mot denbakgrunden och dä det är mindre tillfredsställande med dubbla sanktioner motsamma person föreslår jag en regel i ransoneringslagen av innebörd ati den somhar ålagts överförbrukningsavgifl inte skall dömas till ansvar föröverförbrukningen. Utredningen har i sitt förslag till ransoneringslag tagitin en bestämmelse som ger regeringen eUer myndighet som regeringen bestämmerrält att befria den som har ålagts avgift från att utge avgiften. En sädanlegel har funnits tidigare i de särskilda elransoneringslagarna. Deremissinstanser, som har berört denna bestämmelse, har ansett den lämplig.Även jag ansluter mig till utredningsförslaget. 5.4.2 Överförbmkningsavgift vid kollektivleveranser När överförbrukning uppstår i fastigheter med gemensamenergimätning för flera slutiiga förbrukare (kollektivmätning) kan det blisvårt att fördela och ta ut överförbrukningsavgifter. Kostnaderna för gemensamtförbrukad energi (kollektivleverans) fördelas vid kollektiv- Prop.1977/78: 75 62 mätning på de slutliga förbmkarna (hyresgästerna ochhyresvärden) i förhållande till någon uppställd schablonregel. Kollektivmätning förekommer framför allt vid distributionav elkraft och fjärrvärme. Efter oljekrisen 19731974 har man sökt få tillstånd energimätning hos varje slutUg förbrukare. a. till följd av detta harkollektivleveranseriia på elområdet minskat. Med den ökade användningen avfjärrvärme kommer däremot kollektivmätningen inom denna sektor att öka sålänge som det inte finns någon lämpUg metod och apparatur för att mätavärmeleveransen tUl varje bostadslägenhet. Mot denna bakgrund är det av viktatt frägan om överförbmkningsavgift vid kollektivmätning ut. Utredningen har föreslagit en generell regel som innebäratt den som normalt ansvarar för att energiavgiften betalas också är ansvarigför att överförbrukningsavgiften erläggs. Den primärt ansvarige kan dockövervältra avgiften, helt eller delvis, på de slutliga förbrukarna enligtgrunder som regeringen skall bestämma, 1 ett förslag tilltill-lämpningförordning har utredningen mer som ett diskussionsunderlag föreslagit att fördelningsnormen vid kollektivleverans bestäms på samma sättsom normalt gäller för fördelning av energiavgifter inom kollektivet, om maninte inom kollektivet överenskommer om annat. Frågan om hur överförbrukningsavgifl skall fördelas har påsenare tid kommit i ett nytt läge. Antalet kollektivabonnemang på elkraftområdet uppgick år1974 till 2 500 och omfattade 130 000 slutliga förbrukare. Äv de sistnämndaanvänder endast 20 000 elenergi för bostadsuppvärmning. Övriga torde vara s. k.hushållsförbrukare, vilka enligt energiberedskapsulredningens förslag skaUundantas från reglering där överförbmkningsavgift kan komma ifråga. Det börhär framhållas att antalet kollektiv-leveranser av elkraft minskar år från åroch att det inte är omöjligt att vissa av de nämnda 20 000 förbrukarna går övertill individuell mätning, om energipriset stiger ytterligare. Jag bedömer detinte vara nödvändigt att beträffande dessa förbrukare stävja överförbrukningmed en överförbrukningsavgifl. Jag anser därför att det beträffande elkraftinte behövs särskilda regler av den typ utredningen har presenterat. Utredningen synes ha jämställt värmeenergi frånfjärrvärmeverk med annan ledningsbunden energi. Flera remissinstanser, bl. a.Hyresgästernas riksförbund och , har påpekat att ettfjärrvärmeuppvärmt hus tekniskt fungerar på samma sätt som ett hus med egenoljepanna. Fastighetsägaren kan i båda fallen ensam styra temperaturnivån ihuset genom en central regulator. Lika litet som i ett oljeeldat hus kandäremot fastighetsägaren i ett fjärrvärmeuppvärmt hus påverka förbrukning avtappvarmvatten annat än vid direkt avstängning. Genom kriskopplingslagen(1976:296) kommer det att från finnas möjlighet att iflerfamiljs- Prop.1977/78: 75 63 hus dels stänga av tillförseln av tappvarmvatten, delsmäta förbrukningen av sådant vatten. Detta gäller lika för alla berördafastigheter med central varmvatten beredning, oavsett uppvärmningsform. Enligtmin mening är det därför mindre lämpligt att behandla förbrukning av ledningsbundenvärmeenergi frän fjärrvärmeverk annorlunda än förbrukning av värmeenergi ioljeeldade fastigheter. TUl den förändrade bilden avkollcktivmätningsproblematiken som jag här har tecknat bör läggas den uppgiftsom också har lämnat, nämligen att energi föruppvärmning erfarenhetsmässigt svarar för av årsvärmebehovet. Energinför tappvarmvattenberedning svarar för resterande . Som värmeverksföreningenhar påpekat skulle, sedan mätning av förbrukningen av tappvarmvatten har gjortsmöjlig, tilldelningen av värmeenergi i försörjningskriser kunna delas upp förvarje fastighet på tappvarmvattenberedning och på uppvärmning. Om tilldelningen av värmeenergi delas upp på det sätt somjag här har skisserat skulle fastighetsägaren ändå vara ansvarig för att förbrukningenunder en ransoneringsperiod inte överstiger den sammanlagda tilldelningen föruppvärmning och framställning av tappvarmvatten. Skulle förbrukningen under enransoneringsperiod trots allt överstiga den sammanlagda tilldelningen bör detförst konstateras om överförbrukningen är att hänföra till förbrukning avvärmeenergi för uppvärmning eUer för framställning av tappvarmvatten.Fastighetsägaren skulle sedan med avseende, på uttag av överförbrukningsavgiflgöras ansvarig endast för den överförbrukning som är att hänföra tillförbrukning för uppvärmningsändamål. Den här antydda metoden bör kunna användasi såväl fjärrvärmeuppvärmda som oljeeldade hyreshus. Några remissinstanser har under hänvisning tUl överförbrukningsavgiftenskaraktär av sanktion riktat kritik mot utredningens förslag att avgiften ivissa fall skulle kunna övervältras från fastighetsägare till hyresgäster. Dehar särskilt pekat på att avgiften då kommer att drabba den sparsamme lika hårtsom den slösaktige. De har också anfört att avgiften kommer att påföras alla ikollektivet oavsett om den enskilde förbrukaren har haft möjlighet att pånågot avgörande sätt påverka överr förbrukningens storlek eller inte. Sammainvändningar har rests mot en ordning som skulle innebära att fastighetsägarenensam svarade för överförbrukningsavgifter vid kollektivleveranser. Jag delar remissinstansernas kritiska synpunkter påövervältringen. Med hänsyn härtill och dä det, som jag har visat, inte ärnödvändigt för genomförandet av en energiransonering att möjlighet tillövervältring finns, anser jag inte att någon bestämmdse bör tas in iransoneringslagen som gör det möjligt att vid kollektivleveranser fördelaöverförbrukningsavgifter på de slutliga förbrukarna. Tillämpningsföreskrifterrörande överförbrukningsavgifter bör utformas så att det 1977/78: 75 64 framgåratt endast den som i väsentlig mån har kunnat påverka förbrukningen fåråläggas att utge sådan avgift. 5.4.3Avläsnings- och uppgiftsskyldighel m. m. Deransoneringssystem avseende ledningsbunden energi som finns förberedda i dagförutsätter att förbrukningen kan mätas hos förbrukaren. Vid enransoneringsperiods början och slut måste mätarna läsas av. Allmännaransoneringslagen ger inte möjlighet att ålägga energileverantörer att läsa avmätare hos energiförbrukare och att rapportera resultatet av utförd avläsningtill myndighet. Inte heller finns bestämmelser som gör det möjligt att åläggaförbrukarna själva eller hyresvärdar och fasiighelsskötare att läsa av mätareoch lämna uppgifter om resultatet av den gjorda avläsningen till myndighet. särskilda ransoneringslagar som har stiftats, bl. a. under oljekrisen,fanns däremot sådana bestämmelser. Utredningenhar föreslagit bestämmelser som ger regeringen möjlighet att ålägga var och enatt göra de mätaravläsningar som behövs samt lämna nödvändiga uppgifter.Bestämmelsen är generell, dvs. den gäller inte endast för ledningsbundenenergi. Därigenom kan exempelvis en bensinstationsägare åläggas att läsa avmätarna på bensinpumparna. Vidare kompletteras bestämmelsen med regler somskall göra det möjligt för den som skall läsa av mätare att kunna fuUfölja sittåläggande. a. kan fastighetsägare tvingas att hålla låst mätarskåptillgängligt. Utredningsförslaget innehåller vidare en tiUäggsbestämmelsevarigenom envar kan åläggas att i övrigt vidtaga de åtgärder som behövs förregleringens genomförande. Jagdelar utredningens uppfattning att bestämmelserna i ransoneringslagen omöverförbrukningsavgifl måste kompletteras med bestämmelser om avläsnings- ochuppgiftsskyldighet. Några remissinstanser har haft invändningar av praktisknatur mot bestämmelserna och pekat pä att de kan vålla svårigheter förrationell fastighetsförvaltning liksom att de kan vålla gamla, sjuka ochsynskadade särskilda besvär. Jag anser att farhågorna är överdrivna. Som vidall rättstillämpning krävs att myndigheterna tUlämpar givna bestämmelser medomdöme. 1fråga om den av utredningen föreslagna tilläggsbestämmelsen har S%'ea hovrättifrågasatt om bestämmelsen inte måste preciseras med hänsyn till den enskildesrättssäkerhet. Enligt utredningen är ändamålet med bestämmelsen i första handatt säkerstäUa att värmetaxering av och vissa tekniska installationsåtgärder ifastigheter skaU kunna genomföras snabbt i ett krisläge innan åtgärder tillföljd av lagstiftning i ordinär ordning har genomförts. a. lagen omkriskoppling m. m. (1976: 296) kommer vissa av de avsedda åtgärderna attgenomföras . Behovet av den föreslagna regeln minskar där- Prop.1977/78: 75 65 vid.Med hänsyn härtill och till de rättssäkerhetsskäl som hovrätten har anförtanser jag att tilläggsbestämmelsen bör utgå ur lagförslaget. Denmest effektiva sanktionsformen mot överförbrukning av ledningsbunden energi äratt stänga av förbrukaren från fortsatta leveranser. Sanktionsformen harfunnits i de särskilda ransoneringslagarna' . Allmännaransoneringslagen innehåller inte några bestämmelser om avstängning. Sammafunktion fyller dock bestämmelsen om att ransoneringsbevis kan återkallas ochatt näringsidkare i vissa fall kan förbjudas att i sin rörelse saluhålla,överlåta dier använda viss förnödenhet. Jaganser liksom utredningen att möjligheten till avstängning måste finnas, bl. a.vid upprepade "återfall" i överförbrukning. I vissa faU kan dockavstängning vara en alltför drastisk åtgärd. Som altemativ till denna börmyndighetema enligt min mening ha möjUghet att i vissa fall sätta nedtilldelningen under en följande ransoneringsperiod. En särbestämmelse om dettabör fmnas i ransoneringslagen. Utredningenhar förordat ätt beslut om avstängning skall fattas av de centralaregleringsmyndigheterna. har i sitt remissvar påpekat attsådana beslut mycket väl lämpar sig för regionalt avgörande, i synnerhet motbakgrund av att besluten ofta förutsätter.förtrogenhet med lokalaförhållanden. Jag delar denna uppfattnmg. avstängningsärenden är emdlertid av sådan karaktär att de lämpligen böravgöras av central myndighet. Hit hör beslut i dé fall då tUldelningen harbestämts av sådan myndighet. Det bör därför ankomma på regeringen att pågrundval av de ransoneringssystem som ansvariga myndigheter utarbetar närmarebestämma vilken ordning som bäst lämpar sig för varje ransoneringssystem. Beslutsom annan myndighet än allmän domstol fattar med stöd av den nuvaranderansoneringslagen kan överklagas i den ordning som gäUer för talan mot myndighetensbeslut i allmänhet. I några särskilt angivna faU skaU talan dock föras hoskammarrätten. Besvärsordningen innebär att alla beslut, som inte skallöverklagas hos kammarrätten, i princip kan föras upp under regeringensprövning. Motbakgmnd av de administrativa svårigheter som mängden av besvärsärenden underoljekrisen föranledde har utredningen föreslagit att besvärsrätten begränsastiU ett tvåinstanssysiem med möjlighet för regeringen att föreskriva attbesvärsrätten i vissa fall helt skall bortfaUa. Lagtekniskt bör lagförslagetutformas så att regeringen i varje krisr 5 1977/78. Prop.1977/78: 75 66 situationgenerellt skaU föreskriva hur talan skall föras mot beslut i ransoneringsärenden. På grund av gjordaerfarenheter, vilka klart dokumenteras i de för ransoneringar ansvarigamyndigheternas remissvar, finner även jag att besvärsrätten bör såvitt avserbeslut av förvaltningsmyndighet kunna begränsas så att talan får föras hosendast en besvärsinstans. Utredningens förslag attbesvärsrätten skall kunna helt bortfalla kan jag inte biträda. De skäl för sittförslag utredningen anför är att besvärsrätt såvitt avser exempelvistUldelning av drivmedel medför en sådan stor mängd besvärsärenden under varjetilldelningsperiod att de administrativa problemen inte går att bemästrapraktiskt som ärendevolymen gör en meningsfull överprövning omöjligäven i angelägna fall. Mot dessa praktiska hänsyn måste dock vägasgrundläggande rättssäkerhetssynpunkter. Jag finner vid en sådan avvägningrättssäkerhetssynpunkterna väga tyngst. I likhet med många avremissmstanserna anser jag att den inskränkning av besvärsrätten som redan etttvåinstanssysiem innebär bör framgå av ransoneringslagen. Genom en föreskrifthärom i lagtexten får också de för ransoneringar ansvariga myndighetemavägledning för planläggningen av hur besvärsfrågorna i krislägen skallhandläggas. 5.6Särskild fråga om översyn av ransoneringssystem inom livsmedelsområdet Utredningenhar särsldlt behandlat frågan om ransonering på livsmedelsområdet. I Ukhet medflertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan finner jag skältala för utredningens förslag att en särskild översyn bör göras avransoneringssystemet inom detta område. Jag har redan i propositionen 1976/77:74 (bil.