prop · G10381 · 1977-12-31 00:00:00 — En annan sak är, att staten på grundav fastighetsinnehav kan vara medlem i en kommun och till följd därav habesvärsrätt. Besvärsprövningenomfattar endast besluts laglighet alltså inte dess lämplighet.Besvärsmyndighetens prövning avser vidare bara de besvärsfakta som klagandenåberopat i besvärsinlaga, som ingivits före besvärstidens utgång. För attbesvären skall kunna bifallas måste ett åberopat besvärsfaktum kunna hänförastill någon av de besvärsgrunder som anges i kommunallagen. Dessa grunder är,att beslutet icke tillkommit i laga ordning, står i strid mot allmän lag ellerförfattning eller annoriedes överskrider deras befogenhet, som fattatbeslutet, eller kränker klagandens enskilda rätt eller eljest vilar påorättvis grund. Beslutet skall alltså i princip vara olagligt till form ellerinnehåll. Ärnågon av de kommunala besvärsgrunderna tillämplig, upphävs det överklagadebeslutet under åberopande av ifrågavarande besvärsgrund. I princip kanbesvärsmyndigheten vid kommunalbesvär inte göra mer än upphäva (kassera) ettfelaktigt beslut men inte ändra dess innehåll. Dekommunala beslutande organens avgöranden överklagas alltid genomkommunalbesvär, oavsett om beslut har fattats med stöd av kommunallag ellerenligt någon specialförfattning. Gränsdragningen mellan kommunalbesvär ochförvaltningsbesvär blir ett problem bara vid överklagande av de förvaltandeorganens beslut. Härvid gäller enligt 76 § 2 mom. kommunallagen, att dekommunala besvärsreglerna skall tillämpas på besvär över beslut av kommunstyrelseneller annan nämnd, "där ej annat är särskilt stadgat". Ifråga om beslut av kommunstyrelsen och fakultativa nämnder med stöd avkommunallagen gäller alltså kommunalbesvärsreglerna. Beträffande beslut avnämnder för specialreglerad förvaltning finns i allmänhet särskildabesvärsbestämmelser i specialförfattningarna och då blir reglerna omförvaltningsbesvär tillämpliga. saknas emellertid sådanabesvärsbestämmelser eller täcker de inte samtliga typer av beslut, som kanfattas av vederbörande nämnd. I så fall blir reglerna om kommunalbesvärtillämpliga. De gäller alltså subsidiärt i förhållande tillspecialförfattningarnas besvärsbestämmelser. utslag i ett kommunalt besvärsmål kanöverklagas hos regeringsrätten. Beslutav rent förberedande eller verkställande art får inte överklagas. Vid besväröver huvudbeslutet kan emellertid även fel under beredningen åberopas sombesvärsfakta. Dentill rättsprövning begränsade statskontrollen vid kommunalbesvär är i och försig tillräcklig för besluten i de trafikpolitiska ärendena. Problemet äremellertid att det beror på tillfälligheter, om sådan kontroll kommer tillstånd och vad som därvid åberopas. Besvärsprövningen är ju beroende av attkommunmedlem anför besvär över besluten och åberopar relevanta feL För attkomma till rätta med problem av denna art är det enligt utredningens meningnödvändigt att kretsen av besvärs-berättigade utvidgas till att omfattastatliga myndigheter med trafikexpertis, nämligen polismyndighet, TSV ochvägverket. Ett sådant avsteg från det kommunala besvärsinstitutet är såledesgrundat på det tidigare redovisade behovet att kompletterandelegalitetsprövning av beslut i sådana viktigare ärenden om lokala trafikföreskrifter,vilka till sin natur 1977/78:81 124 Eftersom det inte torde vara förenligt medsvensk rättsuppfattning att ge kommunerna en rätt att fatta olagliga sådananormbeslut, bör en utvidgning av besvärsrätten inte vara utesluten. Motett förslag om besvärsrätt för de angivna myndigheterna kan troligen väntasprincipiella invändningar om att den kommunala självstyrelsen kränks. Fråga ärdå om sådana invändningar kan anses ha fog för sig. Syftet med ett förslag omvidgad besvärsrätt skulle vara att hindra att kommun meddelar mot författningstridande, straffsanktionerade normbeslut avsedda att tillämpas inom ett lokaltbegränsat område. En regel för atl hindra tillkomsten av olagliga beslut isådana ärenden kan enligt utredningens mening inte rimligen anses kränka denkommunala självstyrelsen utan fastmer gagna kommuninnevånarnas rättssäkerhet.Med de särskilda förutsättningar, på vilka en utvidgad besvärsrätt skullebygga, bör det inte heller vara någon risk för "farliga prejudikat".Utifrån dessa överväganden anser utredningen sig ha fog för att föreslå denutvidgning av kretsen besvärsberättigade som angetts ovan. Kretsen skiljer sigi princip inte från den som f. n. har besvärsrätt över trafik-nämnds beslut. Ianslutning till det framlagda förslaget finns det anledning att någotberöra frågan om verkställighet av kommunala beslut utifrån frågeställningenvad som händer med ett kommunalt beslut, över vilket besvär anförs medpåstående om olaglighet. Enligt4 § kommunallagen utövas kommunens beslutanderätt av kommunfullmäktige, medanförvaltning och verkställighet tillkommer kommunstyrelsen och övriga nämnder.Beslut av kommunfullmäktige och kommunala nämnder skall protokollföras.Protokollet skall justeras. Genom justeringen inträder i principverkställbarhet av ett beslut, således redan innan det vunnit laga kraft.Detta framgår indirekt av 77 § första stycket kommunallagen, som gerlänsstyrelsen rätt att, "om skäl därtill äro", förbjuda verkställighetenav ett överklagat beslut. kan meddela inhibition, oavsett påvilken eller vilka av de i kommunallagen stadgade grunderna Idaganden stödersina besvär och även utan yrkanden från klagandens sida. Enligt motiven till 77§ kommunallagen är befogenhet att meddela inhibition avsedd attanvändas undantagsvis och frågan skall bedömas framför allt från synpunkten,om inhibhionen behövs för alt klaganden skall vinna den rättelse som avses medbesvären. Kommunsbeslut i ett ärende om meddelande av lokal trafikföreskrift blir alltsåverkställbart efter justeringen av protokollet, även om besvär anförs underåberopande av olaglighet. Finns då anledning att för de trafikpolitiskabesluten föreslå ändrade verkställighetsregler eller i vart fall en vidgadinhibitionsrätt för besvärsmyndigheten? Vid besvarandet av denna fråga börbeaktas att beslut i sådana ärenden som här avses ofta är omfattande och attverkställighetsarbetet följaktligen kräver förhållandevis . Detta minskarbehovet av särregler. Härtill kommer att frågor om inhibition normalt tordehinna prövas, innan beslut verkställts med skyltning etc. Det finns ocksåanledning räkna med att det kommunala organ som har att verkställa beslutetuppskjuter verkställigheten, om det finns risk för att ett överklagat beslut ärolagligt. På grund härav saknas anledning att föreslå någon ändring av reglernaom verkställighet av de nu behandlade kommunala besluten. Enligt utredningensmening är det kommunala besvärsinstitutet med 1977/78:81 125 denutökade besvärsrätten tillräckligt för att tillgodose det ovan nämnda behovetav kompletterande legalitetskontroll, när det gäller kommunala beslut i ärendenom meddelande av lokala trafikföreskrifter. Denkonfliktsituation som utredningen vill lösa genom den föreslagna regelnom besvärsrätt för vissa statliga myndigheter mot kommunala beslutkarakteriseras av att beslutet ett straffsanktionerat normbeslut stridermot en överordnad norm. Situationer av detta slag kan givetvis uppkomma inomall normgivningsverksamhet. Regeringen kan i förordning ge en föreskrift somstrider mot lag eller förvaltningsmyndighet kan ge en föreskrift som stridermot en av regeringen beslutad förordning. Det är framför allt sådana fall sombrukar behandlas inom ramen för diskussionen angående den s. k.lagprövningsrätten. En uttrycklig regel i detta ämne har föreslagitsav fri- och rättighetsutredning (se förslaget till 8 kap. 20 §regeringsformen i SOU 1975: 75). Trafiknämndsutredningenutgår från att polismyndighet, åklagare och domstolar med stöd av den av fri-och rättighetsutredningen föreslagna regeln skulle ha rätt att bortse från enav kommun beslutad lokal trafikföreskrift som strider mot VTK. Det skulle därförkunna göras gällande att den föreslagna besvärsrätten är överflödig. Med hänsyntill det ovissa läge i vilket lagprövningsrätten befinner sig och till att det,även om en regel kan åsidosättas, är önskvärt att den möjligt upphävsanser utredningen att det finns goda skäl för den föreslagna besvärsrätten. Det är naturligt, att dekommunala organ som handlägger ärenden angående lokala trafikföreskrifterutnyttjar möjligheten att låta en företrädare för polismyndigheten eller annansärskild sakkunnig, t. ex. från , deltaga i sammanträden m. m.Något behov av en uttrycklig regel, som ger företrädare för polismyndighet ochväghållare närvaro- och yttranderätt vid det kommunala organets sammanträdensynes inte föreligga. En sådan regel skulle dessutom strida mot den tendenssom nu råder, nämligen att överlämna åt resp. organ att avgöra vilka som ägernärvara vid sammanträden (se Ds Kn 1975: 3). Utredningen har i detföregående inte närmare angivit vilka ärenden som bör ankomma på kommunen. Detär givet att en definition av den här avsedda kategorin av ärenden erbjuderstora svårigheter. I valet mellan olika tänkbara alternativ har utredningenvalt att i stället klart ange vilka lokala trafikföreskrifter som det börankomma på polismyndigheten eller annan att meddela. Återstående föreskrifterföreslås alltså ankomma på kommunen. Vilka föreskrifter som polismyndigheteneller arman, främst , enligt utredningens förslag skall meddela,framgår av följande avsnitt. Underavsnittet med principiella överväganden har utredningen redan uttalat att deärenden som f. n. ankommer på trafiknämnd till en del är av sådan natur att dehelt saknar intresse för kommunema. Ärendena karakteriseras bl. a. av att deofta kräver snabba beslut, t. o. m. utom kontorstid. Innan utredningen går innärmare på beslutskompetensen synes lämpligt att presentera ett försök tillstmkturering av de mycket disparata ärenden som här är aktuella. En grupp av ärenden kanbetecknas som dispenser från eljest gällande föreskrifter i VTK eller lokalatrafikföreskrifter. 1977/78:81 126 danadispenser finns f. n. i 159 § VTK. Beslutanderätten tillkommer i principantingen länsstyrelse (bestämmelser om hastigheter m. ), TSV (vissa ärendenom belysning, bilbälte och skyddshjälm) eller trafiknämnd. Enannan grupp av ärenden kan betecknas som lokala trafikföreskrifter medbegränsad giltighet. Begränsningen kan ligga antingen i tiden, rummet, fordoneteller personen. En föreskrift kan t. ex. avse begränsad tid eller gälla bara enviss gata eller den kan gälla ett visst fordon eller viss trafik. Den kan ocksågälla bara en viss person. tredje grupp kan hänföras vissa föreskrifter som även om de är generella ärav sådan teknisk natur eller av så ringa betydelse att de inte bör räknas tillde trafikpolitiska ärendena. Hit hör bestämmelser om var övningskörning får ägarum och föreskrifter om hästfordons belysning i vissa fall. Eventuellt kantill gruppen föras ytterligare ärenden. Utredningenkommer att i specialmotiveringen söka i detalj beskriva vilka ärenden somåsyftats i det föregående. Redan den summariska analys som redovisatstorde emellertid vara tillräcklig för ett ställningstagande till frågan omlämpligt beslutsorgan. Somredan framgått anser utredningen att beslutanderätten i de här aktuellaärendena bör ankomma på polismyndigheten. Som enda tänkbara alternativframstår möjligheten att behålla den nuvarande trafik-nämnden. Särskilt medhänsyn till att beslutanderätten i flertalet ärenden som enligt det föregåendebör ankomma på polismyndigheten redan nu i realiteten detta gäller dock ejärenden om hastighetsbestämmelser ligger på trafiknämndens ordförande skulledet dock innebära en helt onödig omgång att behålla trafiknämnden enbart för deärenden som det här är fråga om. Ensärskild fördel med att lägga beslutanderätten hos polismyndigheten är, somredan framhållits, att ärendena därigenom alltid kan avgöras utan dröjsmål. Iförhållande till läget vinns den fördelen att delegation till lägrepolisbefäl än polismästaren förenklas. Avspecialmotiveringen kommer att framgå avgränsningen av de ärendetyper i vilkabeslutskompetensen föreslås tillkomma polismyndigheten. Utredningen vill härbara understryka att det karakteristiska för de föreskrifter som får meddelasär att de är på något sätt begränsade eller att de är av sådan detalj karaktäreller teknisk natur att de därför saknar större allmänt intresse. Isamband med att utredningen yttrat sig över betänkandet (SOU 1975: 68)Handikappanpassad kollektivtrafik har utredningen haft anledning att särskiltuppmärksamma de problem som är förenade med tillstånd för handikappade attparkera fordon på plats där parkering inte är tillåten eller att eljest brytamot de regler som gäller för trafikanter i allmänhet. Utredningens förslaginnebär att sådana tillstånd i allmänhet skall ges av polismyndigheten. Omtillståndet gäller ett större område, skall det emellertid, som senare kommeratt framgå, ges av eller TSV. Det är uppenbart att det oavsettvilket organ som beslutar åtminstone i vissa fall kan föreligga svårigheteratt avgränsa tillståndets omfattning och innehåll. Enligt utredningens meningbör samtliga frågor med anknytning till de nu åsyftade tillstånden tas upp tillett samlat övervägande. Denna uppgift bör lämpligen ankomma på TSV. Ettsärskilt problem vid avgränsningen av den beslutskompetens som bör tillkommapolismyndigheten utgör hastighetsbestämmelserna. 1977/78:81 127 tanderätteni sådana ärenden ankommer f. n. i regel på . Utredningen anser attbeslutanderätten i viss utsträckning bör kunna överflyttas på polismyndighetenmen denna fråga behandlas i nästa avsnitt. Utredningenhar i det föregående i flera sammanhang talat om polismyndighet. Enligt lagen(1972: 509) om vad som avses med poUsmyn-dighet skall med polismyndighet avsespolisstyrelsen i distriktet. Polisin-stmktionen (1972: 511) föreskrivernämligen att i varje polisdistrikt skall finnas en polisstyrelse bestående avpolischefen och 68 särskilt utsedda ledamöter. Polisstyrelsen beslutar iplenum rörande viktigare frågor om polisväsendets administration menpolisledningen, dvs. ledningen av den operativa verksamheten, utövas avpolischefen, och enligt 52 § polisinstruktionen avgör polischefen ensam ärende,vari polisstyrelsen har att besluta men vilket inte skall prövas i plenum. Denbeskrivna konstruktionen har föranlett att man i vissa författningar genomgåendeanvänder uttrycket polisstyrelse även om det är uppenbart att därmed avsespolischefen. I andra fall, t. ex. i vapenlagen, används däremot uttrycketpolismyndighet. Eftersom det i de fall som utredningen behandlar aldrig tordebli fråga om beslut av polisstyrelse har utredningen valt att använda uttrycketpolismyndighet. Utredningensavsikt är att ärenden om meddelande av lokala trafikföreskrifter skallhänföras under förordningen 1975: 986 om handläggning av vissapolischefsuppgifter. Detta innebär att beslut med stöd av 148 § VTK i storutsträckning kan utövas av vakthavande befäl, som innehar eller uppehållertjänst som lägst polis- eller kriminalinspektör. Därigenom tillgodoses det ipraktiken mycket vanliga önskemålet om att ärenden av detta slag kanhandläggas utan dröjsmål. Frågorom besvär över polismyndighetens beslut i nu förevarande ärenden behandlas ispecialmotiveringen till ändringama i VTK, 169 och 170 §§. Pålänsstyrelsen ankommer bl. a. att genom lokala trafikföreskrifter reglerafärdhastigheten samt ge vissa bestämmelser om huvudleder och om stopplikt m. m.Vidare meddelar sådana föreskrifter som behövs på grund av bl. a.tjällossning eller för viss tävling. En utförligare redogörelse för gällandeordning i denna del finns intagen under 5.1. Isamband med att polisväsendet förstatligades ochomorganiserades samt magistrats- och kommunalborgmästa-reinstitutionernaavvecklades, aktualiserades frågan om att flytta över vissa delar av den lokalatrafikregleringen från länsstyrelse tiU trafiknämnd. I proposition 176/1964anförde departementschefen i denna del huvudsakligen följande. Länsstyrelsernaböra bibehållas vid befogenheten att generellt besluta om hastighetsbegränsningaroch vägs karaktär av motorväg eller huvudled. Från flera håll har påpekatsnödvändigheten av största möjliga samordning och enhetlighet också i fråga omsådana för den genomgående tunga trafiken betydelsefulla bestämmelser som föreskrifterom axeltryck och bruttovikt. Likaså har påtalats otillfredsställandeförhållanden i denna fråga och uttryckts önskemål om en ändrad ordning. Berördamyndigheter ha uppmärksammat problemet och arbetat på att så långtmöjligt tillmötesgå den tunga trafiken i detta hänseende. tydelsefulltsynes vara, att den större överblicken i frågan garanteras genom attbeslutanderätten såsom varit fallet på landsbygden tillkommerlänsstyrelserna. Förutom angående fordons axeltryck och bruttovikt böralänsstyrelserna givetvis efter hörande av vederbörande intressenter avsamma skäl generellt besluta om inskränkning i trafiken beträffande särskildaslag av fordon samt om vad lokalt skall tillåtas i fråga om fordons bredd ellerlast. Utredningenanser, att till övervägande del bör behålla sina nuvarandebefogenheter i fråga om lokal trafikreglering. De skäl vom talar härför ärframför allt de som åberopats i det återgivna citatet. När det gällerbestämmelser om högsta tillåtna hastigheter finns det emellertid enligtutredningens mening ändå anledning att överväga om inte en viss överflyttningav beslutanderätten är möjlig både till kommun och till polismyndighet. Är1955 infördes den allmänna hastighetsbegränsningen till 50 kilometer i timmeninom tättbebyggda områden. Sedan en fartgräns antagits, betecknades det somsynnerligen angeläget att avsteg inte gjordes från gränsen annat än då sådantmotiverades av verkligt vägande skäl och att även de eventuellt behövligaundantagsreglerna blev så enhetliga som möjligt. För att man skulle kunna vinnaen större enhetlighet i besluten utan att överge de fördelar, som var förenademed lokal beslutsmyndighet, föreslogs därför den ändringen i 61 § 1 mom.vägtrafikförordningen, att stadsmyndighets rätt att besluta om färdhastighetskulle överflyttas på länsstyrelse. Vid1958 års riksdag var frågan om allmän eller lokal hastighetsbegränsning underdiskussion (prop. m.). Departementschefen uttalade därvid bl. Ettsystem med lokala hastighetsbegränsningar lider ej av samma stelhet som enregel om allmän hastighetsbegränsning utan medger ett verkligt bedömande, vadsom i det särskilda fallet är lämplig högsta hastighet på en viss väg eller vägsträcka.Till följd härav kommer hastighetsbegränsningen såsom jag tidigareframhållit att verka som en varning till trafikanterna för risker,som de komma att möta på vägen, och detta torde i sin tur medföra, att en lokalhastighetsbegränsning oftast respekteras, även om det icke är möjligt attingående övervaka dess efterlevnad. Speciellt synes det lämpligt att införahastighetsbegränsning på sådana vägavsnitt där olycksfrekvensenerfarenhetsmässigt är hög och detta kan antagas bero på att vägen lockar tillalltför hög hastighet. I vissa fall, t. ex. där en livligt trafikerad väg meraallmänt korsas av fotgängare, bör man icke tveka att föreskriva t. o. m. mycketlåg hastighet på en kortare sträcka. Däremot torde det i allmänhet icke varabehövligt och knappast heller lämpligt att föreskriva hastighetsbegränsning ifall, då en vägfarande redan av vägens utseende kan sluta sig till att den ickemedger någon högre hastighet. Jag förutsätter, att länsstyrelserna ierforderlig omfattning kommer att utnyttja de möjligheter att införa lokalafartbegränsningar, som bestämmelserna i 61 § vägtrafikförordningen bjuder. Befogenhetatt meddela lokala trafikföreskrifter om färdhastighet är ett viktigt instmmenti arbetet att öka trafiksäkerheten. Intresset av enhetlighet beträffandesådana föreskrifter finns alltjämt kvar. Detta intresse bör emellertid vägasmot risken för en stel tillämpning, som inte medger en bedömning av vad som idet särskilda fallet är lämplig högsta hastighet. Utredningen har övervägt enlösning, som skulle innebära att 1977/78:81 129 länsstyrelseni princip helt befriades från sin uppgift att meddela lokalatrafikföreskrifter. Som skäl för en sådan reform skulle kunna åberopas, utombetydelsen från synpunkt av sådana föreskrifter, att intresset avenhetlighet i olika delar av landet numera bör kunna tillgodoses genomlämpliga anvisningar utfärdade av TSV. Utredningen har emellertid inte ansetttiden mogen för en sådan reform. Uppgiften att meddela lokala trafikföreskrifter,som gäller färdhastighet, bör dock kunna överflyttas från tilllokal nivå, dvs. polismyndigheten eller kommunen i följande begränsadeomfattning. Föratt främst nå samordning och överblick av beslutsfunktionema bör polismyndighetenkunna tilldelas befogenhet att inom ramen för de enligt 6.1.3 fömtsattagenerella begränsningarna föreskriva lägre hastighet för fordon vid färd pågator och vägar inom tättbebyggda områden. Med en sådan lösning undviker manbl. a. de situationer som kan uppkomma när exempelvis en offentligtillställning (cirkus e. prövar då frågan omtillstånd enligt allmänna ordningsstadgan (1956: 617). utfärdarbehövliga föreskrifter om parkering, körriktning m. m. avgör, omhastigheten tillfälligt skall sänkas. Ännu mer splittrade beslutssituationerkan tänkas inträffa. Med tillämpning av utredningens principlösning på denexemplifierade situationen skulle polismyndigheten handlägga såväl tillståndsfrågansom ärenden om andra lokala trafikföreskrifter än hastighet. Accepteras detnyss framlagda förslaget kan polismyndigheten pröva samtliga frågor medanknytning till den aktuella tillställningen. Enannan situation där överflyttning av beslutskompetensen från länsstyrelse tillannat organ enligt utredningens mening bör komma i fråga gäller avgränsadeområden med lokala vägar utan genomfartstrafik. Med denna beskrivning avsesolika former av bostadsområden med både permanent och tillfälligt boende,industriområden och liknande. Det är i och för sig svårt att hitta kriterier,som avgränsar de fall där en överflyttning av beslutskompetensen i denna delär önskvärd. Ett sätt är att bl. a. knyta an till antalet och typen avtillfartsvägar till området. I områden av det tänkta slaget blir det framförallt lokalbefolkningen som konfronteras med föreskrifterna om hastighet. Det ärdärför rimligt att kommunen får ett större inflytande på tillkomsten av sådanaföreskrifter än som är fallet vid en regional beslutsfunktion. Detta talar föratt kommunen får kompetens att meddela föreskrift om hastighet, om föreskriftenavser ett avgränsat område utan genomfartstrafik. En sådan lokal kompetenskräver emellertid föreskrifter, som bör utfärdas av TSV. Därigenom uppnås atttrafikföreskrifterna också inom områden av det här aktuella slaget kommer attuppfylla vissa minimikrav. Utredningensförslag innebär alltså att länsstyrelserna får behålla sin kompetens i fråga omhastighetsbestämmelser utom i de speciella fall där polismyndighet och kommuntilläggs sådan kompetens. Härutöver bör tilläggas beslutanderätti ytterligare några fall. Ettfall är det som f. n. behandlas i 148 § VTK, fråga om lokala trafikföreskrifteri anslutning till av meddelat beslut om tillstånd enligt 105 §till tävling på väg. Liksom nu gäller bör även meddelabestämmelser som behövs på grund av tjällossning eller liknande förhållande. kan ibland beröra mer än ett polisdistrikt. I sådana fallankommer beslutanderätten på . Denna ordning bör behållas. 9 1977/78.1 saml. 1977/78:81 130 6.1.5 Beslutanderättför andra organ Enligtgällande ordning ankommer det på TSV eller att besluta om lokalatrafikföreskrifter i vissa speciella fall. TSVbeslutar sålunda bl. a. om undantag för visst fall från bestämmelsen i 65 §VTK. om som bashastighet. Verket prövar också alla frågor om undantagenligt 159 § första stycket VTK, om undantaget avser mer än ett län. Densenare regeln bör behållas. Den förra bör begränsas att avse fall därbashastigheten tillfälligt behöver höjas. Beslutanderätten kommer i övrigt istället att ligga på polismyndigheten och .