prop · G10381 · 1977-12-31 00:00:00 — a.riksåklagaren, , TSV och Svenska kommunförbundet.Rikspolisstyrelsen menar att polismyndigheten även bör ha närvaro- ochyttranderätt vid sammanträde med det beslutande kommunala organet. a.statens vägverk framhåller att även väghållaren åtminstone när det gäller detstatliga vägnätet bör vara obligatorisk remissinstans. ochTSV anser att samråd med TSV bör ske när det rör sig om principiellt viktigafrågor. Många remissinstanser däribland riksåklagaren, ,, TSV och trafiksäkerhetsutredningen liksom flera länsstyrelser harkritiserat utredningens förslag att kommunalt beslut om lokal trafikföreskriftskall kunna överklagas endast genom kommunalbesvär. De flesta förordar attreglerna om förvaltningsbesvär tillämpas i stället. I anslutning tillutredningens förslag har 1977/78:81 42 iframställningar till kommunikations- och kommundepartementen föreslagit delsatt parkeringsdispenser för rörelsehindrade skall medges av kommunen och inte såsom utredningen har föreslagit av polismyndigheten, dels att kommunema fårmöjlighet att medge rörelsehindrade befrielse från sådana parkeringsavgiftersom tas ut med stöd av lagen (1957: 259) om rätt för kommun att uttaga avgiftför vissa upplåtelser å allmän plats, m. m. (omtryckt 1972: 102). Föregen del biträder jag utredningens grunduppfattning om behovet av en starkarekoirmiunal förankring av besluten om lokala trafikföreskrifter. Jag förordardärför att trafiknämnderna avvecklas och att deras uppgifter när det gällerlokala trafikföreskrifter förs över till kommunerna. Jag har redan tidigaretalat om kommunernas ökande ansvar för trafikmiljön. När det gäller denbefintliga bebyggelsen aktualiserar ansvaret åtgärder som har avseende påtrafikregleringen och därmed de lokala trafikföreskrifterna. Vid planering avnya områden hänger trafikregleringen av naturliga skäl nära samman medkommunens byggnads-, plan- och miljöpolitik. Slutligen kommer självfalletockså den lokala kollektivtrafikens behov in i bilden. Mot denna bakgrund måstetrafikreglering anses vara en i hög grad angelägenhet. Överförande avbeslutsbefogenheterna till kommunerna ligger också i linje med strävandena attminska det statliga inflytandet över kommunernas verksamhet. Detär emellertid viktigt att förfarandet hos kommunerna ordnas så rationellt sommöjligt. Handläggningen kan med fördel ses i två skeden. Det första av dem rörkommunemas övergripande principbeslut, medan det andra rör beslut om konkretalokala trafikföreskrifter. När det gäller den första typen av beslut vill jagpeka på att kommunema kan finna behov av att fastställa allmännahandlingsprogram för sin trafikregleringspolitik. Denna har ofta ett starktsamband med byggnads-, plan- och miljöpolitik. Vidare behöver planer utformasför nya bebyggelseområden. I detta sammanhang intar oftatrafikregleringsfrågorna en central ställning. Det är också att märka att manjust i samband med nybebyggelse har de största möjligheterna att utveckla entrafiksäker miljö. Även när det gäller trafiksaneringar av äldre områden ellerstadsdelar kan man nå goda resultat. Sådana saneringar kräver i flera fallockså beslut av övergripande karaktär. Det framstår för mig som naturligt attgmndema för den kommunala trafikregleringspolitiken beslutas avkommunfullmäktige. Jag syftar då på de trafikpolitiska beslut som jag har gettexempel på tidigare. Dessa innebär alltså att man bestämmer principerna förkommunens trafik- och trafiksäkerhetspolitik genom handlingsprogram samtplaner för bebyggelse och trafiksaneringar. De trafikpolitiska besluten måsteemellertid materialiseras i föreskrifter. Det uppkommer också fortlöpandebehov av föreskrifter som inte har något direkt samband med beslut avövergripande karaktär. Prop.1977/78:81 43 Detär i dessa fall fråga om föreskrifter av övervägande teknisk art som har sittnaturliga fomm i ett annat kommunalt organ än fullmäktige. Det framstår för migsom lämpligt att sådana frågor handläggs i en nämnd. Av olika skäl börman i denna situation inte välja att inrätta obligatoriska kommunala nämnder fördetta ändamål. I linje med bl. a. den tidigare nämnda strävan att minska denstatliga regleringen av kommimemas verksamhet bör i stället kommunen ha frihetatt själv bestämma vilken nämnd befintlig eller nyinrättad som skallhandlägga frågor om lokala trafikföreskrifter. De angivna principerna innebäratt kommunema får stor frihet att själva ta ställning till hur arbetet medhänsyn till lokala förhållanden lämpligen bör organiseras. Mina överväganden inu angivna delar har skett i samråd med chefen för kommundepartementet. Även om rätten att beslutaom lokala trafikföreskrifter i princip bör tillkomma kommunema kan det såsomutredningen har påpekat behövas tillfälliga föreskrifter. I enlighet medutredningens förslag bör denna uppgift tillkomma polismyndigheten. När detgäller gränsdragningen mellan kommunens och polismyndighetens behörighetdelar jag den tveksamhet som har uttalats vid remissbehandlingen. Utredningensförslag på denna punkt dvs. att polismyndigheten får besluta om lokaltrafikföreskrift som gäller endast viss väg och avser av högst sexmånader kan leda till praktiska problem i tillämpningen. Enligt min mening ärden tid som beslutet avser av mindre vikt i sammanhanget. Tiden är nämligen ioch för sig inte något mått på frågans tyngd. Väsentligare ärbeslutssituationen, dvs. det gäller att skapa praktiska förutsättningar försnabba ingripanden när sådana behövs. Inte heller begränsningen till viss vägtorde alltid vara ändamålsenlig i en situation där ett snabbt beslut krävs. Imånga fall är det genom delegation till ordföranden eller tjänsteman möjligtatt fatta kommunala beslut med relativt kort varsel. När det inte går att meddelaett kommunalt beslut och sådant inte kan avvaktas utan olägenhet är det avvärde att polismyndigheten har möjlighet att besluta. Det torde då också främstbli fråga om situationer som aktualiserar föreskrifter av jämförelsevis kortvaraktighet. Den nödvändiga samordningen torde kunna lösas så attpolismyndigheten underrättar kommunen om de beslut som har fattats med stöd avden av mig förordade regeln. Flera remissinstanser liksom i sin framställning tUlkommunikationsdepartementet har tagit upp frågan om vilken myndighet som börbesluta om dispenser från lokala trafikföreskrifter. Viss kritik har vidareförekommit mot att utredningen betecknar även dispenser som lokala trafikföreskrifter.Enligt min mening har den kritiken fog för sig. Begreppet lokaltrafikföreskrift bör förbehållas generella handlingsnormer för trafikan- 1977/78:81 44 terna.I fråga om befogenheten att meddela undantag bör liksom f. n. somgrundprincip gälla att den myndighet som har meddelat föreskrifterna också ärden som kan dispensera från dem. Jag förordar därför en ordning av i principsamma utformning som den jag har föreslagit när det gäller lokalatrafikföreskrifter. Detta innebär alltså att polismyndigheten skall kunnameddela dispens från en föreskrift som kommunen har meddelat, om saken ärbrådskande och beslut från kommunen inte utan olägenhet kan avvaktas. Detligger emellertid i sakens natur att det i fråga om dispenser oftare kommer attkrävas snabba beslut, vilket medför att sådana i något större utsträckning fårmeddelas av polismyndigheten. De frågor rörande dispenser för handikappade frånparkeringsbestämmelser som tar upp i sin framställningtorde dock som regel inte vara av denna brådskande karaktär, varför det i frågaom dem vanligtvis torde bli kommunen som meddelar beslut. Utredningensförslag att kommunen skall få meddela beslut om hastighetsbegränsning när detgäller avgränsade områden med lokala vägar utan genomfartstrafik har mött starkkritik under remissbehandlingen. Kritiken har främst inriktats påsvårigheterna att enkelt avgöra när kommunen har behörighet att besluta. Jagdelar uppfattningen att gränsdragningsproblem kan uppkomma med den av utredningenföreslagna avgränsningen. Enligt min mening är det emellertid värdefullt om mankan decentralisera beslutsfattandet från . Mot denna bakgrundförordar jag att TSV bereds möjlighet att bedriva försöksverksamhet så attvissa kommuner, som vUl delta i verksamheten, får rätt att fatta beslut omhastighetsbegränsning inom avgränsade områden. En sådan lösning medger storflexibilitet och bör kunna leda till att man i samförstånd finner lämpligakriterier för avgränsningen. Erfarenheterna från försöken bör sedan ligga tillgrund för ett slutligt ställningstagande. Jag avser att senare föreslå attregeringen lämnar TSV uppdrag i enlighet med vad jag nu har anfört. Utredningensförslag till samrådsregler har kommenterats av flera remissinstanser. Såvittangår samrådet med polismyndigheten har förslaget fått ett starkt stöd underremissbehandlingen. Jag biträder det i denna del. Med anledning av vadrikspolisstyrelsen har anfört vill jag för min del peka på bestämmelserna i 3kap. 7 § kommunallagen (1977: 179). Enligt dessa får kommunstyrelsen tillsammanträde kalla särskild sakkunnig, som om styrelsen bestämmer det fårdelta i överläggningarna men inte i besluten. Enligt 3 kap. 13 § och bestämmelseri olika specialförfattningar gäller denna regel även för övriga kommunalanämnder. Närdet gäller samråd med väghållaren har det under remissbehandlingen från flerahåll framhållits att väghållaren åtminstone när det gäller det statligavägnätet bör vara obligatorisk remissinstans. 1977/78:81 45 hänsyntill att de lokala trafikföreskrifterna i betydande utsträckning påverkarväghållarens ansvar anser jag att det är rimligt att väghållaren av kommunenbereds tillfälle att yttra sig under beredningen av frågor om lokalatrafikföreskrifter. Jag delar alltså remissinstansernas angivna uppfattning.Det är emellertid att märka att kommunema i en viss utsträckning särskiltinom tätorterna själva är väghållare. I dessa fall rör det sig uppenbarligenom en fråga som bör lösas internt av kommunen. Utredningen har utgåttfrån att TSV skall utfärda föreskrifter och upprätta mallar till kommunernasledning. Därutöver skall enligt utredningens förslag samråd ske med TSV i denutsträckning så behövs. Under remissbehandlingen har det framhållits attsamråd bör komma i fråga då kommunen avser att avvika från föreskrift ellermall från TSV eller då man avser att meddela beslut som inte berörs av eller mallar. Enligt min mening bör regeln utformas så att kommunenåläggs att samråda med TSV i frågor av principiell betydelse. TSV kan sedan iföreskrifter ange närmare när detta kan anses vara fallet. Det liggeremellertid nära till hands att bedöma just de fall som har tagits upp underremissbehandlingen som sådana principiellt viktiga frågor. Klagan över kommunaltbeslut om lokal trafikföreskrift föreslås i betänkandet kunna ske endast iform av kommunalbesvär. Detta förslag som bl. a. innebär att endastbeslutets laglighet men inte dess lämplighet kan prövas har, som jag tidigarehar framhållit, mÖtt ett starkt motstånd under remissbehandlingen. Orsakentill kritiken synes bl. a. vara farhågor för en bristande överensstämmelse ibedömningsgmndema mellan olika kommuner. För egen del har jag redantidigare pekat på att man måste skilja på två olika typer av beslut, nämligendels de s. k. "tunga", övergripande principbesluten, dels de beslutvarigenom principerna omsätts i lokala trafikföreskrifter. När det gäller denförstnämnda typen av beslut, som är av principiell politisk betydelse, saknasanledning att tillämpa förvaltningsbesvär. I fråga om de egentligaföreskrifterna som enligt vad jag har förordat skall meddelas avkommunal nämnd är situationen annorlunda. De har i hög grad trafikteknisknatur och olika alternativ är ofta möjliga att använda för att nå sammaresultat. För att trafikanterna skall få den nödvändiga förståelsen förtrafikreglerande åtgärder är det också av avgörande betydelse att dessa användspå ett likformigt sätt över hela landet. I detta sammanhang spelar TSV:s föreskrifter,anvisningar och mallar en stor roll. Vilket alternativ man väljer för att nåett önskat resultat har också stor betydelse för den enskilde. Detta leder framtill att kommunalbesvär framstår som en mindre lämplig överprövningsform. Avbetydelse i sammanhanget är också att lokala trafikföreskrifter är 1977/78:81 46 straffsanktionerade.Redan i dag förekommer det att kommunema fattar beslut om straffsanktioneraderegler. Detta är fallet t. ex. i fråga om lokala ordningsstadgor. I samtligadessa fall har det föreskrivits att kommunens beslut skall underställasstatlig myndighet. Enligt min mening bör man emellertid när det gäller lokalatrafikföreskrifter undvika att använda underställningsinstitutet med hänsyntill mängden av beslut och den tidsutdräkt detta förfarande innebär. Därtillkommer också att underställning för med sig en onödigt ingripandedetaljkontroll av kommunernas verksamhet. Motbakgrund av vad jag nu har anfört förordar jag i likhet med bl. a.riksåklagaren, , trafiksäkerhetsutredningen och flera länsstyrelser attöverprövningen av detaljbesluten sker i form av förvaltningsbesvär. Härigenomkommer också enhetliga besvärsregler att gälla oavsett om ett beslut fattas avlänsstyrelse, kommunalt organ eller av polismyndighet. Jag har i nu angivetavseende samrått med chefen för kommundepartementet. Utredningensförslag att polismyndigheten, statens vägverk och TSV skall ha rätt attöverklaga beslut om lokal trafikföreskrift har godtagits underremissbehandlingen. har emellertid kritiserat förslagetatt besvärstiden för dessa myndigheter inte skall vara begränsad. När detgäller beslut som enligt vad jag har förordat skall överklagasgenom kommunalbesvär föreligger enligt min mening knappast skäl att skapamöjligheter för statliga myndigheter att anföra besvär. Beträffande besluten omde konkreta lokala trafikföreskrifterna föranleder de intressen som jagtidigare har berört ett annat ställningstagande. Genom att dessa beslut skallöverklagas genom förvaltningsbesvär föreligger inte heller några principiellabetänkligheter mot besvärsrätt för statliga myndigheter. ochTSV har rätt att överklaga beslut om lokal trafikföreskrift. Den rättenär inte inskränkt till . Även om detta inte har föranlett någrapraktiska olägenheter är det enligt min mening värdefullt om besvärstiden ärdensamma för myndigheter som för enskilda. Mot denna bakgrund och med hänsyntill de samrådsregler som jag har förordat föreslår jag att besvärsrätten förpolismyndigheten, statens vägverk och TSV begränsas till den normalttillämpade, dvs. Enligt 12 § andra stycket förvaltningslagen(1971:290, ändrad senast 1977:679) räknas tiden i dessa fall normalt från dendag då beslutet tillkännagavs. Iframställningen till kommundepartementet har hemställtatt lagen om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmänplats, m. m. skall ändras på sådant sätt att kommunen vid fastställelse avparkeringsavgifter får möjlighet att medge rörelsehindrade befrielse frånsådana avgifter. Enligt min mening fyller detta ett stort 1977/78:81 47 Efter samråd med chefen för kommundepartementet förordar jag därför enändring i den nämnda lagen i huvudsaklig överensstämmelse med kommunförbundetsförslag. Denförfattningsmässiga regleringen av taxitrafiken finns huvudsakligen iförordningen (1940: 910) angående yrkesmässig automobiltrafik m. m. (ändradsenast 1977: 705) (YTF). Fömtsättning för rätten att driva yrkesmässigbeställningstrafik för personbefordran med personbil, dvs, taxitrafik, ärenligt 5 § YTF att vederbörligt tillstånd (trafiktillstånd) har meddelats.Tillstånd till taxitrafik meddelas av trafiknämnden efter prövning avtrafikens behövlighet och lämplighet och sökandens personliga lämplighet.Trafiktillstånd kan under vissa förutsättningar överlåtas och återkallas. Ävenfrågor om överlåtelse eller återkallelse prövas av trafiknämnden. Trafiktillståndskall ställas på viss fysisk eller juridisk person och innehålla de villkoroch bestämmelser som anses behövliga. Enligt huvudregeln får tillståndmeddelas juridisk person endast om särskilda skäl föreligger. Kan det antas atttrafikförsörjningen inom viss kommun främjas, om taxitrafiken utövas avjuridisk person, får kommunen göra ansökan om tillstånd för denne eller omöverlåtelse av tillstånd på honom. Förutövare av taxitrafik gäller enligt 23 § YTF befordringsplikt, dvs. skyldighetatt mot fastställd taxa utföra transporten. Enligt25 § 2 mom. YTF får fordon inte användas i yrkesmässig trafik förräntillståndshavaren till tillståndsmyndigheten har anmält, att fordonet skallanvändas i trafik enligt tillståndet. Vidare gäller som förutsättning för attfå använda fordon för yrkesmässig personbefordran att tillståndshavaren haröverlämnat bevis att fordonet har godkänts vid lämplighetsbesiktning. Bevis omgodkännande utfärdas av besiktningsman hos Aktiebolaget kan återkallas om anledning föreligger därtill. Frågan omåterkallelse prövas av tillståndsmyndigheten, dvs. i fråga om taxi avtrafiknämnden. Bilsom används i taxitrafik skall enligt huvudregeln i 25 § 7 mom. YTF varaförsedd med taxameter som har godkänts av tillståndsmyndigheten. Vidareskall sådan bil enligt bestämmelserna i kungörelsen (1958: 257) angåendemellanvägg av splitterfritt glas å vissa i yrkesmässig trafik användapersonbilar vara försedd med en mellan förarplatsen och bakom-varande sittmmanbragt mellanvägg av splitterfritt glas eller jämförligt material. Sådanutmstning utgör en förutsättning för att fordonet skall kunna godkännas vidlämplighetsbesiktning. Undantag från denna skyl- 1977/78:81 48 dighetkan under vissa fömtsättningar meddelas av tillståndsmyndigheten, dvs.trafiknämnden. Närmare föreskrifter om mellanväggens beskaffenhet och omkungörelsens tillämpning meddelas av TSV. Enligt29 § YTF är utövare av bl. a. taxitrafik underkastad de bestämmelser om taxa,som fastställs av i det län där stationsorten är belägen. Närdet gäller bl. a. taxitrafik har taxan karaktären av maximitaxa. Frågorrörande taxitrafiken har aktualiserats i olika sammanhang. Tillståndsgivningenoch företagsstrukturen inom taxinäringen behandlades av den s. k.yrkestrafikutredningen som 1971 avlämnade sitt betänkande (SOU 1971: 34)Lastbil och taxi. Betänkandet behandlades i prop. 1972: 81 med förslag till bl.a. ändringar i YTF. Propositionen antogs av . Övervägandenai propositionen mynnade vad gäller taxitrafiken ut i slutsatsen att anledninginte förelåg att såsom yrkestrafikutredningen hade föreslagit vidta någontvångsvis omstrukturering av taxinäringen mot större enheter i bolagsform.Förslag lades däremot fram som innebar att kommunemas inflytande över taxitrafikensanordnande kunde ökas. Företagsstruktureninom taxinäringen har därefter övervägts av den s. k. strukturarbetsgrappen,bestående av företrädare för , Svenska taxiförbundetoch . Gruppen har tillkommunikationsdepartementet överlämnat rapporten förslag tilländrad företagsstmktur m. m. Rapporten innehåller förslag om att det i varjekommun skall bildas ett aktiebolag för taxitrafiken med ett för hela kommunengemensamt beställningskontor. Alla nuvarande tillståndshavare föreslås få rättatt förvärva aktier i bolagen. Turordningsprincipen bör enligt arbetsgmppenslopas och ersättas med ett system med förtur i fråga om hembud av aktier. Dennya ordningen föreslås genomförd under en tioårig övergångsperiod. Arbetsgruppensrapport har remissbehandlats och är f. n. under beredning ikommunikationsdepartementet. Närdet gäller taxibilars utrustning med taxameter har TSV i en framställning tillkommunikationsdepartementet hemställt att bestämmelserna i om taxameterskall flyttas över från YTF till fordonskungörelsen (1972: 595, omtryckt 1976:778) (FK). Som motiv för sin hemställan anför verket att den föreslagnaordningen skulle innebära att verket kan utfärda närmare utrustningsföreskrifterrörande taxametern. Möjligheter skulle härigenom också öppnas för verket attföreskriva typgodkännande av taxameter. pekar på atttrafiknämnden numera varken 1977/78:81 49 ifråga om sammansättning eller beslutsregler kan anses vara ett lämpligt organför uppgiften att meddela lokala trafikföreskrifter. Såsom jag har redovisattidigare föreslår därför utredningen att denna uppgift tilldelas andra organ.Av samma skäl anser utredningen att trafiknämnden inte heller är ett lämpligtorgan för tillståndsgivningen enligt YTF i fråga om taxitrafiken. Utredningenfinner att tillståndsgivningen bör handhas antingen av länsstyrelse ellerkommun. Utredningens överväganden mynnar ut i att kommunen lämpligen bör taöver tillståndsgivningen i fråga om taxitrafiken. Som motiv för sittställningstagande anför utredningen att ansvaret för den lokalatrafikförsörjningen primärt är en uppgift för kommunema. Utredningenkonstaterar vidare att taxi i ökad omfattning har kommit att ingå som ettviktigt led i denna trafikförsörjning och att kommunema därför bör förfoga övertillståndsgivningen för att kunna fullgöra sina uppgifter. Utredningensförslag rörande tillståndsgivningen har behandlats av en del remissinstanser.Länsstyrelserna i och har lämnat förslaget utanerinran. En mera avvaktandehållning har intagits av länsstyrelsema i och län.Näringslivets trafikdelegation, trafikbilägares riksorganisation ställer sig starkt kritiska till utredningens förslag.Näringslivets trafikdelegation menar att ett slutligt beslut i fråga om vilketorgan som bör handha tillståndsgivningen bör anstå till dess man har tagitställning till de stmkturfrågor rörande taxinäringen som f. n. studeras. Iavvaktan härpå bör enligt delegationen tillståndsgivningen handhas avlänsstyrelsema. Delegationens uppfattning i fråga om tillståndsmyndighetendelas av de båda andra remissinstanserna liksom av flera trafiknämnder. Somjag har anfört förordar jag att trafiknämnderna avvecklas och attderas åligganden när det gäller lokala trafikföreskrifter i princip förs övertill kommunerna. Likaså delar jag uppfattningen att det saknas fog för attbehålla trafiknämndema enbart för att fullgöra vad som anges i YTF. Det ärdärför nödvändigt att låta annat organ ta över de uppgifter rörandeyrkestrafiken som ankommer på trafiknämnderna. Jaghar i det föregående redovisat de överväganden som har gjorts när detgäller bl. a. tillståndsgivningen i fråga om taxitrafiken. Frågan haraktualiserats på nytt genom stmkturarbetsgmppens rapport som f. n. bereds inomkommunikationsdepartementet. Slutlig ställning till frågan om vilken myndighetsom skall ha hand om tillståndsgivningen i fråga om taxitrafikenbör som också vissa remissinstanser har framhållit inte tas f. n. utanfrågan bör avgöras i ett större sammanhang då man behandlar taxifrågan i heladess vidd. I avvaktan härpå bör en lämplig lösning vara att de uppgifterrörande taxi- 4 1977/78.1 saml. trafikensom trafiknämnderna har f. n. förs över till länsstyrelsema, vilka i daghandhar tillståndsgivningen i fråga om all annan yrkesmässig trafik. Jagfömtsätter att länsstyrelserna regelmässigt remitterar ärendena till den ellerde kommuner som berörs. Utredningenföreslår att återkallelse av godkännande av fordon som besiktningsman harlämnat vid tidigare utförd lämplighetsbesiktning skall ankomma påbesiktningsman och inte, som , på tillståndsmyndigheten. Föregen del anser jag mot bakgmnd av vad jag har förordat i fråga omtillståndsgivningen att frågan om återkallelse av godkännande av fordon ävenfortsättningsvis skall prövas av tillståndsmyndigheten, dvs. Utredningentar upp frågan om bibehållande av de särskilda reglementen rörandetaxitrafiken som har utfärdats av vissa länsstyrelser. a. åliggande för trafiknämnden att pröva den personliga lämpligheten hosden som avser att tjänstgöra som taxiförare. Utredningen påpekar att YTF inteinnehåller några särskilda krav rörande taxiförares personliga lämplighetutöver kraven på trafik-kort. Eftersom något ytterligare krav inte synes kunnauppställas genom ett reglemente anser utredningen att prövningen enligt nämndareglementen bör upphöra. Utredningens förslag har under remissbehandlingen,med ett par undantag, lämnats utan erinran. För egen del ansluter jag mig tillutrednmgens uppfattning. Utredningenbehandlar även frågan om fastställelse av taxa för taxitrafiken.