prop · G103175 · 1977-12-31 00:00:00 — Då avskaffades nämUgen systemet med genereUahyreshöjningar och ersattes med ett individueUt prövnmgssystem enUgt vilketmaximihyran för varje lägenhet i första hand bestämdes genomförhandlingsöverenskommelse. Förebuden för hyresregleringslagens ochawecklingslagens förhandlingssystem har varit de friviUigaförhandlingsordningar som har varit i allmänt bmk på den allmännyttigabostadssektom och som har bUvit vanUga också påövriga delar av hyresmarknaden. De friviUiga förhandlingsordningarna har tiUkommitgenom lokala avtal meUan hyresvärden eUer fastighetsägareorganisation, å enasidan, och i allmänhet den regionala hyresgästföreningen, å den andra. om förhandlingsordning tillförsäkras partema rätt att så länge avtaletgäUer påkaUa och föra förhandlingar rörande hyror och boendeförhåUanden i deneUer de fastigheter som avses med avtalet. Förhandlingsordningen anger deförhandlande partemas inbördes rättigheter och skyldigheter. Den reglerar ocksåformerna för förhandlingsarbetets bedrivande. Utformningen följer vanligenvissa normer som har utarbetats gemensamt av huvudorganisationerna inom resp.sektor av hyresmarknaden. På gnmdval av förhandlingsordningarna försregelbundna förhandlingar om bl. a. hyresbeloppens storlek. Hyresvärdenbiträds då ofta av den organisation tiU vilken han är ansluten. Hyresgästemas förhandlingsdelegationbestår i allmänhet av representanter för de organiserade hyresgästema i berördafastigheter samt företrädare för föreningen och dess lokalavdelning. Från båda sidor utgår man i förhandlingsarbetetfrån att hyresvärden inte genom avtal direkt med hyresgästema skaU söka ta uthögre hyra än som har bestämts genom träffade förhandlingsöverenskommelser. 1977/78:175 87 DenenskUde hyresgästen blir bunden av överenskommelserna om hyrans storiekoberoende av om han är medlem i hyresgästföreningen eller ej. Bundenhetenföljer av den förhandlingsklausul som regelmässigt finns intagen ihyreskontraktet. Enligt denna förbinder sig hyresgästen att utan att uppsägningsker av hyresavtalet följa de överenskommelser som kan komma att träffas pågmndval av förhandlingsordningen. Förhandlingsklausulen innebär också att ändring avhyresvillkoren kan ske oberoende av det enskilda hyreskontraktets löplid. Enhyresändring som bestäms genom en förhandlingsöverenskommelse kan alltsågälla antingen från början av en ny kontraktsperiod eller från viss tidpunktunder den löpande perioden. En hyresgäst som är missnöjd med den hyra, som harbestämts för hans lägenhet, får finna sig i att betala denna hyra tUlkontraktsperiodens slut, om han inte föredrar att utnyttja sinrätt att med tre månaders uppsägningstid säga upp sig för avflyttning. Först isamband med kontraktsperiodens utgång kan hyresgästen få till stånd en prövningav hyrans skälighet. Genom att med bibehållet besittningsskydd säga uppavtalet för villkorsändring kan han då få prövat av hyresnämnden vUken hyrasom skall gäUa fr. o. m. den därpå följande avtalsperioden. SkuUe överenskommelse om hyressättningen inte kunnauppnås vid de lokala förhandlingama, finns det som regel möjlighet att fåtvisten prövad av ett partssammansatt förUkningsorgan. Förhandlingsordningarnainnehåller nämligen regelmässigt bestämmelser som mer eller mindre ingåendereglerar förhandUngsparts rätt att hänskjuta tvist, som inte har kunnat lösasvid lokal förhandling, tiU en av vederbörande huvudorganisationer inrättadcentral kommitté. Denna kan då avge en rekommendation om hur tvisten bör lösas.Sådana rekommendationer brakar så gott som undantagslöst följas avförhandlingsparterna. Om överenskommelse om hyresändring inte kan träffaspå grundval av förhandlingsordningen, gäller i vanlig ordning den utgåendehyran till dess hyresvärden eller hyresgästen tvingar fram en ändring genom attsäga upp hyresavtalet tUl tidpunkt då detta lagenligt kan ske. I aUmänhet ärdet endast hyresvärden som i denna situation har intresse av att sökaåstadkomma en ändring. Hyrans storlek kan därefter på vanligt sätt prövas avhyresnämnden i förlängnings- eUer viUkorstvist. Möjligheten att få tiU stånden hyresnämndsprövning står öppen endast för de enskilda hyrespartema.Förhandlingsordningens parter kan alltså inte föra en olöst tvist vidare tiUhyresnämnden. Beträffande det frivUliga förhandlingssystemet villjag tUlägga att förhandlingarna på den enskUda sektom syftar tiU attåstadkomma överenskommelser om hyror som svarar mot lägenhetemas braksvärdeoberoende av hyresvärdens kostnader. Hyressättningen sker på grundval av detjämförelsematerial som partema kan redovisa. 1977/78:175 88 prövningenspelar hyresutvecklingen inom den allmännyttiga bostadssektom en avgöranderoll. På i huvudsak Uknande sätt bedrivs också förhandlingama påindustrisektorn samt pä kommun- och landstingssektorn. På den allmännyttiga sektorn används en annanförhandUngsmetod. Hyresläget för det aUmännyttiga lägenhetsbeståndet fastställsmed utgångspunkt i resp. bostadsföretags självkostnader. TUl grund för hyresförhandlingamaligger en av bostadsföretaget upprättad hyreskalkyl, som irmehåller uppgift omföretagens självkostnader för kapital, underhåll och drift. På grandval avkalkylen söker parterna komma överens om hur stora företagets sammanlagdakostnader för bostäder skall anses vara , vanUgen , som denya hyroma skall gäUa. Sedan det totala hyresbeloppet har fastställts, fördelarpartema denna totalsumma, den s. k. hyrespotten, mellan företagets olikabostadsområden och fastigheter, i vissa faU med tillämpning av ett vissthyressätt-ningssystem som har utarbetats av de centrala organisationerna. Inomvarje fastighet fördelas därefter den del av hyrespotten, som faller påfastigheten, i form av hyror mellan de enskilda lägenheterna. Hänsyn tas härvidtUl oUka lägenhetsstorlekar och i regel vissa andra inbördes variationer enligtett standardiserat hyresfördelningssystem, som likaså har antagits centralt avorganisationema. Avsikten är att likvärdiga bostäder inom resp.bostadsföretags lägenhetsbestånd skall ha lika höga hyror. Enligt utredningen måste erfarenheterna i stort avdet frivUliga förhandlingssystemet och av de obUgatoriska systemen enligthyresregleringslagen och awecklingslagen bedömas som goda. Det kan enligt utredningenkonstateras att de kollektiva hyresförhandlingama innebär betydande praktiskafördelar för både hyresgäster och hyresvärdar. Genom att uppträda kollektivtsynes hyesgästeraa bäst kunna hävda de rättigheter som hyreslagstiftningen gerdem. Ett förhandlingssystem ocksä för en sund utveckling påhyresmarknaden utan ingripanden frän myndighetemas sida. En ordning medförhandlingar framstår enligt utredningen dessutom som en god väg motfördjupad boendedemokrati. Utredningens förslag innebär i vrlsentUga styckenett lagfästande av den förhandlingsmodell som har utvecklats avpartsorganisationema. Utredningen utgår från att ordningen medförhandlingsklausuler i de enskilda hyresavtalen bör behållas. En annan utgångspunktär att förhandlingsverksamheten skall grundas på en lokal förhandlingsordningsom gäller för en eUer flera fastigheter. Utredningen räknar med att 1977/78:175 89 förhandlingsordningarnormalt skaU komma tiU stånd genom frivUliga avtal. Vid en legal reglering avförhandlingssystemet kan man dock enUgt utredningen inte nöja sig med att låtarätten tiU förhandUng vara helt beroende av motpartens inställning. Det börfinnas en möjUghet att etablera förhandlingsrätt också i sådana fall därmotparten inte vill tillmötesgå ett önskemål om förhandUngsordning. bör hyresnämnden få befogenhet att under vissa förutsättningarbesluta om införande av förhandlingsordning, om detta begärs av hyresgästorganisationeller hyresvärd som av sin motpart har blivit förvägrad rätt att tecknaförhandlingsordning. Om rätten tUI förhandling på detta sätt lagfästs, blir detockså nödvändigt att tillskapa vissa sanktionsmedel för att säkerställaefterlevnaden av förhandlingsordningen. Remissinstansema har med några enstaka undantagtillstyrkt att förslaget i sina huvuddrag läggs tiU grund för lagstiftning.Hyresmarknadens huvudorganisationer har en positiv gmndinställning tiUförslaget. Från många håll betonas alt det kollektiva förhandlingssystemet harfått en så stor utbredning att tiden nu är mogen för en lagreglering avförhandlingsverksamheten. Tre remissinstanser, nämligen hyresnämnden iStockholm, NäringsUvets byggnadsdelegation och , anserdäremot att det frivUliga förhandlingssystemet bör få utvecklas vidare utan enlagfäst förhandUngsrätt. Det finns faktorer på bostadsmarknaden som verkar fören snabb utbredning av frivilliga förhandlingsordningar och det bör enligtdessa remissinstanser överlämnas åt partsorganisationerna att i samförståndbygga ut förhandlingssystemet i den takt som motsvarar aktuella behov ochresurser. anser att redan den nuvarande ordningen med kollektivaförhandlingsöverenskommelser bör ställas tmder debatt. För egen del vill jag i fråga om behovet av enlagreglering tUl en början framhåUa att kollektivaförhandlingsöverenskommelser om hyrans storlek och andra hyresvillkor allt merkommit att framstå som en praktiskt nödvändig lösning. Hyreshöjningar påkaUasvarje år för nästan alla uthyrda bostadslägenheter. Att genomindividuella avtal eller hyresnämndsbeslut justera hyroma för de närmare 1,7miljoner bostadslägenheter, som finns i vårt land, är av tekniska skäl inte möjligt.För att vara garanterad möjligheten att få ersättning för allmännakostnadsökningar skulle hyresvärden i aUmänhet rutinmässigt behöva säga upphyreskontrakten senast före kontraktstidens utgång. Erfarenhetema av de hittiUs tillämpade förhandlingssystemenvisar också att hyresfrågor i allmänhet är väl lämpade för att lösas genomkoUektiva förhandlingar. Inom ramen för det friviUiga förhandlingssystemet ochde obligatoriska systemen enUgt hyresregleringslagen och avvecklingslagen harpartsorganisationema visat både vilja och förmåga att komma överens. 1977/78:175 90 Den betydelsefuUa roll som koUektivaförhandlingsöverenskommelser numera spelar på hyresmarknaden gör atthyreslagens bestämmelser om ändring av hyresviUkoren ter sig föråldrade. Somframgår av vad jag har anfört tidigare utgår dessa bestämmelser från attviUkorsänd-ringar kommer tiU stånd genom individuella avtal eUer genom beslutav hyresnämnd i det enskilda fallet. Den enda bestämmelse som för vanligahyresförhåUanden beaktar att en ändringsöverenskommelse kan vara kollektiv ärden tidigare nämnda regeln om att förhandlingsklausuler är tillåtna. I övrigtavspeglar hyreslagen inte den utveckUng mot en kollektivisering av avtalsförhåUandetmellan hyresvärd och hyresgäst som har ägt rum. Tiden är enligt min mening inne för att anpassalagstiftningen till denna rättsutveckling. Den omfattning som det frivUligaförhandlingsarbetet numera har och det stora antalet lägenheter som berörs gördet motiverat att de grandläggande principema för förhandlingsverksamhetenslås fast i lag. De koUektiva förhandlingsöverenskommelsema aktualiseraremeUertid inte bara frågor som gäller förhandlingspartemas inbördes rättigheteroch skyldigheter och rättsverkningarna av träffade uppgörelser utan ocksåfrågor som rör den enskUdes rättssäkerhet. Utredningen har funnit att denenskUde hyresgästens stäUning inom ett kollektivt förhandlingssystem behöverstärkas och har lagt fram förslag med denna inriktning. Också från dennasynpunkt är en legal reglering av förhandlingssystemet påkallad. Mot bakgrund av det anförda har jag kommit till denslutsatsen att de frågor som hänger samman med kollektiva förhandlingar påbostads-hyresmarknaden bör regleras genom en hyresförhandlingslag. Det kanemellertid diskuteras hur pass ingripande denna reglering bör vara. Jag skaU idetta avsnitt gå in på vissa allmänna principer som har betydelse för lagensutformning. Som jag har nämnt är utredningens förslag utformat eftermönster av den förhandlingsmodell som har utvecklats av hyresmarknadenspartsorganisationer. Det är alltså inte fråga om att införa ett obligatorisktförhandlingssystem för samtUga bostadslägenheter i landet. För att man skaUövergå tiU att förhandla koUektivt beträffande en viss grupp av lägenheter,måste antingen hyresvärden eUer företrädare för hyresgästema ta initiativ tilldetta. Även jag emser att en sådan uppläggning av lagstiftningen är lämpUg. Påså sätt blir det möjligt för partema att på det lokala planet bygga utkoUektiva förhandlingssystem i den takt som motiveras av föreUggande behov ochpraktiska förutsättningar. En central fråga är om man vid en legal regleringbör låta förhandlingssystemet ha en aUtigenom frivUUg karaktär, eUer om man,såsom utredningen har föreslagit, bör gå ett steg längre och lagfästa rättentUI förhandling. Det senare altemativet innebär att part under vissa förut- 1977/78:175 91 sättningarges möjUghet att på rättsUg väg genomdriva att förhandlingar om hyresviUkoreni fortsättningen skaU bedrivas koUektivt. Enligt utredningen torde det vara realistiskt attutgå från att det kommer att finnas ett inte obetydUgt antal fastighetsägare,som inte finner det förenUgt med sina intressen att medverka tiU att kollektivaförhandlingar kommer tUl stånd. Utredningen anser med hänsyn härtiU att enlagfäst rätt tUI koUektiva förhandlingar utgör en väsentiig och nödvändigförbättring av hyresgästemas stäUning på hyresmarknaden. I lUchet med utredningen räknar jag med att enlagfäst förhandlingsrätt i praktiken främst skulle få betydelse förhyresgästema. Avgörande för frågans bedömning är därför dels om hyresgästemasförhandlings-position aUmänt sett behöver stärkas, dels om i så fall införandetav en lagfäst rätt tiU koUektiva förhandUngar skulle vara ett lämpligt sätt attförbättra deras ställning. TiU en början viU jag erinra om att den nuvarandebostadspolitiken bygger på uppfattningen att en sund utveckling på hyresmarknadenbäst främjas av att hyran och andra hyresviUkor fastställs genom förhandlingaroch avtal utan ingripande av lagstiftare och myndigheter. En grundläggandefömtsättning för att en sådan ordning skall ge från samhäUets synpunktgodtagbara resultat är att förhandlingsparterna är jämställda. Den enskilde hyresgästens förhandlingspositionmåste emellertid i aUmänhet betecknas som förhåUandevis svag. VisserUgeninnehåUer hyreslagen ett stort antal tvingande regler tiU hyresgästens förmån.Viktigast i detta sammanhang är besittningsskydds- och bruksvärdereglema. DetförhåUandet att hyresgästen numera har fått en relativt stark rättsligställning innebär emellertid inte att hans utomprocessuella förhandlingspositionhar stärkts i motsvarande mån. Sålunda torde den enskilde hyresgästen inte såofta ha sädana kunskaper och erfarenheter på hyresrättens område somhyresvärden i aUmänhet besitter. Många hyresgäster saknar närmare kännedom omsina lagUga rättigheter. Många drar sig också för att föra en process införhyresnämnden. Dessa omständigheter medför att hyresgästen kan ha svårt attutnyttja sin rättsUga stäUning i en utomprocessuell förhandling. Om man särskUt betraktar hyressättningsfrågorna,vilka för de flesta hyresgäster framstår som de viktigaste, har den enskUdehyresgästen säUan sådana specialkunskaper som behövs för att han skall kunnabedöma om hyresvärdens krav på hyreshöjning kan anses skäUgt. Det finns därförrisk för att den enskUde på gmnd av bristande kunskap och erfarenhet i en delfaU kan komma att godta aUtför stora hyreshöjningar. Jag viU här skjuta in att den enskUde i allmänhetinte kan komma ifrån dessa svårigheter genom att mer eller mindre på måfå eUerutan närmare utredning föra frågan vidare tUl hyresnämnden. Processen i braksvärdetvisterär dispositiv och avgörandet skaU i princip grundas på den utredning ochbevisning som partema har valt att lägga fram. 1977/78:175 92 Det nu anförda torde vara tillräckUgt för att visaatt många hyresgäster behöver sakkunnig hjälp i hyresangelägenheter. Frågan ärdå vUka möjligheter de har att få sådan hjälp. En möjlighet är att en hyresgäst enskUt ellergemensamt med andra hyresgäster uppdrar åt ett sakkunnigt ombud, t. ex. enadvokat, att sköta hyresförhandlingarna med fastighetsägaren. Denna utvägtorde dock av bl. a. kostnadsskäl inte bU alhnänt utnyttjad. Ett annat sätt för hyresgästema att lösa saken äratt sammansluta sig i en intresseorganisation och genom den kanalisera sinakrav och synpunkter. Utvecklingen på hyresmarknaden visar att en organisationgenom att ta tUlvara hyresgästernas gemensamma resurser kan samla sådanakunskaper och erfarenheter att den kan möta hyresvärden på jämställd fot. kan också anUta ombudsmän och andra, som kan hävda hyresgästernasståndpunkter i förhandling. För de enskilda hyresgästerna torde sammanslutningi en organisation vara det ojämförligt enklaste och billigaste sättet atterhålla sakkuimig hjälp för bevakning av sina intressen. Från organisationens synpunkt är det mera rationeUtatt driva förhandlingar som gäller flera hyresgäster på en och samma gång änatt förhandla för varje hyresgäst enskUt. Hyressättningsfrågorna berör oftasamtUga hyresgäster inom en fastighet eller ett bostadsområde på ett likformigtsätt. Erfarenhetema från det frivUliga förhandlingssystemet visar attkollektiva förhandUngar då är lämpliga. En rätt att bedriva koUektivaförhandlingar gör det också möjligt för organisationen att långsiktigt ochkontinuerligt påverka boendeförhållandena för de hyresgäster som denrepresenterar. Det koUektiva förhandlingsförfarandet har påfrivUUg väg fått en allt större utbredning på bostadsmarknaden.Mycket tyder på att denna utveckling kommer att fortsätta. I de fall därkoUektiva förhandlingar för fastighetsägaren framstår som den enklaste ochsmidigaste metoden för fastställelse och ändring av hyresvillkoren torde mankunna förutsätta att ett avtal därom kommer tiU stånd. Över huvud taget kan manräkna med att en hyresgästorganisation får gehör för sitt krav på att fåförhandla koUektivt i de fall fastighetsägaren uppfattar en sådanförhandlingsmetod positivt. Som utredningen har påpekat kan man emellertid intebortse från risken att det kommer att finnas en del fastighetsägare som avolika skäl inte finner det förenUgt med sina intressen att medverka tiU attkoUektiva förhandlingar kommer tUl stånd. Om en fastighetsägare vägrar att tUlmötesgå enhyresgästorganisations krav på koUektiva förhandlingar, är organisationensmöjligheter att sätta makt bakom orden ofta begränsade. Detta är särskilt påtagligt,när det råder knapphet på bostäder. På grund av det sagda talar starka skäl föratt hyresgästema ges en lagfäst rätt tiU kollektiva förhandlingar. 1977/78:175 93 En lagfäst rätt tiU koUektiva förhandlingar skuUeenligt min uppfattning bU särsldlt värdefull för hyresgästerna när det gällerhyressättningsfrågorna. Jag vUl emeUertid i Ukhet med utredningen peka på atten sådan förhandUngsrätt också kan bli av värde för att öka hyresgästernasinflytande över gemensamma anordningar och boendemiljön i stort. Så snart detär fråga om sådant som har upplåtits tiU gemensamt begagnande av hyresgästema,t. ex. tvättstuga, käUarutrymmen, trapphus, markområde m. m., måste etthyresgästinflytande ske i kollektiva former. Jag har mot bakgrund av dessa överväganden kommittUl att hyres-förhandUngslagen bör innefatta en lagfäst rätt tiU koUektivaförhandlingar. Mitt ställningstagande innebär att part bör ges möjUghet attmed stöd av lagen kunna etablera förhandlingsrätt i sådana fall där motpartenutan godtagbara skäl motsätter sig detla. Utredningen har föreslagit att ettprövningsförfarande inför hyresnämnd anordnas för sådana fall. Jag finner dettavara en lämpUg lösning. Part som har krävt att få förhandla kollektivt men somhar förvägrats detta bör aUtså ha rätt att föra frågan vidare tillhyresnämnden. Under vissa fömtsättningar skall nämnden då kunna besluta attpartema i fortsättningen skaU tillämpa ett kollektivt förhandlingsförfarande.En viktig fråga är naturligtvis att fastställa de kriterier efter vUka nämndensprövning bör ske. Jag återkommer senare tiU denna fråga (avsnitt 7.5). En annan fråga som måste uppmärksammas vid enlagreglering av förhandlingssystemet gäller den enskUde hyresgästens ställning.En ordning med kollektiva förhandlingsöverenskommelser leder i viss utsträckningtiU att de enskilda hyresgästemas krav och önskemål måste sam-manjämkas ienhetliga ställningstaganden. Avvägningen meUan individens och kollektivetsbestämmanderätt måste noga prövas. Som utredningen har framhållit kan det fördet första inte komma i fråga att inskränka någon av de möjUgheter hyresgästenf. n. har enhgt hyreslagen att få sina förhållanden prövade av hyresnämnden. Ensådan inskränkning skulle strida mot huvudsyftet med förslaget, nämligen attstärka hyresgästens ställning. En förutsättning för att ett lagbundet kollektivtförhandlingssystem skall kunna godtas bör enUgt min uppfattning vara att det isjälva systemet byggs in tiUfredsställande garantier för den enskildesrättssäkerhet Utredningens förslag syftar tUl att göra den enskUdehyresgästens ställning starkare än den är inom de förhandlingssystem som f. n.till-lämpas. Vid remissbehandlingen har från bl. a. domstolshåll vitsordats attutredningens förslag innehåUer betryggande rättssäkerhetsgarantier för deensldlda hyresgästema. Jag kan på de flesta punkter ansluta mig till dennabedömning. I vissa avseenden anser jag emellertid att man i större utsträckningän vad utredningen har föreslagit bör ta hänsyn tiU den enskUde hyresgästensuppfattning. Jag kommer i det följande att i 1977/78:175 94 olUcasammanhang ta upp frågan om hur man bör förbättra den enskUdes möjUgheter attfå gehör för sina synpunkter. Liksom enUgt det hittiUsvarande frivUUgaförhandUngssystemet bör de koUektiva hyresförhandlingama i fortsättningen föraspå grundval av förhandlingsordningar, som gäller för ett eUer flera hyreshus.Genom avtalet om förhandlingsordning förbinder sig partema att så länge avtaletgäller förhandla i enUghet med förhandlingsordningens bestämmelser. IförhandUngsordningen anges förhandlingsrättens omfattning och partemas inbördesrättigheter och skyldigheter. Förhandlingsordningen reglerar också formernaför förhandUngsarbetets bedrivande. Som jag anförde biträder jag utredningensförslag att förhandlingsordning i det enskilda fallet inte bara som f. n.skall kunna komma till stånd genom frivilligt avtal utan också genom beslut avhyresnämnd. Liksom utredningen anser jag vidare att samma regler bör gälla förförhandlingsverksamheten oberoende av om förhandlingsordning har tUlkommitgenom frivilligt avtal eller genom beslut av hyresnämnd ellerbostadsdomstolen. När jag i det följande redogör för de föreslagnareglernas innehåU, tar redogörelsen ofta sikte på friviUigt ingångna avtal omförhandlingsordning, eftersom överenskommelser på frivUlig väg kan antas blidet normala sättet för hyresvärdar och hyresgäster att gå över tUl att förhandlakollektivt om hyresvillkoren. Jag viU med hänsyn härtiU påpeka att vad som ifortsättningen sägs om t. ex. förhandlingsordningars innehåU och rättsverkningari lika mån gäller om förhandlingsordning som har meddelats av hyresnämnd, ävenom detta inte klart utsägs. En viktig fråga är hurförhandlingsöverenskommelsens bestämmelser om hyresvUlkoren skall föras övertiU de enskilda hyresavtalen. Som redan har nämnts har utredningen stannat förden lösningen att man bör behålla det nuvarande systemet medförhandlingsklausuler i de enskilda avtalen. Systemet iimebär som jaginledningsvis påpekade (se avsnitt 7.1) att det genom en särskUd bestämmelse ihyreskontraktet slås fast att överenskommelser om hyresvUlkor, som träffasefter kollektiva förhandlingar enligt den förhandlingsordning tiU vilkenbestämmelsen hänvisar, är tUlämpUga i hyresförhållandet. Utredningens förslaghar inte mött några invändningar vid remissbehandlingen. Jag återkommer senaretiU denna fråga (avsnitt 7.9) men viU redan nu fömtskicka att jag anser attövervägande skäl talar för att man bör behåUa det nuvarande systemet att ta införhandUngsklausuler i hyreskontrakten.