prop · G103186 · 1977-12-31 00:00:00 — I3 § första stycket föreslcrivs att tillfäUig handel får drivas endast eftersärskilt tillstånd. Enligt 3 § andra stycket får dock svensk medborgare ochutlänning som har permanent uppehåUstillstånd utan tillstånd driva tillfällighandel med livsmedel, blommor, alster av inhemsk hemslöjd och tryckt skrift. EnUgt4 § får tillstånd lämnas i fråga om varor som tillhör konkursbo eUer, i frågaom andra varor, om särskilda skäl föreligger. 3 1977/78. Prop.1977/78:186 34 nämndafall skall främst beaktas om den avsedda handeln är av väsentlig betydelsefrån konsumentsynpunkt. Enligt5 § prövas fråga om tillstånd för svensk medborgare och utlänning som ärbosatt här i riket och som har permanent uppehållstiU-stånd eller är medborgarei , , eUer av i det län där försäljningenskall äga rum. Fråga om tillstånd för annan utlänning prövas av den myndighetsom har att pröva fråga om tillstånd för utlänning att idka näring i aUmänhet. Vidansökan om tiUstånd skall sökanden bl. a. visa, att han inte är obehörig attdriva handel i allmänhet (6 §).- Omtillstånd beviljas juridisk person, skall för verksamheten finnas en godkändföreståndare (7 §). Enligt 8 § skall tillstånd avse ett eller flera varuslagoch gälla för bestämt tiUfäUe eUer , ej . Tillståndkan förbindas med särskilda villkor och föreskrifter samt återkallas närsärskilda skäl till det föreligger. Densom driver tiUfäUig handel, för vilken tillstånd fordras, skall genom anslag ieller vid försäljningsställe samt i reklam och på kvitton och emballage tydhgtange sitt namn samt fast adress och telefonnummer. Tillståndsbeviset ioriginal eller styrkt avskrift skall medföras vid handelns utövande. Den somdriver tiUfällig handel, för vilken tillstånd ej behövs, skall vara försedd medbevis om sitt namn och hemvist. Bevis skall visas upp vid anfordran (9 §). Densom driver tillfällig handel utan tillstånd eUer utan att godkänd föreståndarefinns eller i strid mot villkor eUer föreskrifter som har meddelats dömes tillböter. Till samma straff dömes den som för annans räkning driver eller förestårsådan olovlig handel (10 § första stycket). Den som bryter mot bestämmelserna i9 § dömes till böter, högst (10 § andra stycket). Talanmot tillståndsmyndighets beslut föres hos regeringen (11 §). 3.2.1Departementspromemorian Ds H 1973:3 Sedanolika krav hade framställts om en ändring av förordning framladessommaren 1973 en inom utarbetad departementspromemoria (DsH 1973: 3). Till underlag för promemorian låg bl. a. en enkät rörandetillfällighetsförsäljningar. Denframförda kritiken hade företrädesvis riktats mot de fria former under vilka inomhusförsäljningarav tillfällig art kunde bedrivas. Man hade särskilt pekat på denna handelsverkningar för konsumenterna, den bofasta handeln och de handelsanställda.Vidare hade kritik framförts mot att vissa varor var undantagna fråntillståndsplikt. 'En närmare redogörelse för förarbetena har upptagits i avsnitt 3.3. Prop.1977/78:186 35 Ipromemorian framhölls att den fråga som särskilt hade aktualiserat en utökadreglering hängde samman med den fasta handelns intresse av att skyddas motkonkurrens. Att tillfäUighetsförsäljare vid en jämförelse i vissa hänseendenhade ett förmånhgare utgångsläge kunde dock enligt promemorian inte ansesmotivera restriktioner mot försäljningsformen som sådan. Den fasta handelnsönskemål om skydd mot tillfällig handel kunde endast beaktas i den månkonkurrensen från den tillfälUga handeln medförde nackdelar för konsimienternaoch samhället i stort. Det betonades att tillfällig handel som endast förekomdå och då på en ort i allmänhet inte kunde utgöra någon fullgod ersätning förden fasta handeln. På lång sikt torde det därför vara en nackdel från konsumentsynpunktom den tiUfälUga handeln fick sådan omfattning att den slog ut fast handel inomvissa branscher på en ort. Risken för ett sådant utkonkurrerande borde inte lämnasobeaktad och talade för en vidgad reglering av försäljningsformen. Som ytterligare skäl fören begränsning anfördes i promemorian även konsumenternas intresse av skydd motutbud av kvalitativt undermåliga varor som inte var värda.sitt pris. Det hade frånmånga håU framhållits att det ofta inte gick att i efterhand spåra upp tillfäUighetsförsäljareför att t. ex. göra en rekalamtion. Konsumentens möjlighet till rättelse vidfel i varan var därför mindre vid köp hos tillfäUighetsförsäljare än vid köphos fast handel. Sannolikt kändes även ansvaret gentemot kunderna mindre tungtför en tiUfäUighetsförsäljare med ständigt växlande kundkrets och skiftandeuppehållsort. Vidare var den reklam som bedrevs ofta överdriven ellerovederhäftig samt svår att sanera med hjälp av marknadsföringslagen. Som skäl för ingripandemot den tillfälliga handeln hade även anförts att de begränsadekontrollmöjligheterna skulle främja en tämligen omfattande kriminalitet, t. ex.häleribrott och brott mot skattelagstiftningen. Det framhölls dock, att sådanaföljder i första hand borde angripas genom en effektivare brottsövervakningoch skattekontroll. Vidare framhölls som ettskäl för ytterligare restriktioner att den tiUfälliga handeln genom sinutbredning skulle ha kommit att utgöra ett hinder för samhällspolitiskasträvanden av skilda slag. a. hade det sagts att de anställdas löne- ochsociala förmåner inte motsvarade vad som gäUde för dem som arbetade inom denfasta handeln. Det hade också hävdats att de lokaler som användes inte uppfyUdevad som av hänsyn till bl. a. arbetsmiljön krävdes av den fasta handeln. Genomatt minska sina kostnader för personalen på angivet sätt kunde tiUfäUigaförsäljare hålla nere varapriserna och en snedvriden konkurrenssituation uppståför den lokala handeln. Att sänka priserna för konsumenterna genom att undvikaåtaganden som gällde för den fasta handeln kunde enligt promemorian inte varaett samhällsintresse. Prop.1977/78:186 36 Slutligenupptogs i promemorian den tillfälliga handelns betydelse förvaradistributionen. Det konstaterades att vissa varor genom försäljningsformenkunde nå konsumenter som saknade fast tillgång på sådana varor och attdistributionsformen kunde fylla en uppgift när det gäUde avsättning föröverskottsproduktion, skadade eUer för förskämning utsatta varor samt för varorsom tillhörde konkurs- eller dödsbo. Beträffande överskottsproduktionen framhöUsdock att denna skulle kunna nå ut till konsumenterna även på andra vägar. Sammanfattningsviskonstaterades i promemorian att den kritik som i olUca hänseenden hade riktatsmot att tillfällig handel bedrevs under i allt väsentligt okontrollerad form,på flera punkter var berättigad. I promemorian föreslogs ändringar som innebarbl. a. att friheten att driva handel med livsmedel, blommor och inhemskhemslöjd upphävdes. Detsamma skulle gälla beträffande den genereUa frihetenatt driva tillfällig handel i lokal över vilken man förfogade. Tillstånd skullekunna beviljas i fråga om varor som var skadade eller utsatta för hastig förskämningeller som tiUhörde konkurs- eUer dödsbo eUer om eljest särskilda skäl förelåg.Vid bedömning av frågan om särskilda skäl förelåg skuUe främst beaktas om denavsedda handeln var av väsentlig betydelse från konsumentsynpunkt.Länsstyrelse föreslogs bli tillståndsmyndighet för aU tUlfällig handel. 3.2.2Propositionen med förslag till lag om tillfällig handel (prop. 1975: 52) Föredagandenframhöll i propositionen (prop. 1975: 52 s. 35 ff) att vad som idepartementspromemorian hade anförts om att den tillfälliga handeln framförallt den växande inomhushandeln medfört stora olägenheter i skilda hänseendenhade bekräftats av nästan alla remissinstanser. Likaså hade det heltövervägande antalet instanser uttalat sig för en utsträckt kontroll av den tiUfälligahandeln. De allra flesta hade visserligen betonat vikten av fri konkurrensmellan oUka försäljningsformer men framhållit att de fria former undervilka tillfällig handel nu förekom inte var acceptabla. I propositionenkonstaterades att den kritik som hade anförts rörande den tiUfälUga handelnhade en sådan tyngd att en vidgad reglering av handelsformen var nödvändig samtförordades att den skärpta regleringen utformades i huvudsak enligt promemorieförslaget. Propositionen behandlades av näringsutskottet, vilket ansåg (NU 1975/76: 3) bl. a. attriksdagen börda godta ett system med en närings- Prop.1977/78:186 37 poUtisktinriktad tillståndsprövning på den tiUfälliga handelns område. godtogvad utskottet hade anfört (rskr 32). 3.3Den närmare utformningen av regleringen Iförevarande avsnitt lämnas en närmare redogörelse för förarbetena beträffandevissa paragrafer. Författningstexten överensstämmer i stor utsträckning med1968 års förordning. Även paragrafindelningen är i stort sett oförändrad. Ifråga om motiven tiU de bestämmelser som inte har ändrats i sak hänvisas i prop.1975: 52 till vad som hade uttalats vid tillkomsten av förordning. 3.3.1Begreppet tillfällig handel (1 § första stycket) MedtiUfälhg handel förstås enligt 1 § första stycket att någon yrkesmässigt salubjudermedförda varor på ett av honom tillfälligt begagnat försäljningsställe eUer imderkringföring. Författningstextenöverensstämmer frånsett viss redaktionell jämkning med 1968 årsförordning. 1958års näringsrättssakkunnige anförde (s. 199) att avgörande för avgränsningen motfast handel var om försäljningsverksamheten bedrevs på ett stadigvarande driftstäUeeller ej. Var försäljningsverksamheten lokaUserad till ett för utövarensrörelse inrättat stadigvarande driftställe, förelåg intetillfällighetsförsäljning. Bedömningen huruvida ett driftställe varstadigvarande eller tillfälligt borde ske efter likartade linjer som hade gälltvid tolkningen av det i 9 § 3 och 4 mom. näringsfrihetsförordningen användauttrycket kontor av stadigvarande beskaffenhet. Ett stadigvarande driftställebehövde dock inte vara inrättat just för handel eller inrymma något kontoreller ens vara beläget inomhus; även t. ex. en handelsträdgård borde betraktassom stadigvarande driftställe. För att driftställe skulle anses stadigvarandeborde fordras, att det disponerades av rörelseidkaren och ocksåmed viss regelbundenhet utnyttjades för bedrivandet av hans rörelse. Enförutsättning för att tillfällighetsförsäljning skulle anses föreligga varsålunda att försäljningen inte skedde på ett stadigvarande driftställe utanantingen bedrevs under kringföring på sådant sätt att man inte kunde tala omnågot driftställe alls för själva försäljningen eller också verkställdes på tillfälUgaförsäljningsstäUen utomhus eller inomhus. Kringföringsförsäljning fick ansesföreligga oavsett om salubjudandet skedde utomhus eller vid besök ihyresfastigheter e. d. Näringsfrihetsförordningens9 § 3 mom. innehöll bestämmelser om s. k. realisation. Detta betecknade sådanhandelsverksamhet som inne- Prop.1977/78:186 38 bar,att en handlande utom den ort, där han hade anmält sig för att bedriva handel,eller också på sådan ort innan kontor av stadigvarande beskaffenhet hadeinrättats där, på auktion eller under hand på annat sätt än påmarknad avyttrade lager av handelsvaror. I 9 § 4 mom. fanns bestämmelser om gårdfarihandel.I allmänhet krävdes tillstånd för att få bedriva gårdfarihandel. Som ettundantag gällde dock bl. a. att sådan handel fick utövas fritt på ort, därhandlanden hade inrättat kontor av stadigvarande beskaffenhet och hade gjortanmälan om detta. Departementschefeninstämde (prop. 1968: 98 s. 215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. Den näringsrättssakkunnigeanförde (s. 104 ff) att det för yrkesmässighet borde fordras att det var frågaom en verksamhetsgren, vari normalt ingick ett väsentligt ekonomiskt moment. Såvar förhåUandet i de säkerligen ojämförligt vanligaste fallen, nämligen dåverksamheten präglades av att utövaren bedrev den i vinst- eller förvärvssyfte.Ett annat kännetecken på yrkesmässighet var att verksamheten var iiu-iktad påatt varor eller tjänster tillhandahölls annan. KonstnärUg och vetenskapligverksamhet borde kunna föras utanför regleringen. För att en verksamhet i förevarandesammanhang skulle anses som konstnärlig borde för det första krävas, att verksamhetenavsåg skapande av Utterärt eUer konstnärUgt verk. Därjämte borde för att näringsidkandeinte skulle anses föreligga fordras att det i verksamheten inte ingick meraomfattande eller väsent-Uga moment som inte var av konstnärlig art. Det borde därförinte ifrågakomma att utanför regleringen ställa verksamhetsformer som innebarexempelvis att konstföremål genom hantverksmässigt eller fabriksmässigtförfarande framstäUdes i serie eUer då eljest den färdiga produkten endastdelvis kunde ses som resultat av konstnärligt skapande. Den näringsrättssakkunnigeanförde vidare (s. 199 ff) att utmärkande för tillfällighetsförsäljning var attförsäljningen skulle ske yrkesmässigt och avse varor. När det gälldeförsäljning av exempelvis majblommor förelåg varken yrkesmässighet eller varor.Som varor kimde inte heller anses t. ex. lotter eller biljetter. Ävenkonstnärens avyttrande av sina egna verk ansågs, trots att därvid kom inkommersiella motiv, stå i så nära samband med den egentliga konstnärligaverksamheten att även försäljningen borde anses falla utanför yrkesmässighetensområde. Försäljning avseende alster av egen konstnärUg verksamhet borde därförinte anses utgöra yrkesmässig försäljning i förordningens mening. Departementschefeninstämde (prop. 1968: 98 s. 215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. Prop.1977/78:186 39 Dennäringsrättssakkunnige anförde (s. 170) att vissa handelsformer enligt gällandebestämmelser fritt konkurrerade med den bofasta handeln. Som exempel nämndespostorder- och efterkravshandel, orderupptagning genom utsända agenter samt telefonackvisation.Något behov av reglering ansågs (s. 185) inte föreligga vad gällde försäljningav varor som inte medfördes och inte heller eljest var tillgängliga genast utanskulle levereras först . Tillfällighetsförsäljning borde ansesföreligga endast om de salubjudna varorna var avsedda att överlämnas tillköparen i omedelbar anslutning till att köpeavtal ingicks. Departementschefen anförde(prop. 1968: 98 s. 206) att den kritik borde beaktas som hade framförts om attden föreslagna regleringen var något för snäv och skapade vissa möjlighetertill kringgåenden. Eftersom de försäljningsformer som avsågs bli undantagnautmärktes av att säljaren inte förde varorna med sig, föreslogs i stället attregleringen skulle avse de fall då säljaren salubjöd medförda varor. Det blevdå tydUgt, att en säljare inte kunde kringgå regleringen genom att t. ex. enviss tid uppskjuta överlämnandet av sålda varor. Att den verksamhet, somdrevs av s. k. hemköpsföretag, vilka efter förhandsbeställning levereradevaror hem till kunderna, inte omfattades av det bestämda begreppet tillfälUghandel var uppenbart. I övrigt instämde departementschefen (s. 215) i deuttalanden den sakkunnige hade gjort. 3.3.2Försäljning till näringsidkare (1 § andra stycket 1.) Enligi1 § andra stycket 1. anses försäljning till näringsidkare inte som tillfällighandel. Enligt1968 års förordning ansågs försäljning tiU återförsäljare inte som tillfäUighandel. 1958års näringsrättssakkunnige anförde (s. 185) att tiU tiUfällighets-försäljningborde räknas endast försäljning direkt till konsumenter. De skäl som hade anförtstill stöd för en särskild reglering av tillfällighetsförsäljningarna kundeinte anses gälla i fråga om försäljningar tUl återförsäljare. Vidare anfördes (s.200) att som återförsäljare borde anses även den som avyttrar inköpt vara förstefter bearbetning. Departementschefeninstämde (prop. 1968: 98 s. 215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. 1975: 52 föreslogs ingen ändring på denna punkt. Näringsutskottetuttalade (NU 1975/76: 3) att enligt motiveringen till förordning bordesom återförsäljare anses även den som avyttrade inköpt vara först efterbearbetning. Med hantverksutövare som kundkrets torde enUgt utskottet dockförekomma viss kringförings-handel avseende materiel som inte försåldes vidare.Det syntes enligt utskottet inte finns anledning att ålägga sådan handel ellerannan för- Prop.1977/78:186 40 säljningtill näringsidkare restriktioner vilka inte gällde för försäljning riktad tiUåterförsäljare i den vida mening som hade angivits. Med hänsyn härtillföreslog utskottet att ordet "återförsäljare" byttes ut mot"näringsidkare". Detta begrepp borde här anses ha samma betydelse somi annan nyare näringsrättslig lagstiftning och sålunda omfatta var och en fysisk eUer juridisk person som yrkesmässigt drev verksamhet av ekonomiskart. Riksdagengodtog vad utskottet hade anfört. 3.3.3 Torghandel(1 § andra stycket 2.) EnUgt1 § andra stycket 2. anses torghandel inte som tillfäUig handel. Författningstextenöverensstäirmier med förordning. 1958års näringsrättssakkunnige anförde (s. 158 ff) att oklarhet rådde i vad månnäringsfrihetsförordningens bestämmelser ägde tUlämpning på stationär utomhusförsäljningav det slag som förekom vid torghandel. EnUgt den näringsrättssakkunnige (s.185) borde denna oklarhet undanröjas och all sådan handel syntes utan olägenhetkunna undantas från den nya lagstiftningens tillämpningsområde. Undertorghandeln borde inbegripas (s. 200) inte endast försäljning på salutorg utanäven försäljning på annan plats som hade upplåtits tUl allmän försäljningsplats.Även då utrymmen på allmän plats tillfälligtvis hade upplåtits för ett flertalförsäljningar av samma art, som julgransförsäljning, torde försäljningarna idetta sammanhang kunna likstäUas med vanlig torghandel. Departementschefeninstämde (prop. 1968: 98 s. 215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. 1975: 52 framhöll föredraganden (s. 39) att vissa remissinstanser hade framstäUtönskemål om att torghandeln helt eller delvis skulle inordnas underregleringen. Han erinrade om att promemoria hade anförts att vissatyper av den kritiserade torghandeln kunde äga stora likheter medutförsäljningar i tillfälligt hyrda lokaler, varför samma skäl skulle kunnaföreligga att införa restriktioner för dessa typer av torghandel som för inomhushandel.Föredraganden ansåg dock, i likhet med vad som hade betonats i promemorian,att det knappast torde gå att definitionsmässigt skilja denna form från andratyper av torghandel. Med hänsyn till torghandelns omfattning skulle därför etttillståndssystem bU alltför omständUgt i förhållande tiU syftet. Eventuellaproblem torde, framhölls det, bäst kunna lösas genom att de beaktades avkommunerna vid dessas uthyrning av torgplatser. 3.3.4 Handelpå marknad, mässa eller utställning (I § andra stycket 2.) Enligt 1 § andra stycket 2. anses handel på marknad, mässa eller ut ställning inte som tUlfäUig handel. Författningstextenöverensstämmer med förordning. Prop.1977/78:186 41 1958års näringsrättssakkunnige föreslog (s. 185) att utanför tUlfällig-hetsförsäljningarnasområde borde föras försäljning på marknad som var fri. Utan olägenhet bordeockså kunna undantas sådana med marknads- och torghandel Ukartadeförsäljningar som förekom på mässor och utställningar. 1968: 98 uttalade departementschefen (s. 206) att en remissinstans hadeanfört, att åtskilUgt talade för att försäljning på marknad borde omfattas avregleringen. Han ansåg emellertid inte tillräckliga skäl till detta föreligga, särskUtmed hänsyn till att sådan försäljning av ålder hade varit fri, och instämde (s.215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. 1975: 52 framhöll föredraganden (s. 39) att vissa remissinstanser hadeberört de hittillsvarande undantagen från förordningen för bl. a. handel påmarknad, mässa eUer utställning. Vad som hade anförts till stöd för att slopadessa undantag fann han emellertid inte tillräckUgt vägande. 3.3.5 Handelanordnad i samband med sådan offentlig tillställning som avses i 9 § allmänna ordningsstadgan (1 § andra stycket 3.) EnUgt1 § andra stycket 3. anses den handel som anordnas i samband med sådan offentUgtUlställning som avses i 9 § alhnänna ordningsstadgan (1956: 617) inte som tiUfäUighandel. Författningstextenöverensstämmer med förordning. 1958års näringsrättssakkunnige anförde (s. 185) att sådana försäljningar somförekom i samband med offentliga tillstäUningar som avsågs i 9 § allmännaordningsstadgan, d. v. s. i samband med tivolinöjen, ba-sarer och dylikt, utanolägenhet kunde undantas från lagstiftningens område. Vidare anfördes (s. 200)att undantaget avsåg endast de försäljningar som arrangören anordnade ellerlät anordna i samband med tillställningen, exempelvis när en förening eUerannan arrangör av tillställning själv verkställde försäljningar i basarformeller på annat sätt eller också när arrangören av en tillställning vidtaladeandra att stå för vissa försäljningar på en idrottsplats eller festplats, inomett tivoUområde e. d. Däremot avsågs inte att den som inte hade någon dyUkanknytning till tillstäUningens anordnande skuUe vara berättigad att fritt bedrivatillfälUga försäljningar på eller i grannskapet av de platser där en offentUg tillstäUningägde rum. Departementschefeninstämde (prop. 1968: 98 s. 215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. 3.3.6 S.k. kompletteringshandel som äger rum under kringföring eller utomhus (1 § andra stycket 4.) Enligt1 § andra stycket 4. anses kringförings- eller utomhushandel, vilken utgör ett imderordnatled i en eljest på stadigvarande driftställe Prop.1977/78:186 42 bedrivenrörelse och avser sådana varor som regehnässigt saluförs eller framställs där,inte som tillfäUig handel. Författningstextenöverensstämmer frånsett ordet "underordnat" med 1968 årsförordning. näringsrättssakkimnigeanförde (s. 185 ff) att de skäl som talade för en reglering av kringföringshandeloch utomhusförsäljningar, endast i ringa mån ägde giltighet i fråga om vissaförsäljningar som fast etablerad näringsidkare bedrev på annan plats än sittstadigvarande driftställe. När sådana försäljningar utgjorde endast ett led ien rörelse, vilken annars bedrevs på driftställe av stadigvarandebeskaffenhet, torde man utan större betänkligheter kunna jämställa dem med fasthandel och sålunda lämna dem utanför regleringen. Det borde dock fordras, attförsäljningarna verkligen avsåg sådana varor som regelmässigt salufördes ellerframställdes på driftstället, ty annars blev det möjUgt för försäljare attundandra sig kontrollen genom att blott för syns skull upprätta ett fastdriftställe, vilket i verkligheten inte begagnades. Vad som hade sagtsangående försäljningar som nära sammanhängde med fast etablerad rörelse bordegälla endast kringföringsförsäljningar och utomhusförsäljningar, d. v. s.försäljningar som kunde anses utgöra en naturlig komplettering till dedistributionsformer som annars förekom i samband med fast handel. När detdäremot gällde tillfälUghetsförsälj-ningar som anordnades inomhus i exempelvis tillfälUgtförhyrda butiker saknades anledning att behandla fast etablerade näringsidkareannorlunda än andra. Densakkunnige anförde vidare (s. 200 ff) att av kravet på regelmässighet i den pådet stadigvarande driftstället bedrivna verksamheten följde att den somtillfälligt bedrivit exempelvis tiUverkning i sin bostad inte därför blevberättigad att fritt sälja varorna genom kringföringsförsäljning. Meddriftställe avsågs endast driftställe som var beläget inom riket. Departementschefeninstämde (prop. 1968: 98 s. 215) i de uttalanden den sakkunnige hade gjort. I1973 års departementspromemoria föreslogs (s. 52 ff) ingen ändring på dennapunkt, vilken, anfördes det, borde förstås så, att försäljning frånbutiksfordon var att anse som kompletteringstrafik och inte som tillfällighandel under fömtsättning att trafiken utgick från fabrik, fast butik, fastlager eller Uknande. Det anfördes att en omfattande sådan försäljning skeddefrån butiksbilar och bussar. Även tåg och båt utnyttjades somförsäljningsställen. Enligt en SPK-undersökning hade en minskning skett avantalet helårsverksamma butiksfordon . Som skäl motatt behålla undantaget framhöUs i promemorian att det kunde anföras att de tiUfäUighetsförsäljaremed fast försäljningsstäUe som hittiUs hade hyrt tillfälUga lokaler för sin verksamhetskulle komma att övergå tUl kringföringshandel med butiks- Prop.1977/78:186 43 fordonom inomhushandeln reglerades.