prop · G103181 · 1977-12-31 00:00:00 — Utredningen föreslår efter förebild av föreskrifierna omdomförhet i 6 § lagen om skatterätt, fasiigheistaxeringsrätt och länsrätt(LSFL) att taxeringsnämnd skall vara beslutför med ordföranden ensam vid 1) beslut som icke innefattar prövning av ärenden i sak, 2) beslut om taxering utan avvikelse från självdeklaration eller annan avden skattskyldige till ledning för egen taxering avlämnad uppgift, 3) beslut om taxering med avvikelse från självdeklaration eller annan avden skattskyldige till ledning för egen taxering avlämnad uppgift, omavvikelsen uppgår till högst , 4) beslut om rättelse av tidigare beslut, som lill följd av skrivfel,räknefel eller annat sådant förbiseende innehåller uppenbar oriktighet samt 5) avgörande av ärende i vilket saken är uppenbar. Somallmän förutsättning för ordförandens rätt att besluta ensam skall vidareenligt förslaget gälla att det inte är påkallat av särskild anledning atlärendet prövas av fullsutien nämnd. Någonändring av gällande krav på antal närvarande ledamöter för att nämnden skallvara beslutför föreslås inte. Däremot föreslås i enlighet med principbeslutetalt omröstningsreglerna ändras så att ordföranden får utslags- 1977/78:181 213 rösti samtliga fall där det föreligger lika röstetal för skiljaktiga meningar inämnden. Förslagetatl ordföranden ensam skall få avgöra vissa ärenden tillstyrks eller lämnasutan erinran av flertalet remissinstanser. Denföreslagna ändringen av omröstningsreglerna lämnas utan erinran av remissinstanserna. Föregen del får jag anföra följande. Principbeslutet omordförandens rätt att besluta ensam i vissa ärenden bygger på tanken att deförtroendevalda ledamöternas erfarenheter och kunskaper nyttiggörs bäst itaxeringsarbetet om nämnderna koncentrerar sitt arbete på de viktigabedömningsfrågorna i taxeringen. Jag ansluter mig till utredningens uppfattningatl ordförandens rätt att besluta ensam inte bör vara beroende av nämndensdelegation utan bör skrivas in i TL. Det är sålunda angeläget att den iprincipbeslutet avsedda beslutsordningen verkligen genomförs så att nämndernasarbete får den inriktning som förutsätts i beslutet. Utgångspunkten förregleringen bör därvid som utredningen har föreslagit vara bestämmelserna om enmansmåli LSFL. Blandde remissinstanser som uttalar sig i fråga om omfattningen av ordförandensbehörighet finns företrädare för såväl en längre gående behörighet förordföranden atl besluta ensam än vad utredningen har förordat som för en merbegränsad beslutanderätt. Det är främst i två avseenden som meningarna gårisär. Det gäller besluten i fall där avvikelsen uppgår till mindre belopp ellerdär saken är uppenbar. remissinstanser anser sålunda alt beloppsgränsen . Någrauttalar sig för att man inte bör bestämma någon fast gräns. a. föreslås attgränsen anknyts lill viss procent av basbeloppet eller ettringa-beloppsbegrepp. Andra åter förordar att varje avvikelse i sakfrågan fråndeklarationen som är lill den skattskyldiges nackdel skall föredras i nämnden. Föregen del anser jag attordföranden i enlighet med principbeslutet bör ha rätt att besluta i ärenden omsmåbelopp oavsett om avvikelsen innebär höjning eller sänkning av taxeringen.En fast beloppsgräns är enligt min mening att föredra framför sådana lösningarsom har förts fram under remissbehandlingen. Annars får man inte tillräckligklarhet i hur långt ordförandens behörighet sträcker sig. Beloppsgränsen bör,som utredningen har föreslagit, vara densamma som gäller för enmansmålen i skatterätl,dvs. Jag förordar således utredningens förslag atl ordföranden ensamfår besluta om laxering med avvikelse från deklaralionshandlingarna, omavvikelsen uppgår till högst . Det bör anges alt beloppsgränsen avserlaxerad inkomst. Omfattar avvikelsen fiera poster gäller beloppsgränsensjälvfallet det sammanlagda beloppet av dessa. Förekommer i deklarationen fel ibåde höjande och sänkande riktning bör också den sammanlagda effekten i principvara avgörande för tillämpningen av bestämmelsen. Ärdet i sådant fall fråga omstörre belopp bör dock taxeringen prövas av hela nämnden. Prop.1977/78:181 214 Någraremissinstanser ifrågasätter lämpligheten av att ge ordföranden behörighet attbesluta i ärenden i vilka saken är uppenbar. Det anses från en del hålllämpligt att i vart fall erinringar mot ordförandens beslut föredras i nämnden.En och annan remissinstans anser att ordförandens rätt att besluta ensam intebör sträcka sig längre än till fall då fråga är om tekniska och formellaändringar. För egen del anser jag i likhet med utredningen att ordförandensbeslutsbehörighet bör omfatta även ärenden där saken är uppenbar. Del bör dockunderstrykas att fråga är om restriktiv tillämpning. Så snart det föreliggertveksamhet - i rättsligt eller materiellt hänseende - hur frågan skall bedömasskall den underställas nämnden. Jag vill också framhålla att den omständighetenatt den skattskyldige kommer in med erinringar mot beslut som har fattats avordföranden ensam normalt bör anses utgöra sådan särskild anledning sompåkallar att ärendet avgörs av fullsutien nämnd. Det bör påpekas att jag avseratt föreslå att taxeringsnämnden skall ha skyldighet att under hela laxeringsperiodenompröva beslut när skattskyldig begär det eller skäl annars föreligger (avsnitt11.3.2). Detanförda innebär således att jag i allt väsentligt förordar utredningens förslagi fråga om rätt för ordföranden att besluta ensam i vissa ärenden. De nyabestämmelserna framgår av 63 § TL. Närdet gäller omröstningsreglerna biträder jag i likhet med remissinstansernautredningens förslag att ordföranden skall fö utslagsrösl vid lika röstetal.Bestämmelser behövs dock också om i vilken utsträckning skilda omröstningarskall äga rum när flera frågor prövas i ärendet samt om vad som skall gälla närfiera än två meningar yppas vid omröstningen. Jagföreslår efter förebild av motsvarande regler i LSFL att bestämmelserna irättegångsbalken om omröstning i tvistemål görs tillämpliga på taxeringsnämnden,med det undantaget att ordföranden skall säga sin mening först. Förslagetföranleder ändring av 64 § TL. Enligt50 § TL har de kommun- och landstingsvalda ledamöterna rätt att granskasjälvdeklarationer endast om de utses därtill av taxeringsnämnden. I paragrafenföreskrivs också att det inom taxeringsnämnd inte får lämnas vidare redogörelseför innehållet i självdeklaration än som behövs för taxeringen. Utredningenföreslår att bestämmelserna i 50 § ändras så att samtliga valda ledamöter fårrätt att granska självdeklarationer. Förslagetlämnas utan erinran av del stora flertalet remissinstanser. Några instanservill dock ha kvar en begränsning av ledamöternas rätt att ta del avdeklarationerna. Jagvill till en början erinra om att frågan om alt slopa begränsningen för devalda ledamöterna att ta del av självdeklarationer diskuterades redan i Prop.1977/78:181 215 1955:160 uttalade föredraganden bl. a. aU en förutsättning förden vidsträckta rätten att få inblick i olika förhållanden, som tillkommertaxeringsmyndigheterna, är att kretsen av de personer som får del av materialetblir så liten som möjligt. Jag delar denna uppfattning. Jag är således inteberedd att på det sätt utredningen har föreslagit generellt ge ledamöternatillgång till deklarationsmaterialet. Som jag har sagt finns möjlighet förnämnden atl utse någon ledamot som utöver ordföranden granskar deklarationerna.En annan sak är att bestämmelserna inte får hindra ledamöterna att ta del avdeklarationshandlingar i den mån det behövs för alt de skall få bästa möjligabeslutsundertag. JO har påpekat ger de nuvarande bestämmelserna intetillräckligt utrymme i detta avseende. Jag föreslår därför att del i 50 § angesatl annan ledamot än ordföranden får ta del av självdeklaration vid nämndenssammanträde i den omfattning som erfordras för taxeringen. Enligt66 § TL beslutar taxeringsnämnden åriigen i fråga om inkomsttaxering och förmögenhelstaxering.Nämnden skall så snart ske kan och om möjligt före utgången av maj månad undertaxeringsåret företa laxering till inkomstskatt av sådanaskattskyldiga, som skall taxeras till statlig inkomstskatt av annantaxeringsnämnd eller vilkas besvär över taxeringen skall prövas av den mellankommunalaskatterätten. Vid sådan taxering bör samråd i regel ske med övriga nämnder somtaxerar den skattskyldige. Dessa skall också underrättas om taxeringen. Ävenför andra fall föreskrivs underrättelseskyldighet. Utredningenföreslår att bestämmelserna i 66 § om förtursbehandling av vissataxeringsärenden och om nämndens skyldighet att i vissa fall samråda med ochunderrätta andra berörda taxeringsnämnder ändras bl. a. med hänsyn lillutredningens förslag alt all taxering av en skattskyldig skall ske i en enda nämnd.Sålunda införs en allmän skyldighet för sådan nämnd att inhämta upplysningarför taxeringen medan de nuvarande föreskrifterna om samråd ochunderrättelseskyldighet mellan nämnderna i sådana fall slopas. I huvudsakbetingas dock ändringarna av att vissa av de nuvarande föreskrifterna ansesvara av ordningskarakiär. Dessa föreskrifter föreslås skola utgå. a. bestämmelsen om att taxeringar av skattskyldiga, vilkas besvär skallprövas av mellankommunala skatterätten skall behandlas med förtur. Utredningenföreslår också atl huvudregeln om skyldigheten för taxeringsnämnd atlunderrätta annan nämnd om förhållande som kan påverka taxeringen, som f. n.finns i TK, flyttas till 66 § TL. De nuvarande specialreglerna omunderrättelseskyldighet enligt 66 § föreslås slopade. Jagbiträder utredningens uppfattning alt de nuvarande bestämmelserna i 66 § omförtursbehandling, samråd och underrättelseskyldighet närmast hör hemma i TK. Imotsats till utredningen anser jag emellertid att det inte finns skäl altersätta de nuvarande specialföreskrifterna med mera allmänt hållna föreskrifterav samma huvudsakliga innebörd. Regleringen i dessa avseenden 1977/78:181 216 börske uteslutande i TK. Mitt förslag innebär alltså att de nuvarande föreskrifternai 66 § om förtursbehandling m. m. utgår. 11.3.2Besluts- och underrätteiseförfarandet Inledning F.n. gäller alt taxeringsnämnden, om den inte följer skattskyldigs uppgifter isjälvdeklaration, är skyldig att underrätta den skatlskyldige om i vilkahänseenden deklarationen har frångåtts. Skälen för nämndens avvikelse skallockså redovisas. meddelar sitt beslut skall den vidareregelmässigt ha lämnat den skattskyldige tillfälle alt yttra sig. Så behöverdock inte ske när fråga är om felräkning, misskrivning eller annat uppenbartförbiseende eller det eljest är uppenbart att yttrande från den skatlskyldigeinte är erforderligt för frågans bedömande. I praktiken tillämpasbestämmelserna så att den skattskyldige i vanligt brev tillställs meddelande omen s. k. ifrågasatt avvikelse. I många fall har meddelandet om den ifrågasattaavvikelsen föregåtts av skriftlig eller muntlig kontakt mellan denskattskyldige och deklarationsgranskaren. Sedan nämnden tagit slutlig ställningtill taxeringen underrättas den skatlskyldige härom genom ett slutligt beslut.Underrättelsen skall vara undertecknad av taxeringsnämndens ordförande ochsändas i rekommenderat brev. Redan i RS-utredningensrapport föreslogs en omläggning av taxeringsnämndens beslutsformer. Irapporten framhölls alt skallskyldig inte bör få mer än en underrättelse omsamma beslut. Det nu tillämpade förfarandet med dubbla underrättelser-en omifrågasatt avvikelse och en om slutligt beslut - syntes onödigtkomplicerat. Förfarandet med slutligt beslut i rekommenderad försändelse bordeenligt vad som sades i rapporten kunna slopas om skattskyldig hade fåttunderrättelse om avvikelse och inte kommit in med erinran häremot. Medhänvisning härtill lades i rapporten fram ett förslag som innebar atttaxeringsnämndens beslut om avvikelse från skattskyldigs deklaration skullemeddelas i form av preliminära och slutliga beslut. RS-ulredningens förslag varföremål för remissbehandling och blev i stort sett positivt mottaget. Förslagetansågs dock böra omarbetas på vissa punkter. Utredningensnu föreliggande förslag till beslutsformer utgör en sådan omarbetning. Detinnebär i korthet följande. När taxeringsnämnden finner sig böra avvika från skaltskyldigsdeklaration skall nämnden meddela ett formellt beslut härom. Beslutet skallvara preliminärt. Att beslutet är preliminärt innebär att skattskyldig harmöjlighet att komma in med erinringar lill nämnden och att denna kan omprövabeslutet. anledning att ändra sitt beslut skall nämnden meddelaett nytt preliminärt beslut. I motsatt fall skall nämnden slå fast sitttidigare beslut genom ett slutligt beslut. Slutligt beslut skall meddelas avnämnden också när skattskyldig begär att ett preliminärt beslut skall utfärdassom slutligt beslut. Prop.1977/78:181 217 Taxeringsnämndenfår meddela högst två preliminära beslut. Om skattskyldig inte är nöjd mednämndens andra preliminära beslut har nämnden sålunda att meddela ett slutligtbeslut och detta oavsett om nämnden vidhåller sitt tidigare preliminära besluteller anser sig kunna bifalla den skattskyldiges yrkanden. Även ett slutligtbeslut skall emellertid enligt förslaget kunna omprövas av nämnden. Så skallkunna ske när slutligt beslut är uppenbart oriktigt och den skattskyldige intehar anfört besvär över beslutet. Ett preliminärt beslut som inte har omprövatsav nämnden anses som slutligt vid taxeringsperiodens utgång. Taxeringsnämndenspreliminära och slutliga beslut skall enligt förslaget sändas till skattskyldigi vanligt brev. Båda slagen av beslut skall vidare innehålla besvärshänvisning.Besvär över preliminärt beslut får dock inte anföras förrän eftertaxeringsperiodens slut då beslutet blir att anse som slutligt. Ordinära besväröver nämndens beslut skall anföras före utgången av februari månad året eftertaxeringsåret. Rätt att anföra extraordinära besvär skall föreligga bl. a. närskattskyldig gör gällande att han inte har fått vare sig preliminärt ellerslutligt beslut eller debetsedel på slutlig skatt under taxeringsåret. Remissinstansernahar allmänt funnit det önskvärt att taxeringsnämnden relativt fritt kan omprövasina beslut under hela den tid taxeringen pågår i första instans. Denhuvudsakliga invändningen mot utredningens förslag synes vara alt nämndenmedges rätt atl meddela endast två preliminära beslut. Denna begränsning ansesminska möjligheterna till en önskvärd "dialog" mellan den skatlskyldigeoch nämnden. Förhållandet uttrycks också så att begränsningen lill tvåpreliminära beslut på ett onödigt sätl för över beslutsfattandet till högreinstans. Det har även invänts, att slutliga beslut bör kunna omprövas i störreutsträckning än som skulle bli möjligt enligt utredningens förslag. Enligtde antagna riktlinjerna för laxeringen i första instans skall taxeringsnämndernaerhålla ökade och förbättrade resurser. Granskning och föredragning av deskallskyldigas deklarationer skall sålunda utföras av härför utbildad ochheltidsanställd personal. Rörelseidkare och andra skattskyldiga medkomplicerade inkomstförhållanden skall hänföras till särskilda nämnder ochgranskas av specialiserade tjänstemän. Tiden för granskning och därmed fördirekta kontakter med de skattskyldiga förlängs genom att taxeringsperioden utsträcksfrån till . Granskningen kommer vidare attunderlättas genom ett förstärkt ADB-stöd. Detär självfallet av största vikt att de resurser som satsas på detta vis las tillvara på rätt sätt. Ett mål bör vara atl skattedomslolarna så långt möjligtavlastas frågor som lika väl kan utredas och prövas i första instans.Strävanden mot en sådan ordning bör underbyggas med bestämmelser som är 1977/78:181 218 såutformade att taxeringsnämnden inte i onödan låses fast i beslut som av i stortsett formella skäl måste prövas av skattedomstol. Såsom jag ser denna fråga ärdet väsentliga att nämnden i praktiken får möjlighet att ompröva sittställningstagande till den skattskyldiges deklaration så länge detta framstårsom meningsfullt. Förutsättningar för entillämpning i huvudsaklig överensstämmelse med vad jag nu har sagt kan uppenbariigenskapas på olika sätt. Utredningen har som bakgrund för sitt förslag pekat påönskemål om all den skatlskyldige inte skall erhålla två underrättelser med likalydandeinnehåll, dvs. underrättelse om ifrågasatt avvikelse och taxeringsnämndensslutliga beslut om avvikelse från deklaration. Detär då först att märka att ordningen med underrättelse om ifrågasatt avvikelseär den form i vilken skattskyldig f. n. lämnas tillfälle alt yttra sig.Möjlighet att yttra sig måste den skattskyldige givetvis beredas även i ettsyslem i vilket taxeringsnämnden förutsätts ompröva sina ställningstaganden istörre utsträckning än f. n. En ändring av nämndens beslutsformer får med andraord inte leda till att nämnden meddelar beslut - de må benämnas preliminäraeller slutliga - utan atl den skattskyldige när så är påkallat har fåtttillfälle att förklara sig och ange sina synpunkter. förslag slopas nuvarande bestämmelse i 65 § TL om kommunicering.Utredningen föreslår att nämndens skyldighet att kommunicera skall bestämmasav föreskriften om kommunicering i 15 § förvaltningslagen. Enligt utredningensförslag skall skattskyldig dock beredas tillfälle att yttra sig enligt vad nuär föreskrivet när fråga är om omprövning på taxeringsnämndens initiativ av ettandra preliminärt beslut och den ifrågasatta ändringen avser höjning avtaxeringen m. m. Förvaltningslagensbestämmelse i 15 § om kommunicering har emellertid närmast avseende på partsrätt att få ta del av utredningsmaterial som av annan tillförs ett ärende.Enligt TL(65 §) har skattskyldig tillerkänts rätt att yttra sig närtaxeringsnämnden finner anledning att åsätta honom taxering med avvikelse från självdeklaralionen.Kommunicering får underlåtas bara om det är fråga om felräkning, misskrivningeller annat uppenbart förbiseende eller när eljest yttrande av denskattskyldige uppenbariigen inte är erforderiigt för frågans bedömande. Somjag har sagt avser förvaltningslagens bestämmelse parts rätt att få del av ochyttra sig över nytillkommet utredningsmaterial. Denna rätt skall skattskyldigsjälvfallet ha även i fortsättningen. Vad det närmast gäller att bedöma är ivilken utsträckning tillfälle skall beredas den skattskyldige att komma in medförklaring och synpunkter innan nämnden meddelar sitt beslut. Jagvill härvid först framhålla att taxeringsnämnden självfallet skall tillse attde frågor som uppkommer vid deklarationsgranskningen blir utredda i denutsträckning som behövs och är möjlig att åstadkomma. 1 utredningen bör ingåatt när så är påkallat ge den skatlskyldige tillfälle att förklara sig och Prop.1977/78:181 219 Frågan om skattskyldigs rätt att få tillfälle yttra sig innannämnden beslutar frångå hans deklaration i ett eller annat avseende bör dockenligt min mening ses mot den ordning som enligt mitt förslag skall gälla förtaxeringsnämndens beslut. har enligt denna inte bara möjlighetutan också skyldighet att under hela taxeringsperioden ompröva beslut närskattskyldig begär det eller skäl för omprövning annars visar sig föreligga. Attunder här angivna förhållanden behålla nuvarande bestämmelse, att kommuniceringmed den skattskyldige får underiåtas bara om yttrande av denne uppenbariigeninte behövs, skulle enligt min mening få deklarationsgranskningen att framståsom onödigt tungrodd för både skattskyldiga och taxeringsmyndigheter. Denskattskyldige bör självfallet alltid få tillfälle atl yttra sig när dettabehövs för att frågan skall bli utredd och tillräckligt belyst. Jag anser atten sådan ordning kan nås på ett tillfredsställande sätt genom bestämmelse omatt taxeringsnämnden skall tillse att utredning görs och tillfälle bereds den skatlskyldigealt yttra sig när detta behövs för nämndens ställningstagande. Jag föreslår att65 § TL utformas i överensstämmelse härmed. vill jag framhålla viktenav atl de skattskyldiga får rimlig tid på sig för att inkomma med yttranden. Vadhärefter angår frågan hur bestämmelserna om taxeringsnämndens rätt att omprövataxeringsbeslut närmare bör utformas vill jag anföra följande. Vadjag har sagt talar för att nämnden i princip skall kunna ompröva sinabeslut till slutet av taxeringsperioden. Med hänsyn härtill anser jag altbestämmelser bör utformas enligt följande huvudlinjer. har funnit att det kan föreligga skäl att i ett eller annatavseende avvika från deklaration och den skattskyldige när så är påkallat harlämnats tillfölle att yttra sig, skall nämnden åsätta den skattskyldigetaxering. Detta skall ske genom beslut varigenom taxeringen i sin helhet avgörsoch alltså inte bara beträffande den del eller den fråga som har ansetts geanledning till avvikelse från deklarationen. I beslutet underrättas denskattskyldige om att hans taxering kan tas upp till förnyad prövning av nämndenom han anser sig vilja ge synpunkter eller har yrkanden som han inte tidigarehar fört fram. Om den skattskyldige anhåller om ny prövning i nämnden beslutardenna antingen att vidhålla sitt tidigare beslut eller att åsätta taxering medviss ändring i förhållande lill tidigare beslut. Denskattskyldige måste givetvis också ha möjlighet att anföra besvär övertaxeringsnämndens beslut. Utredningen har i sitt förslag begränsat skattskyldigsrätt att anföra besvär över nämndens preliminärabeslut på så sätt att skattskyldig skall begära slutligt beslut avnämnden. Tanken bakom utredningens förslag torde vara att på detta vis förmå deskattskyldiga att så långt som möjligt använda sig av nämndens rätt att omprövasina beslut. Somhar framgått är jag inte övertygad om lämpligheten av att dela upp Prop.1977/78:181 220 taxeringsnämndensställningstaganden i preliminära och slutliga beslut eller att införa en automatiseringsom innebär att beslut som betecknas som preliminära skall anses som slutligaförst vid taxeringsperiodens slut. Det finns enligt min mening risk för alt denlösning som utredningen har förordat skulle medföra en låsning itaxeringsförfarandet och i onödan fiytta avgörandet till skattedomstol. Enligtden grundsyn som jag anser att man bör ha på taxeringsförfarandet ochbeslutsfattandet i första instans skulle det vidare inte varatillfredsställande att beteckna nämndens avgörande om skaltskyldigslaxering som preliminärt. Detta förhållande ändras inte av att nämnden närskäl föreligger till del skall kunna meddela ett nytt beslut. Detbör framhållas att en lösning efter de linjer som jag förordar i praktiken inteinnebär något egentligt avsteg från vad som f. n. gäller. harnämligen redan nu möjlighet alt ompröva ett slutligt beslut. I överensstämmelse med detsagda föreslår jag att i 69 § 3 mom. TL tas in uttrycklig bestämmelse om allnämnden skall ompröva beslut när skäl föreligger tilldet. rätt till omprövning bör därvid enligt min mening intebegränsas på annat sätt än som följer av att frågan om ett nytt beslut skall haavgjorts före taxeringsperiodens utgång. I utredningens förslag har nämndengetts möjlighet att meddela högst två preliminära beslut. Denna begränsning harsin grund i att vissa remissinstanser har uttalat farhågor för att möjlighettill fler omprövningar skulle kunna fresta till att använda beslutsförfarandetsom en form för kommunicering med de skattskyldiga. Dessa farhågor finner jagöverdrivna. Jag förutsätter alt nämnden lämnar den skattskyldige tillfälle attyttra sig i enlighet med vad som är föreskrivet och meddelar beslut först sedanärendet har utretts på ett i varje särskilt fall tillfredsställande sätt. I enlighet med vadutredningen har föreslagit bör vidare som allmän regel gälla atttaxeringsnämnden inte skall ompröva beslut över vilket den skattskyldige haranfört besvär. Möjlighet att även i sådant fall företa en omprövning bör dockfinnas när särskilda skäl föreligger. Den omständigheten alt den skatlskyldigehar anfört besvär bör nämligen enligtmin mening inte hindra atl skatterättennär så är lämpligt informerar nämnden om förhållandena enligt besvären ochdärmed ger nämnden möjlighet att företa rättelse. Jag vill härvid erinra om vadJO anförde ämbelsberältelse beträffande tillämpningen av 69 § 3 mom.TL.