prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — Enligt förarbetena tUl efterlysningskungörelsen, liksomockså enligt de av RPS utfärdade föreskriftema om personefterlysning (FÄP444-2), avses andra stycket vara tUlämpligt dels i fråga om personer som harförsvunnit, dels när det i annat fall är av synnerlig vikt alt få tag på enperson, t. ex. ett mordvitlne. När 3 § inte är tUlämplig får efterlysning integöras i PoUsunderrättelser utan skall ske i en annan publikation,Efter-sökningslistan. Enligt RPS:s anvisningar förutsätts för efterlysning i Polisunderrättelserav känd person enligt 4 kap. 6 § andra stycket RB dvs. när misstänkt avvikeroch anhållningsskäl förekommer att an-hållningsbeslul har fattats. har kännedom om att domstol har meddelat eller fastställt reseförbudenligt 25 kap. RB får passansökan inte bifallas, och om vederbörande i densituationen redan innehar pass skall det återkallas (6 § första slycket c och14 § första stycket d PK). Detsamma gäller om myndigheten känner tUl altsökande eller passinnehavare dömts tUl fängelse eller annan brotispåföljd sominnebär frihetsberövande eller lill intagning i arbetsanstalt och sannolikaskäl finns tUI antagande att han ämnar dra sig undan verksläUigheten genom attresa ur riket (6 § första stycket d och 14 § första stycket d PK). I enskrivelse lUl Kungl. Maj:t har riksdagensjustitieombudsman (JO) ifrågasatt ändamålsenligheten av den i 6 § förs- taslyckel b PK angivna avslagsgrunden för fall då passmyndigheten har kännedom omatt det föreligger omständigheter som för sökanden kan leda tUl efterlysning iPolisunderrättelser. JO konstaterar alt innebörden av denna avslagsgmnd i falldå sökanden är misstänkt för brott synes vara alt passmyndigheten skall prövaom efterlysning kan bli aktuell. Förutom misstankens styrka och brottetssvårhelsgrad torde prövningen följaktligen avse risken för att den passökandeundandrar sig lagföring. En sådan prövningsrätt synes enligt JO vid tiden förutfärdandet av PK kunnat ha fog för sig som ett medel alt förhindra vissa förbrott misstänkta personer att avvika tUl utlandet. JO menar emellertid att fråganhar kommit i annat läge genom att regler om reseförbud har utförts i 25 kap.RB. Dessa regler tar nämligen sikte jusl på förhållandena i sådana fall dånågon är skäligen misstänkt för brott och det skäligen kan befaras all hanavviker eUer annoriedes undandrager sig lagföring eUer straff. Enligl 25 kap. 1§ första meningen RB kan sålunda reseförbud er-sälta anhållande eller häktningsom straffprocessueUt tvångsmedel när del är fråga om broll vara fängelse kanfölja. Även oberoende av brottels beskaffenhet kan enligt andra meningen isamma lagrum reseförbud meddelas, om det skäligen kan befaras att denmisstänkte genom all bege sig från riket undandrar sig bl. a. lagföring ellerstraff. Befogenheten att meddela reseförbud ankommer på undersökningsledaren,åklagaren eller räiten. Om reseförbud har meddelats av annan än rätlen, ägerden misstänkte begära rättens prövning av förbudet. Enligt 25 kap. 2 § RB fårreseförbud förbindas med villkor, som anses erforderligt för den misstänktesövervakande. JO erimar om att det i lagmotiven som exempel på sådant villkorhar nämnts skyldighet för den misstänkte att lämna från sig sitt pass. Eftertillkomsten av reglerna om reseförbud i synes det enligt JO knappast längreföreligga sakliga förutsältolngar för atl passmyndighet skall ingå i prövningav motsvarande förhåUanden i ett passärende. En sådan dubbel prövningsrättskulle t. ex. kunna medföra alt, sedan rätten hävt ett av åklagaren meddelatreseförbud, passmyndigheten efter yrkande av åklagaren vägrar den misstänktepass. Passmyndigheterna har ofla inte heller möjligheter att mera ingående ochsjälvständigt pröva hithörande frågor och torde också som regel efter ensummarisk handläggning besluta i enlighet med polisens eUer åklagarensyrkande. Det framstår över huvud laget som mindre lämpligt alt i brottmål uppkomnafrågor om risken för all den misstänkte avviker skall bli i administrativordning föremål för bedömning av passmyndighet och i sista hand avregeringen. JO erinrar vidare i sammanhanget om att passmyndighet i ensituation av del slag som har berörts inte torde ha befogenhet att återkaUaett redan utfärdat pass. Sammanfattningsvisanser JO att man bör överväga en ändring av PK så all det klart framgår att deti nu avsedda faU inte ankommer på pass- 1977/78:156 89 myndighetalt pröva om förutsättningar för efterlysning i Polisunderrättelser är förhanden eller inte. I den mån vederbörande myndigheter inte har föranstaltat omen sådan efterlysnmg, torde de möjligheter som finns att i judicieU väg meddelareseförbud vara tiUräckliga från allmän synpunkt. En sådan ordning synes enligtJO också ägnad att avlägsna nu föreliggande risker för förhastade och ogmndadebeslut i passärenden och därmed också ägnad att tUlgodose rättssäkerhetenskrav. JO:sframställning har remissbehandlats. Yttranden över framstäUningen har avgettsav RPS, riksåklagaren (), överstålhåUarämbetet samt länsstyrelserna iStockholms, Jönköpmgs, , och . RA harbifogat yttranden från överåklagarna i , och Malmöåklagardislrikt, i från polismyndigheterna i ,och samt i yttranden frånlänspolischefen i länet och från länsåklagaren i ochJämtiands län. Deflesta remissinstansema har i huvudsak anslutit sig UU JO:s synpunkter ochtillstyrkt att den föreslagna ändringen genomförs. Inågra yttranden har dock ifrågasatts om man inte kan behåUa den gällandeordningen. Sålunda framhåller länsåklagaren i och Jämtlandslän att den prövnmgsrätt för passmyndighet som det här är fråga om synes varaett praktiskt betydelsefuUt komplement tiU institutet reseförbud och mmdreingripande i den misstänktes rörelsefrihet. Länsåklagaren pekar på alt den somåläggs reseförbud skall anvisas en bestämd vistelseort och gör gällande atl deti vissa fall vid ringa brott kan saknas anlednmg att begränsa personensrörelsefrUiet inom riket medan det å andra sidan kan vara angeläget alt hindrahonom atl lämna de nordiska länderna. I sådana situationer fyller enligtlänsåklagarens mening bestämmelsen i 6 § första slycket b PK en viktigfunktion. i anför liknande synpunkter och uttalar sigockså för ell bibehåUande av bestämmelsen i fråga. Länspolischefen i Jämtlandslän och polismyndigheten i anser att bestänunelsen inte börutmönstras utan att ersättas av föreskrifter som tillgodoser samma syfte.Enligt länspolischefens mening kunde del i sådant hänseende övervägas attutvidga avslagsgrunden vid fall av meddelat reseförbud som har meddelats avåklagaren eller undersökningsledare och att samlidigt införa möjlighet förpassmyndigheten alt låta ansökan om pass vila i avbidan på att vederbörandemyndighet hunnit ta stäUning i fråga om utfärdande av reseförbud. Iflera remissyttranden har hävdats att ändrmg av de regler som gäller ompasshinder för efterlysta personer m. fl. bör ske också i andra avseenden ändet som har berörts i JO:s framstäUning. RPS pekar sålunda på alt efterlysnuigi Polisunderrättelser kan avse personer som över huvud taget mte är misstänktaför brott. Passhmdret vid faU av efterlysning bör därför enligt styrelsensmening mte vara absolut utan förses 1977/78:156 90 meden "säkerhetsventU" i form av skyldighet för passmyndigheten attinhämta yttrande från den efterlysande myndigheten. I likhet med länspolischefeni förordar vidare RPS liksom också RA och iJämtlands län att reseförbud meddelat av åklagaren ellerundersökningsledaren med reseförbud som har meddelats ellerfastställts av domstol. RPS föreslår att bestämmelsema ges den utformningen atlansökan om pass inte får bifallas, om sökanden är häktad, anhållen, underkastadreseförbud eUer efterlyst för att förpassas eller återföras lill viss anstalte. Som komplement härtill förordas en föreskrift som ålägger passmyndighetatt i fall där det har framkommit att sökanden är misstänkt för brott, vara kanfölja fängelse, infordra yttrande från undersökningsledaren eller åklagarensom därigenom får möjlighet alt om det behövs meddela reseförbud. Några remissinstanserdiskuterar i sammanhanget utformningen av bestämmelsen i 6 § första stycket dPK att passansökan inte får bifallas för sökande som har dömts till fängelseeller annan brottspåföljd som innebär frihetsberövande, när sannolika skälfinns tUl antagande att han ämnar undandra sig verkställigheten genom att resaur riket. anser det uppenbart alt den domstol som harutdömt straffet är bättre skickad än passmyndigheten att bedöma om flyktfaraföreligger eUer inle i sådana faU. EnUgt ämbetet torde gäUande bestämmelser omreseförbud få anses medge att beslut därom meddelas av domstol inte bara isamband med domen utan också senare intill dess domen har vuimlt laga krafl.Ämbetet anser därför att det bör övervägas om inte passmyndighets prövningsrättkan begränsas till fall då lagakraftvunnen dom föreligger. I sistnämnda fallkan så ha förflutit efter domen att särskild prövning avpassmyndigheten efter åklagarens hörande bör ske. i Lundanser att redan den omständigheten att passökande dömts tiU frihetsberövandepåföljd bör vara grand för avslag på passansökan, oavsett om flyktfara i detsärskilda fallet kan antas föreligga eller inte. 5.1.3 Överväganden och förslag Vidremissbehandlingen av JO:s skrivelse har RPS föreslagit en generell regel omatt passansökan inte får bifaUas när sökanden är anhåUen eller häktad. En sådanregel synes ändamålsenlig och några principiella invändningar häremot tordeinte kunna åberopas. Ett beslut om anhållande eller häktning bör rimligenutgöra hinder mot bifall till passansökan så länge beslutet består, vare sigdet har verkställts eUer meddelats i den misstänktes frånvaro. Reseförbudenligt 25 kap. RB dvs. i brottmål utgör f. n. passhinder, om det harmeddelats eUer faststäUts av domstol. Enligt RB kan emellertid reseförbudmeddelas även av åklagare eller imdersökningsle-dare. Den misstänkte har dåmöjlighet att begära överprövning av för- 1977/78:156 91 I praktiken kan reseförbud meddelat av undersökningsledareförekomma bara när det är åklagaren som leder förundersökningen. Enligt de avRA och RPS gemensamt utarbetade anvisningarna angående vissa frågor rörandelednuig av förundersökning i brottmål (RA:s cirk. Ä23) inträder nämUgen alltidåklagare som förander-söknlngsledare när fråga uppstår om användrung avtvångsmedel och del ankommer på undersökningsledaren alt besluta därom enUgtRB. Den begränsning som liggeri att reseförbudet har passhindrande verkan bara när det har meddelats ellerfastställts av domstol får i praktiken vissa irrationella konsekvenser. Enmisstänkt som har låtit sig nöja med åklagarens förordnande om reseförbud kansålunda tänkas få bifall till en passansökan, medan däremot passhinderuppkommer, om han i stället på grund av missnöje med förordnandet begäröverprövning och domstolen fastställer förbudet. Vid remissbehandlingen av JO:sskrivelse har från flera håU föreslagits att ett av åklagare meddelatreseförbud skall utgöra hinder mot bifall tiU passansökan på samma sätt som ettreseförbud som har meddelats eUer fastställts av domstol. En sådan utvidgningär praktiskt motiverad och kan inte anses inge några betänkligheter frånrättssäkerhetssynpunkt. Har passökanden begärt eller ämnar han begära rätlensprövning av reseförbud som har meddelats av åklagare, har han ju alltidmöjUghet att återkomma till passmyndigheten med en ny ansökan, omrätten häver förbudet. På grund av det anförda föreslås att reseförbud enligt25 kap. RB skall utgöra hinder mot utfärdande av pass även när förbudet harbeslutats av åklagare. Reseförbudkan f. n. meddelas även i tvistemål (15 kap. 2 § RB) och av överexekutor (187 §utsökningslagen) men ulgör då inle passhinder. Möjligheten att meddelareseförbud i de fall som avses med dessa regler utnyttjas emellertid nästanaldrig i praktiken, och reglerna har föreslagits helt upphävda avlagberedningen i betänkandet (SOU 1974: 55) Utsökningsrätl XIII. Någonanledning att överväga en utvidgning av reseförbudets passhindrande verkan idessa hänseenden föreligger aUtså inte. Det bör anmärkas att också den nuföreliggande möjligheten att i brottmål meddela reseförbud för att tiUgodosemålsägandes rätt till skadestånd eller annan ersättoing har föreslagitsupphävd i det nyssnämnda betänkandet, vUket f. n. övervägs ijustitiedepartementet. Vad angår situationen vid konkurs bör erinras om attvissa inskränkningar i gäldenä-rens rörelsefrihet följer av 88 § konkurslagen(1921: 225). Härmed sammanhängande frågor utreds emellertid f. n. avkonkurslagskommittén (Ju 1971: 06) och bör därför uite tas upp i dettasammanhang (jfr prop. 1975/76: 210 s. 195). Hindermot bifall till passansökan föreUgger f. n. vidare för den som är efterlyst iPolisunderrättelser. De viktigaste efterlysningssituationerna är då någon äranhållen eller häktad i sin frånvaro. Att hinder mot bifall till passansökanföreligger i dessa fall avses följa redan av den nyss 1977/78:156 92 förordadegenerella regeln om passhinder när sökanden är anhållen eUer häktad. Det finnsemeUertid en del ytterUgare faU av efterlysning då den som är efterlyst skallomedelbart gripas eUer eljest omhändertas vid anträffandet. Det är här ipraktiken framför aUt fråga om faU då den efterlyste skall inställas för attavtjäna frihetsberövande påföljd eUer då han har avvikit från anstalt inomkrimmalvården, eller ungdomsvårdsskolaeller motsvarande eller har underlåtit atl instäUa sig efter permission.Omedelbart omhändertagande skall enligt uttryckliga föreskrifter ske också ivissa andra faU såsom exempelvis då någon som med stöd av lagen (1966: 293) omberedande av sluten psykiatrisk vård i vissa faU skall tas in på sjukhus inteinstäUer sig på sjukhuset (35 § nämnda lag). I defall då det sålunda följer av uttryckliga regler att en efterlyst person skallomhändertas vid anträffandet bör efterlysningen liksom f. n. utgörahinder mot bifall tUl en passansökan. Även om det kan sägas vara en typisktsett ovanlig situation att den efterlyste ger sig tillkänna för myndighet pådet sätt som'krävs vid en passansökan, skulle det nämligen innebära enuppenbart otillfredsstäUande ordning, om passmyndigheten i sådant fall blirskyldig att bifaUa ansökningen. I fråga om andra efterlysningsfaU t. ex. närdet gäUer försvunna personer finns det däremot i överensstämmelse med denståndpunkt som RPS har intagit vid remissbehandlingen av JO:s skrivelse intetUlräckliga skäl atl som f. n. låta efterlysningen utgöra passhinder. Om ienlighet härmed del avgörande blir om frihetsberövande skaU ske eller inte,uppnår man en naturlig och lämpUg avgränsning, en lösning som också innebärvissa lagtekniska fördelar. Underåberopande av det anförda föreslås att hinder mot bifaU tUl passansökan skallföreligga när sökanden är efterlyst och skall gripas eller annars omhändertasvid anträffandet. I praktiken kommer dessa passhinder alt sammanfalla medsådana faU av efterlysning i PoUsunderrättelser som avses i 3 § första stycketefterlysningskungörelsen. F.n. föreligger passhinder inte bara när sökanden verkligen är efterlyst ulanockså i fall då passmyndigheten har kännedom om eUer skälig anledning anta attdet föreligger omständigheter som kan leda tiU en efterlysning. Den närmareinnebörden av denna regel synes i vissa avseenden oklar. Med hänsyn till att föratsältningarnaför efterlysning i Polisunderrättelser enligt nuvarande bestämmelser är merarestriktiva än tidigare, synes det tveksamt om regeln numera kan tUläggas enså vidsträckt innebörd som har antagits i JO:s skrivelse. Oavsettinnebörden av gäUande rätt står det emellertid klart att det i enlighet med vadJO har framhåUit knappast är ändamålsenligt alt passmyndighet i administrativordning prövar frågan om flyktfara när det gäller personer som misstänks förbrott och sålunda kan underkastas reseförbud eller annat tvångsmedel enUgt RB.De flesta remissinstansema 1977/78:156 93 harockså varit eniga om att passmyndighetema inte bör ha en sådanprövningsskyldighet. De synpunkter i motsatt riktning som har förts fram från poUs-och åklagarhåll har gmndats på uppfattaingen att en sådan prövningsrätt förpassmyndigheten skuUe ha en funktion att fyUa i vissa fall där ett reseförbudskulle te sig onödigt ingripande. Man kan emellertid utgå från att de nuåsyftade fallen i praktiken regelmässigt gäller förhållandevis lindriga brotteller förseelser. Samhällets intresse att hindra vederbörande passökande frånatt lämna är då jämförelsevis obetydligt. För dessa faU föreliggerknappast tUlräckliga skäl för en ofla säkert mycket vansklig prövnmg iadministrativ väg, i synnerhet som en sådan prövning ter sig tvivelaktig ävenfrån principieUa synpunkter. I överensstämmelse med JO:s ståndpunkt föreslåsdärför att någon motsvarighet lUl den nu diskuterade regeln inle förs in i dennya passlagen. Detla innebär visserligen att nuvarande passhinder faller bortockså i en del andra situationer såsom exempelvis i del fallet att polismyndighetenhar anledning anta alt sökanden har avvikit från allmän vårdanstalt föralkoholmissbrukare men någon efterlysning inte har ägt rum. Del finnsemellertid knappast skäl atl införa specieUa regler för sådana fall, något somf. ö. vid en övergång tUl en maskinell passhinderkontroll skulle förutsätta enmycket omfattande registrering. Vidremissbehandlingen av JO:s skrivelse har vidare föreslagits införandet av enföreskrift som ålägger polismyndighet att underrätta undersökningsledareneller åklagaren i faU då det i passärende har kommit fram att sökanden ärmisstänkt för brott som kan leda tUl fängelsestraff. Syftet med ett sådantsystem som redan nu tillämpas på många håll skulle främst vara att beredamöjlighet för åklagaren att om det behövs la upp frågan omreseförbud eller annat tvångsmedel för sökanden. Den sålunda förordadeordningen förefaller i och för sig ändamålsenlig. Den är också praktisktgenomförbar vid ett nytt syslem som bygger på maskinell passhinderslagning medhänsyn lUl den registrering som sker på grundval av den s. k. personbladsrulinen.Passmyndigheten bör emellertid i dessa fall vara bunden av åklagarensställningstagande till frågan om personellt tvångsmedel och inle ha någon diskretlonärprövningsrätt vid sidan härav. Eftersom det med denna lösning inte blir frågaom all införa något passhinder vid sidan av dem som redan har föreslagits förfall av anhåUande, häktning och reseförbud, behöver en regel omunderrättelseskyldigheten för polismyndighet gentemot åklagare inte meddelas ilag ulan kan tas in i en regeringsförfattnuig. Ompassökanden har dömts lill påföljd som innebär frUietsberövande, harpassmyndigheten enligt gäUande ordnuig att ta ställning tUl om det kan antas atlhan ämnar dra sig undan verksläUigheten genom att resa utomlands. Finns detsannolika skäl för ett sådant antagande, får pass-ansökningen inle bifallas.Denna ordning kan vid ett första betraktande synas principiellt mindre tillfredsstäUandeså till vida som det ankom- 1977/78:156 94 merpå domstol alt i samband med utdömande av frihetsberövande påföljd pröva omden tiUtalade bör vara häktad eller underkastad reseförbud tUldess domen har vunnit laga kraft. Det skuUe då kunna hävdas att passmyndigheteninte bör ha befogenhet att vägra pass, om domstolen för sin del har avståttfrån att ålägga den tUltalade reseförbud i domen. Mankan emellertid inle bortse från att det förekommer fall då frågan om reseförbudvisserligen inte har varit aktueU vid domens meddelande men då saken kan kommai ett annat läge, om den dömde genom en passansökan direkt efler domen tiUkännageratt han har för avsikt att lämna landet. Det är knappast lUlrådUgt att införaen ordning som innebär att passmyndigheten i sådana fall skuUe bU oviUkorUgenskyldig att bifalla ansökningen. Övervägande skäl synes i stället tala för attpassmyndigheten liksom f. n. bör ha befogenhet att, i varje fall när en längretids frihetsberövande har ådömts, företa en närmare undersökning av resansändamål och i tveksamma fall höra åklagaren i ärendet, HärtUl kommer alt ävenom ett reseförbud skuUe ha meddelats i domen, så kan detta inte gälla förlängre tid än tUl dess domen har vunnit laga kraft (jfr NJA 1969: 310), Denflyktfara som har föranlett domstolen att meddela förbudet kan emellertid ståkvar även som förflyter från det att domen vinner laga kraft ochtiU dess den befordras till verkställighet. För fall av denna typ skullevisserligen en teoretiskt tänkbar lösning vara att utvidga domstolensbefogenheter på det sättet att reseförbud skulle få fastställas alt gälla ändafram till dess domen går i verksläUighet. Detla skuUe dock i sin tur dra medsig ett behov av särskUda föreskrifter angående fullföljd, handläggning avfall där förbudet överträds m. m. En så förhållandevis omfattande nyreglering iRB synes inte lämpligen böra övervägas i detta sammanhang. Det torde inteheller vara praktiskt möjUgl all för de nu avsedda faUen lita enbart tUl den befogenhetsom föreligger för att med stöd av 10 § andra slycketlagen (1974: 202) om beräkning av strafflid m. m. förordna om förpassning vid faUav flyktfara. Vidremissbehandlingen av JO:s skrivelse har emeUertid överståthållarämbetetifrågasatt om inte passmyndighetens prövningsrätt skulle kunna begränsas tillfall då den dom på frihetsberövande påföljd som det är fråga om har vunnit lagakraft. Till grund för detla förslag Ugger uppfattningen att gäUandebestämmelser får anses medge domstol att vid behov meddela beslut om reseförbudinte bara i samband med domen utan också sedan domstolen skUt målet från sigmen innan tiden för fullföljd gått ut. Det är emellertid ganska tveksamt om manverkligen ur kan härleda en befogenhet för domstol att meddelabeslut om reseförbud , Reglema tUlämpas i varje fall intepå detla sätt i praktiken. Det är också atl märka att inle heller 1977/78:156 95 åklagarenanses kunna meddela reseförbud efler domen under annan förutsättning än att hanfullföljer talan mot denna (jfr kommentar tUl RB s. 352), En regleringi enUghet med överstålhållarämbetets förslag skulle vidare fömtsatta attpassmyndigheten i fall då ansökan om pass sker har att överlänmaärendet liU åklagaren, som i sin tur skulle få föra talan om reseförbud viddomstolen, om flyktfara anses föreUgga, Ett sådant system skuUe i åtskUliga faUleda tiU ett onödigt omständligt förfarande och även skapa komplikationer förden händelse domen vinner laga kraft . Med hänsyn lUldet anförda kan tUlräckUga skäl inte anses föreligga att det i enlighet med överslåthållarämbetetsförslag begränsa passmyndighetens prövningsrätt tUl lagakraftvunna domar, Aandra sidan bör det inte heUer komma i fråga att, som poUsmyndigheten i Lundhar förordat, låta redan det förhåUandet alt passansö-kanden har dömts tUl frihetsberövandepåföljd utgöra hinder för bifall till passansökan oavseti om flyktfara föreUggereller inte. En så kategorisk bestämmelse skuUe uppenbariigen kunna leda lillstötande resultat i vissa fall. Vadsom nu har anförts talar för att man i en ny passlag bör behåUa den nuvarandemöjligheten för passmyndighet att avslå ansökan om pass, när sökanden har dömtstUl frihetsberövande påföljd och det finns sannolika skäl alt anta att hanämnar undandra sig verkställigheten genom att resa utomlands. Några olägenheterav den hittUlsvarande till-lämpningen av denna avslagsgrund synes inte hellerha framkommit. På grund härav föreslås att den gällande regeln för de nuavsedda fallen (6 § d PK) förs över tiU den nya passlagen utan annan ändring isak än alt del lUl skillnad från vad som är förhållandet anges alt den är till-lämpUgbara när påföljden inte har börjat verkställas. För fall när verkställighetenhar börjat föreslås nämligen i det följande en särskild reglering (avsnitt5,2). Dehinder mot bifaU tiU passansökan som i enlighet med det anförda bör tas upp ien ny passlag är sålunda fall då sökanden är anhållen, häktad ellerunderkastad reseförbud enligt 25 kap. RB, då han är efterlyst och skall gripas eUerannars omhändertagas vid anträffandet och då han har dömts tiU frihetsberövandepåföljd, som ej har börjat verkstäUas, och sannolika skäl föreligger att hanämnar undandra sig verkställigheten.