prop · G10340 · 1977-12-31 00:00:00 — I sådana fall bör en allsidigrepresentation från olika delar av regionen tillförsäkras genom att styrelsenkan utökas utöver 11 ledamöter. Detta kan exempelvis möjliggöras genom attstyrelsen får rätt att själv utse ytterligare medlemmar (kooptering)." LO vänder sig mot förslaget att landstingen skall utse detstora flertalet ledamöter. Eftersom stiftelserna till den helt dominerandedelen bör ses som verkställande organ för den statliga näringspolitikenförefaller den föreslagna ordningen underlig enligt LO:s mening. Enligt LO bör stiftelsernas styrelser ha nio ledamöter medmajoritet för samhällsrepresentanterna, vilket överensstämmer med nuvaranderegler. Av de fem samhällsrepresentanterna bör tvä utses av regeringen och treav . Övriga fyra ledamöter bör utses av regeringen varav två påförslag från LO och TCO och två på förslag av företagareorganisationerna. Meddetta förslag får man alltså enligt LO en något mindre slyrelse. en majoritetför samhällsrepresentanterna. lika antal ledamöter nominerade avlöntagarorganisationer och företagareorganisationer samt slutligen en majoritetav ledamöter utsedda av staten. påvisar ett annat alternativ därhuvudmännen dels var för sig utser vissa ledamöter, dels gemensamt utser övrigaenligt följande: utser två ledamöler. varav den ene skall varalandshövdingen (eller den utser två ledamöter, varav en ledamot efter förslag frånSvenska kommunförbundet (länsavdelningen) utser övriga ledamöter, varav två efter förslag från centralfacklig huvudorganisation (LO och TCO) samt tre ledamöter efter förslag frånberörda näringslivsorganisalioner. Beträffande nomineringsrätten anser Landsiing.sförhnndeiatt den i sak mest tilltalande lösningen är att styrelsen i sin helhet väljs avlandstinget. Del blir då enligl förbundet ett ansvar för de politiska partiernaalt se till alt olika intressen blir företrädda. slår man fast attinflytandet över utvecklingen i länen skall kanaliseras via de politiskapartierna. TCO kräver med bestämdhet att den nuvarande ordningen meden självständig nomineringsrätt för TCO bibehålles och anför: "Sedan 1975har TCO och LO representanter i företagareföreningarnas styrelser. De fackligarepresentanterna utses formellt av regeringen. hade de fackligacentralorganisationerna även en självständig nomineringsrätt till 1977/78:40 95 har dock LO ochTCO mist denna rätt. I stället gavs landstingen i uppgift att utse ledamötertill länsstyrelserna. Bland dessa skulle även återfinnas ledamöter mederfarenheter från arbetsmarknaden. Det praktiska resultatet av den nyaordningen har blivit att av de 14 personer som var ledamöter ilänsstyrelserna blev endast 5 återvalda. De valdes emellertid som företrädareför visst parti, ej som facklig representant. TCO måste därför konstatera attutredningens bedömning att båda modellerna skulle leda till likartat resultatär felaktig". SH10!lndustrijörbundei!SAFIFamiljejörelagens föreningföreslår ylieriigare ett alternativ och anför att i valet mellan ulredningensbägge modeller är den enligt vilken (som huvudman) är bundet avformella förslag från intresseorganisationerna, den som bäst garanterarorganisationernas representation inom stiftelserna. Organisationerna rekommenderaremellertid ett annal alternativ, nämligen "att det skall ankomma påorganisationerna att direkt utse sina styrelseledamöter. Ett dyliktvalförfarande ansluter sig också till de former som varit brukliga vid tidigareval på föreningsstämmor". Flertalet förciagareföreningar och länsstyrelser samtnågra landsting förordnar den modell som innebär att landstingen i praktikenblir bundna av förslag från näringslivsorganisationer. Den andra modellenförespråkas av de fiesta landstingen samt några förelagareföreniiigar ochlänsslyrelser. Några instanser, bl. a. ett antal fiireUigarcföreningarunderslryker alt möjlighet måsle finnas för personer med professionelltföretagskunnande att ingå i styrelserna. Flera instanser, bl. a. TCO framhåller med hänvisning lillutvecklingen på arbetsmarknaden att det skall vara en rält förpersonalföreträdare att ingå i styrelsen. LandsiingsJÖrbundei och läns förctagarcj'örcningifrågasätter att landshövdingen normalt skall vara självskriven som ledamot istyrelsen. Ett stort antal remissinstanser däribland industriverketoch SHlOilndti-slriförbundctlSAFIFamilJejörelagens jörening delar utredningensuppfattning att något nytt organ för samråd mellan stiftarna inte behöverinrättas. Det samråd som kan erfordras exempelvis när det gäller resursfrågor,programutformning m. m. börenligt industriverket kunna äga rum i stiftelsernasstyrelser eller genom direktkontakt mellan industriverket och resp. landsting. framhåller att: "Lösningen meddubbelt huvudmannaskap och den enskilda organisationsformen måste rimligen fåtill konsekvens, att inget statligt centralt organ kan ge direktiv för verksamheteneller utöva tillsyn i vedertagen mening. Däremoi är det nödvändigt att någotorgan för statens vidkommande arbetar med planering och re- Prop.1977/78:40 96 surstilldelning, samt med uppföljning av verksamheten.Uppgifterna är av den karaktären att de kan läggas på departementsnivå, och dånaturligen på industridepartementet. Skall staten dessutom svara för centralservice till stiftelserna, är industriverket det mest näraliggandealternativet. För landstingens del är det självklart attintressebevakningen sköts av landstingsförbundet, som också företräder de treprimärkommunerna med landstingsuppgtfter. Det kan heller inte uteslutas attförbundet tar på sig att svara för viss central service. Särskilt bör därvidpekas på de centrala arbetsgivarefunktionerna, bland annatavtalsförhandlingar". är emellertid av denbestämda uppfattningen att det, oavsett organisationsform, även ifortsättningen finns behov av ett fristående serviceorgan för erfarenhetsutbyteoch samråd mellan länsorganen. Nära nogsamtliga företagareföreningar och bl. a.SHlOllndustriför-bundetlSAF!Familjeföretagarnas förening anser dock att ensamorganisation för de enskilda stiftelserna i princip motsvarandeFöretagareföreningarnas förbund här vore av värde. a. några företagareföreningar och länsslyrelser anserdet vara naturligast att de nya stiftelserna börjar sin verksamhet först den Ijanuari 1979 i stället för som utredningen föreslår.Stiftelsernas första verksamhetsår skulle då sammanfalla med kalenderåret,vilket dessa instanser anser vara en fördel. Dessutom skapas ytterligaretidsutrymme för genomförandet av organisationsförändringarna. Rapporten (SIND 1975:6) Kursverksamheten m. m. vidstatens industriverk 1 uppgifterna för industriverket ingår att främjautbildning av företagare och anställda i näringslivet. Vid verkets enhet för företagsutveckling - SIFU - bedrivsen omfattande kursverksamhet. Kurserna är huvudsakligen avfortbildningskaraktär. De riktar sig främst till de mindre och medelstora företagen.Kursdeltagarna kommer emellertid också från den offentliga sektorn. Tonvikteni verksamheten ligger på de tekniska och ekonomiska områdena. Satsningar påarbetsmiljö- och andra områden förekommer dock. Kurserna är genomgående korta,koncentrerade och målinriktade med stark betoning på den praktiskatillämpningen av kunskaper och färdigheter. SIFU samarbetar med bl. a. andra utbildningsarrangörer ochmed branschorganisationer. Verksamheten finansieras till övervägande delengenom kursavgifter men även genom statliga bidrag. För de regionala kontakternamed näringslivet, lokala myndigheter m. fl. har SIFU filialkontor i ,, och . Prop.1977/78:40 97 Förutom vid SIFU sker utbildningsaktiviteter inom verketbl. a. inom ramen för de statliga stimulansprogrammen för vissaindustribranscher med speciella problem, t. ex. textil- ochkonfektionsindustrierna. Vidare pågår utbildningsfrämjande verksamhet i denföretagsservice, som förmedlas av företagareföreningarna och som verket harett övergripande ansvar för. Ansvaret för de nu nämnda utbildningsakliviteternaåvilar verkets industriavdelning. År 1974uppdrog Kungl. Maj:t åt industriverket att utreda vissa frågor beträffandekursverksamheten m. m. inom verket. I utredningsdirektiven erinrades omuttalanden i prop. 1974:47 av chefen för industridepartementet att enbegränsning av SlFU:s relativt breda och traditionellt inriktadefortbildningsverksamhet successivt borde ske genom att SIFU-verk-samheten iökad utsträckning inriktas på att utveckla nya kursprogram och system för denföretagsanpassassade fortbildningen samt utarbeta kurs-och inslmktionsmaterial.Samtidigt skulle en stor del av genomförandet av utbildningen kunna varaorganisatoriskt och administrativt fristående från SIFU-verksamheten. Därvidpekades på möjligheten till framlida samarbete med den kommunalavuxenutbildningen. Beträffande finansieringsprinciperna för SIFU-verksamhetenborde enligt utredningsdirektiven bl. a. frågan om avvägningen mellansjälvfinansiering och statliga bidrag prövas och alternativafinansieringsmodeller redovisas. Vidare borde verket som underlag för enbedömning av debiteringsgrunderna för tjänsteutbudet analysera såvälSlFU-verksamhetens tjänsteproduktion och moitagargrupper som verksamhetensekonomi. I rappporten (SIND 1975:6) Kursverksamheten m. m. vidstatens industriverk redovisas reusltaten av utredningsarbetet. 5.2 Förslagen i rapporten framhåller inledningsvis att olikautbildningsfrämjande åtgärder måste anses utgöra ett väsentligt inslag i eneffektivitetsfrämjande industripolitik. Statligt stöd till industripolitisktmotiverade utbildningsinsatser bör enligt verket i princip inriktas på atttäcka behov och brister i det exislerande utbildningssystemet, särskilt sådanaav betydelse för de mindre och medelstora företagen. Verket påpekar härvid bl.a. att kursutbudet är föga anpassat till företagens individuella behov och atttidsbrist, bristande studievana samt kostnader i samband med utbildning oftakan utgöra ett svåröverkomligt hinder för deltagande i utbildning. Vidareframhåller verket att de mindre och medelstora företagen inte är tillräckligtinformerade om det tillgängliga kursutbudet samt att kurser ofta anordnas påtider och platser som inte passar dem. Isammanhanget betonar industriverket också att väsentliga förändringar redanhar genomförts eller kan förutses inom olika delar av utbildningsområdet.Verket pekar särskilt på betydelsen av den kommunala vuxenut-1 1977178. Prop.1977/78:40 98 bildningen, den pågående försöksverksamheten medyrkesteknisk högskoleutbildning, vissa förändringar inomarbetsmarknadsutbildningen samt olika intresseorganisationers ökade engagemanginom utbildningsverksamheten. Vad gäller den kommunala vuxenutbildningen tar verket uppvissa generella problem, som motverkar en ökad företagsinriktadutbildningsverksamhet, bl. a. det formella kravet på minst tolv deltagare föratt en kurs skall få startas och de förhållandevis låga lärararvodena, vilkagör del svårt alt rekrytera lärare från näringslivet. insatser på utbildningsområdet bör enligtverket även i fortsättningen vara inriktade på fort- och vidareutbildning av inäringslivet yrkesverksamma personer. anser emellertid att enklarare profilering av verkets utbildningsanknutna verksamhet är nödvändig,framför allt rollfördelningen mellan industriavdelningen och SIFU. Industriavdelningenbör enligt verket ha en övergripande utbildnings-, analys- och planeringsfunktion.Den bör inriktas på bl. a. att fortlöpande kartlägga efterfråge- ochutbudssituationen vad gäller kursverksamhet av intresse för främst mindre ochmedelstora företag. Vidare bör industriavdelningen ha ansvaret för olikainsatser med syfte att främja tillkomst och utveckling av ett regionaltkursutbud som är anpassat till dessa företags behov och förutsättningar. Självakursgenomförandet bör endast undantagsvis ombesörjas av industriavdelningen.För att industriverket i samverkan med andra institutioner och organisationerskall kunna utveckla och samordna olika utbildningsaktiviteter krävs enligtverket ökad personal vid industriavdelningen - som f n. disponerar sextjänster för utbildningsuppgifter - med totalt tio tjänster. För samordningoch programplanering m. m. behövs härav sex tjänster, för information omutbildning behövs två tjänster samt för administrativa uppgifter ochsekretariatsfunktioner två tjänster. Denna personalförstärkning bör enligtverket ske successivt . Dessutom föreslår verket att ettnytt anslag - Stöd till utbildningsinsatser m. m. - tas upp och administrerasav industriavdelningen. Från anslaget förutsätts bidrag kunna utgå till olikautbildningsgivare med näringslivsinriktad utbildningsverksamhet för kursutveckling,regionaliserad kursverksamhet, deltagarstipendier, kursdoku-menialion m. m.Bidrag föreslås normalt utgå under förutsättning att kursarrangören/utbildningsgivarensjälv svarar för viss del av kostnaderna. Liksom ifråga om de förut nämndapersonalförstärkningarna föreslår verket att medelsuppbyggnaden under del nyaanslaget sker successivt . Vid slutet av perioden beräknasanslaget uppgå till 15 milj. kr. De stipendiemedel, f n. per budgetår, somhittills har anvisats till SIFU föreslås i fortsättningen ingå i det nyaanslaget. Stipendier avses även framöver utgå för alt läcka kursavgifter samtrese- och uppehållskostnader för deltagare i näringslivsinriktadkursverksamhet. 1977/78:40 99 bör dock få möjlighet att fördela medlen till olikakursarrangörer vilka i sin tur delar ut de enskilda stipendierna. Verket framhåller i sammanhanget att det även i framtidenkommer att finnas behov av regionala organ av den typ SIFU:s filialkontorrepresenterar, vilka kan arbeta över länsgränserna och även fungera somsamordnare av övergripande regionala utbildningsinsatser. Detta förefallersärskilt väsentligt om en fortsatt utveckling av samarbetet med den kommunalavuxenutbildningen skall kunna ske. Samtidigtanser industriverket att enbari SIFU-verksamheten inte motiverar en regionalorganisation tiv nuvarande omfattning. Kontorens tjänster är av sådan art, attde inte kan avgiflsfinansieras. Hela kostnaden för verksamheten belastarhärigenom statsanslaget till SIFU-verksamheten. SIFU har därmed - sett tillverksamhetens totala omfattning och inrikining - en dyr fältorganisation. föreslår därför att filialkontoren bryts utur SIFU-organi-salionen och knyts till verkets industriavdelning. Härigenommarkeras klarare att kontoren skall kunna aktivii förmedla tjänster även frånandra utbildningsorgan än industriverket/SIFU. Ett sådant arrangemang skulleäven underlätta.samordningen mellan kontoren och företagareföreningarna.Kontoren förutsätts liksoni ta initiativ till och samordna olikakurser som genomförs av lokala arrangörer. Kontorens verksamhet föreslås även i fortsättningen knytasan till företagareföreningarnas utbildningskonsulentfunktioner. En nära samverkanmellan kontoren och föieningarna är därför nödvändig. Kontakterna mellankontoren och föreningarna är väl utvecklade men kan behövaytterligare stärkas. Verket räknar inte med att en ökad satsning pä denkommunala vuxenutbildningen och annan regional utbildningsverksamhet fordrarnågon större kvantiativ utbyggnad av de nuvarande regionalkonlorens resurser.Däremot behövs en kvalitativ förändring. Filialkontoren omfattar 15 anställda,främst assistenter och biträden. Vid en positiv utveckling av verksamheten kanen utbyggnad av regionalorganisationen till och nedre Norrlandbli aktuell. Verket räknar med all det i ett läge med en utbyggd verksamhet medytterligare två filialkontor krävs sammanlagt 20 tjänster, varav 15 förhandläggare samt fem för assistenter och biträden. Löner och övriga kostnaderför en sådan regional organisation har beräknats till ca 2 milj. kr. i 1976års kostnadsläge. I sammanhanget framhåller verket att en fortsattutveckling och utbyggnad av utbildningskonsulentfunktionerna vidföretagareföreningarna framstår som väsentlig. Beträffande den framtida SIFU-verksamheten framhållerverket att en successivt utbyggd regional utbildningsverksamhet förmedlad avden kommunala vuxenutbildningen och andra utbildningsgivare otvivelaktigtinnebär en begränsning av en viss del av SIFU:s nuvarande marknad. 1977/78:40 100 Även andra förändringar i omvärlden såsom denyrkestekniska högskoleutbildningen och vissa intresseorganisationers ökadeengagemang inom utbildningsområdet har likartade effekter. Detta innebär dockinte att den egentliga grundvalen för SIFU:s verksamhet rycks undan.Tyngdpunkten i SIFU-verksamheten bör enligl uttalanden av statsmakterna ligga iproduktion av korta specialkurser av fortbildningskaraktär i aktuella ämnenmed stark anknytning till praktisk tillämpning. Verksamheten bör enligt verkethuvudsakligen vara inriktad på kurser inom tekniska ämnesområden där SIFU idagsläget har sin största kompetens. Utbildningsbehoven på detta området tordeenligt verket inte komma att täckas genom påbörjad eller planerad utbyggnadinom andra delar av utbildningssystemet. Det bör därför kunna utgöra ettnaturligt område inom vilket SIFU i samverkan med andra intressenter kaninitiera och genomföra olika utbildningsaktiviteter. Detta förutsätter dock enfortsatt omstmkturering och förändring av SIFU:s program och arbetsformer samten klarare profilering av verksamheten. SIFU:s primära verksamhel bör enligt industriverketsåledes innefatta initiering, projektering, utveckling och genomförande avindustripolitiskt motiverad fort- och vidareutbildning riktad tillnyckelpersoner inom främst mindre och medelstora företag samt därtill direktrelaterad utvecklings-och provningsverksamhet samt teknisk facktjänst.Aktiviteterna bör inriktas på att täcka aktuella kunskapsbehov föranledda avteknisk och annan utveckling samt omfatta genomförande av specialkurser itekniska och ekonomiska ämnen med stark anknytning till arbetstillämpning. SIFUbör även kunna ta initiativ för att täcka luckor i utbildningssystemet påområden där andra intressenter inte kan förmås att verka samt genomförautbildningar i anslutning till olika myndigheters föreskrivande verksamhet.SIFU bör dock inte enligt verkets mening på eget initiativ utveckla ochgenomföra kurser som mer eller mindre exklusivt vänder sig till målgrupperinom den offentliga sektorn. Andelen offentligt anställda bland SIFU:skursdeltagare beräknas därmed komma att minska men inte helt falla bort. har studerat olika finansieringsmodellerför SIFU-verksamheten. Utgångspunkten har därvid varit att finansieringen börordnas på ett sådant sätt att de prioriterade målgmpperna ges rimligamöjligheter att delta i SIFU:s utbildningsverksamhet. bör en inleobetydlig del av den totala kostnaden för verksamheten kunna täckas genomavgifter från dem som direkt tillgodogör sig tjänsterna. Med detta perspektiv har verket studerat tidigare modellerför finansiering av SIFU:s uppgifter. Jämförelser har gjorts också med deregler för statsbidrag som tillämpas för andra utbildningar t. ex. istudieförbundens regi. Verket har studerat även de former för finansiering somgäller för andra typer av statligt stödd företagsservice, exempelvisföretagareföreningarnas serviceverksamhet. Analyserna leder verket fram till uppfattningen att deekonomiska pro- 1977/78:40 101 blem som SIFU har brottats med och den effektdessa medfört för verksamhetens nuvarande utformning och inriktning inte primärtkan hänföras till den grundläggande principen för utformningen av det statligastödet till SIFU. Problemen är enligt verket snarare hänförliga till stödetsstorlek i förhållande lill verksamhetens mål. Statsbidragettill SIFU avser enligt verket att täcka en beräknad skillnad mellantotalkostnaden för den av samhället prioriterade verksamheten och det beloppsom kan förväntas inflyta genom avgifter från avnämnarna. Detta ger SIFU redani dag möjligheter, vilka också praktiskt utnyttjas, alt i viss mån tillämpaolika debiteringsgrunder för skilda typer av tjänster och mottagarkategorier. Verketframhåller emellertid att i ju högre grad verksamheten inriktas på kortaspecialiserade kurser av aktualitetskaraktär och ju mer den inriktas på alltillgodose behoven hos "smala", geografiskt utspridda målgrupper,desto större blir utvecklings- och totalkostnaderna. Omvänt gäller att ju högreambilionen sätts i fråga om att nå ut till ur utbildningssynvinkel mindremedvetna och därtill betalningssvaga målgrupper desto mindre del avtotalkostnaderna kommer att kunna täckas genom avgifter. Det ekonomiskadilemmat för SIFU har därför legat i att statsbidraget inte varittillräckligt för att täcka dels kostnaden för en nödvändig centraladministration och en erforderlig baskompetens dels de utvecklings- ochgenomförandekostnader som skulle vara förknippade med en mer konsekventinriktning av verksamhten på de prioriterade ämnes- och behovsområdena. Verketförordar mot bakgrund härav att det statliga stödet till SIFU-verksamheten ävenfortsättningsvis baseras på programbudgetmässiga bedömanden. Den nuvarandemodellen bör dock kunna preciseras och vidareutvecklas i vissa avseenden. Medhänsyn till den föreslagna inriktningen av verksamheten anser verket det rimligtatt kostnaderna för SIFU:s administration och service liksomkursutvecklingskostnaderna i princip täcks av statsmedel. Kostnaderna förgenomförande av kursverksamheten bör normalt helt eller delvis bestridas genomavgifter. I vissa fall anser industriverket det dock vara rimligt att även delav eller hela genomförandekostnaden täcks av statsbidrag. Det kan t. ex. gällai fråga om utbildningsinsatser som riktar sig till "smala" målgmpperellerändra avnämnare som det ur samhällets synvinkel är angeläget att nå uttill, men för vilka normala kursavgifter sannolikt utgör ett hinder fördeltagande i utbildning. Det bör också kunna gälla utbildning som huvudsakligenavser att sprida information om regler och normer som företagen har att iakttai sin verksamhet. Dennabasverksamhet bedöms ge SIFU fömtsättningar att som en sekundär aktivitet påuppdragsbasis utveckla kurser och genomföra utbildningsinsatser för andraintressenters räkning. Insatser för bl. a. den kommunala vuxenutbildningensbehov kan här väntas bli betydelsefulla. Prop.1977/78:40 102 förutsättningar torde kunna skapas även för att genomförautbildningar för andra offentliga organs liksom enskilda företags räkning. Verket framhåller vidare att småföretagens efterfrågan påservicetjänster inte kan preciseras som renodlade utbildnings-,rådgivnings- eller tekniska utvecklings- eller provningsuppdrag. Ett förelagsproduktutveckling innebär exempelvis ofta tillämpning av ny teknik för vilkensåväl information som teknisk rådgivning och utbildning behövs. Föratttillgodose företagens behov av sådana "flerdimensionella" tjänsterbör möjligheterna prövas att etablera ett fastare samarbete mellan SIFU. STUoch de kollektiva forskningsinstituten. Beträffande SIFU:s framtida lokalisering anför verket attSIFU:s verksamhet numera har förändrats, och kan väntas även fortsättningsvisbli ändrad, så genomgripande att de ursprungliga motiven för beslutår alt del av SIFU skall förläggas till nu kan anseskvarstå. a. har den totala sysselsättningsvolymen kraftigt minskat frånomkring 240 personer i början av 70-talel till ett uppskattat drygt lOO-tal viddecenniets slut. Praktiskt taget hela den provnings- och utvecklingsverksamhetsom främst motiverade en samlokalisering med statens provningsanstalt haröverförts till andra huvudmän eller avvecklats. Genom integrationen medindustriverket har kontaktbehoven med verkets övriga enheter kraftigt ökat.Inriktningen på korta, specialiserade kurser av hög aktualitet kräver snabbaoch nära kontakter med olika myndigheter, näringslivsorganisationer ochspecialistorgan, vilka huvudsakligen återfinns inom stockholmsområdet.Deltagarna till SIFU:s kurser kommer vidare sannolikt i högre grad än attrekryteras på riksbasis, vilket gör att blir den ort som i allmänhetur kommunikationsteknisk synvinkel blir det fördelaktigaste alternativet förkursdeltagarna. I sammanhanget framhåller verket också att målgrupperna mindreoch medelstora företag torde komma att drabbas av betydande merkostnader,bl.a. ökade restidskostnader och produktionsbortfall, vid en lokalisering tillBorås.