prop · G103135 · 1977-12-31 00:00:00 — Enviktig uppgift för den svenska parten är också att vid behov informera om detutbud av svenska resurser och erfarenheter som u-landets regering kan behövakännedom om. BPUdiskuterar behovet av inskränkningar i huvudprincipen om mottagarlandetsbestämmande inflytande över samarbetets inriktning och utformning. Jag hållermed utredningen om att det kan uppstå konflikt mellan de svenskabiståndspolitiska målen och ett mottagarlands utvecklingspolitik. I ett sådantläge finns det särskilt anledning att understryka det svenska biståndetshuvudsyfte : att bidra tUl en förbättring av de fattiga människornaslevnadsförhållanden och att verka för att biståndet får tjäna detta syfte.Biståndsgivaren kan emellertid Inte alltid räkna med gehör för sina synpunkter.Skulle u-landets utvecklingspolitik och de biståndspolitiska målsättningarnafortsätta att skära sig, bör detta påverka landramarnas storlek. BPUdiskuterar också om principen att mottagaren får avgöra biståndets inriktningoch Innehåll bör begränsas av svenska önskemål att lämna bistånd inom vissa,enligt svensk iippfattning, särskUt angelägna ämnesområden såsomfamiljeplanering, åtgärder ägnade att förbättra kvinnans ställning, kooperativverksamhet, sysselsättningsfrågor och livsmedelsförsörjning. Som biståndsgivarebör vi naurligtvls informera om våra erfarenheter samt om svenska institutioneroch organisationer med intresse och övriga förutsättningar att medverka 1utvecklingssamarbetet. Vi bör i dialogen med våra samarbetspartner också pekapå frågor och områden som vi tillmäter särskild vikt. Dit hör de av utredningennämnda ämnesområdena. Dit hör även de miljövårdande åtgärder, både 1 sambandmed enskUda projekt och i övrigt, som behövs för att vidmakthålla elleråterställa ekologisk balans. Som utredningen förordar, ankommer det emellertidpå mottagarlandets regering att Inom ramen för sin planering ange denämnesmässiga inriktningen av samarbetet med . Frågan om svenskt stödtill större investeringsprojekt bör enligt min mening behandlas i särskUdordning. Sådana projekt kan leda till ett betydande och långvarigt svenskt engagemang,kan ta stora administra-. 1977/78:135 99 tivaoch andra resurser i anspråk och innebära ett tungt ansvar för biståndsgivaren.Mot bakgrund härav synes det viktigt, att det från början är klart förbiståndsmottagaren att önskar stå fri att bedöma Sverigesmöjlighet att delta i och dela ansvaret för större investeringsprojekt. Detfår ankomma på regeringen att avgöra när godkännande skallinhämtas. Detta måste naturligtvis alltid ske om totala engagemang iett enskilt projekt skuUe kunna komma att överskrida den av godkändatreåriga landramen för landet. 1en reservation tiU BPU har understrukits att det svenska biståndet i förstahand bör möta de fattigaste människornas mest elementära behov. bördärför, enligt reservanterna, stödja en arbetsintensiv industri, som förädlaru-landets egna produkter och råvaror och som ger sysselsättning och bättrelivsbetingelser åt dess egen befolkning. Jag håller med reservanterna om detönskvärda i utvecklingsinsatser av de slag som förordats. Om en viss teknikeller särskild produktionsinriktning är utveckhngsfrämjande får bedömas frånfall tUl fall. Varje enskilt u-Iand fastställer självt strategi och val avteknologi för att uppnå sina utvecklingsmål. BPUkartiägger de resurs- och insatstyper som förekommer inom det svenskabiståndet. I likhet med utredningen ser jag inte något behov av politisktfaststäUda riktUnjer som inskränker flexibiliteten härvidlag. ser jagdet som en fördel med stor valfrihet när det gäller såväl resurs- sominsatstyper. I den gemensamma planeringen av samarbetet bör det från fall tillfall avgöras hur den svenska insatsen skall utformas och vUka resurser denskall bestå av personal, konsulttjänster, varor, pengar för internationellupphandling eUer lokal finansiering. Insatserna skall i princip kunna varierafrån klart avgränsade projekt till importstöd och bidrag tUl omfattandeprogram eller sektorer. Bidragtill ett programlands budget bör också, i vissa fall, kunna ingå som ettnormalt led i samarbetet, om man på svensk sida är övertygad om landets förmågaatt använda resursema på ett sätt som är väl förenligt med Sverigesbiståndspolitiska målsättningar. BPU behandlar frågan omutfästelser och avtalsformer. Vad som gäller är följande. I och med attriksdagen beslutar om landram för ett budgetår, godkänner den, om inget annatsägs, också planeringsramar av samma storlek för de två efterföljandebudgetåren. Regeringen får därigenom bemyndigande att utfästa det belopp somriksdagen godkänt för landet i fråga, dvs. normalt det av riksdagenbevUjade beloppet för det kommande budgetåret. Detta belopp läggs tUl grundför landprogrammeringen och kan genom avtal ställas tiU mottagarlandetsförfogande. Avtalen är av två slag. Dels finns det årsavtal genom vilkaöverenskommelse träffas avseende hela den finansiella ramen för ett, två ellertre budgetår. Dels finns det insatsavtal om samar bete i fråga om vissverksamhet, för vilken medlen ställs tUl förfogande Prop.1977/78:135 IOq urde belopp som utfästs genom årsavtalen. Insatsavtal kan avse en period påhögst sex budgetår. I den mån de innehåller finansiella utfästelser, måstedessa Ugga inom den av godkända treåriga belopps-ramen för landet ifråga. BPU föreslår vissamargineUa förändringar i dessa regler. Sålunda föreslås vad som i realitetenskulle innebära att ramen för utfästelser genereUt skall öka från tre gångerdet av godkända årsbeloppet tUl fyra gånger detta belopp. Jagifrågasätter behovet och lämpUgheten därav. Normalt bör även för framtidengälla samma utfästelseregler som hUtiUs. En ökning av utfästelsebeloppet medhögst en årsram bör dock i undantagsfall kimna beslutas av regeringen. a.kan en utökning av planerings- och utfästelseramen behöva aktualiseras i frågaom länder med vUka kommit att få en treårig planerings-period baseradpå kalenderår för att sammanfaUa med mottagarlandets budgetår. Närdet gäller insatsavtal förordar BPU att de bör begränsas tUl . Jag seringet skäl för en sådan regel. Tidsperioden för ett In-satsavtal bör anpassastUl insatsens karaktär. Om ett projekt tar sex eller att genomföra, börinsatsavtalet sålunda kunna täcka hela . Dess kostnad måstenaturligtvis rymmas inom den ram för utfästelser som godkänt förlandet i fråga. vUl jag understryka BPU:s synpunkt att insatsavtalså ofta som möjligt bör sammanfalla med den treåriga planeringsperioden, medanlängre avtal bör användas med försiktighet. 8 Stöd till befrielserörelser och annat humanitärt bistånd Sverigeshumanitära bistånd till befrielserörelser i södra har under de tvåsenaste åren i det närmaste fördubblats. De befrielserörelser som mottardirekt bistånd från har organiserad civU verksamhet i en eUer flera avde tiU , eller angränsande fria statema. EntiUtagande flyktingström söker sig tlU dessa stater. Bördan att försörjaflyktingarna liksom behovet av utbildnings- och sysselsättningsinsatser harökat drastiskt. Det är en utvecklmg som kan väntas fortsätta så längefrihetskampen i de minoritetsstyrda områdena fortgår. Även ombefrielserörelserna får intemationeUt bistånd, kan de inte själva förväntaspåta sig hela ansvaret för att ta hand om flyktingarna. De asylgivande ländernatvingas också stäUa resurser tiU förfogande. Omfattningen av det svenskabiståndet tiU dessa länder bör avpassas med hänsyn tUl den extra börda detvingas ta på sig, såsom skett i de senaste budgetpropositionema, Jag finner i Ukhet med BPUoch de remissorgan som yttrat sig i denna fråga, att beslut av år1969 är en god gmnd för det fortsatta stödet tUl befrielserörelserna i södraAfrika. Prop.1977/78:135 101 Detär min förhoppning att och skaU uppnå självständighet inom ennära framtid. Frihetsprocessen kan dock komma att dra ut , börvara berett att pröva föratsättningama för reguljärt och långsiktigtbiståndssamarbete med dessa länder när de uppnår verklig självständighet ochmajoritetsstyre. Intill dess bör det humanitära biståndet tUl de zimbabwiskaoch namlbiska befrielserörelserna fortsätta, ISydafrika är utsikterna för snar övergång till majoritetsstyre dåliga. Den parlamentariska oppositionen mot regeringens poUtik är svagoch praktiskt taget aU utomparlamenta-risk opposition har tvingats gå underjorden. som legala mottagare av stöd för humanitära insatser ilandet försvinner, ökar behovet av bistånd för rättshjälp, försörjningsbidragtill politiska fångars famUjer och andra socialt inriktade program. Jagförutsätter ett fortsatt och intensifierat bistånd för dessa ändamål. Avde flyktingar som lämnar , eller har många avbmtitstudier inom teoretiska eller praktiska ämnen som kommer att efterfrågas i deframtida självständiga statema. Dessa flyktingar bör ges tillfäUe attfortsätta sin utbUdnmg eller yrkesträning. Det svenska stödet till internationeUaorganisationer som svarar för studiestöd bör därför fortsätta och utvidgas.Denna typ av bistånd bör även ingå som en del av biståndssamarbete medbefrielserörelsema. Somjag anförde i budgetpropositionen finner jag det naturUgt attbiståndssamarbetet med befrielserörelserna i södra också inriktas påinsatser av mer långsiktig karaktär som är av direkt betydelse för övergången tiUmajoritetsstyre i de berörda ländema. Exempel på dyUka insatser är utrednings-och forskningsprogram för att karflägga produktionspotential, resurstUlgångar,behov av stmkturreformer i utjämningssyfte samt behov av tekniskt ochadministrativt kunnande. I den mån befrielserörelsema engagerar sig i denna typav uppgifter, vilket naturligtvis är önskvärt, bör de kunna få stöd därför.Sverige bör kunna göra fleråriga utfästelser för insatser av detta slag, såsomredan sker beträffande . Jag ansluter mig i dettasammanhang till BPU:s uppfattning att biståndet till befrielserörelsema i möjUgastemån bör följa de samarbetsformer som tillämpas för Sverigesutvecklingssamarbete med programländerna. För att biståndet tiU befrielserörelsemaskall komma tiU största möjliga nytta är det väsentligt att det lämnas iflexibla former med möjUghet till omdisponering av medel mellan oUka civilaanvändningsområden. FN:sgeneralförsamling har uppmanat medlemsstaterna och FN-organenatt länrna bistånd tUl befrielserörelserna i de av minoritetsregimer styrdaområdena i södra . Flertalet FN-program inrymmer biståndssamarbetemed befrielserörel- 1977/78:135 102 ser.Detta bistånd är emeUertid fortfarande av blygsam omfattning. Befrielserörelsernahar dessutom begränsad erfarenhet av samarbete med FN-maskineriet. FN bÖruppmanas att förenkla formema för sin bi-ständsgivnlng till befrielserörelsernaoch att inleda ett långsiktigt samarbete med dessa. har tidigarelämnat särskilt bidrag till för bistånd tillbefrielserörelser. Sådana insatser bör inordnas i UNDP:s och fackorgansordinarie program. FN:s flyktingkommissarie () intar en särställning, menäven denna institution bör, där så är möjligt, planera inom ordinarie budgetramför insatser i samråd med befrielserörelser. Befrielsekamppågår också på andra håU i världen än i södra . Bistånd tlU flyktingarfrån dessa konfUktområden kan ofta ges genom FN och enskildahjälporganisationer. I den mån direkt svenskt stöd till rörelser utanför södraAfrika blir aktuellt, bör beslut av ligga tUl grund förbedömningen. Om eller generalförsamlingen med svenskanslutning uttalat sig för sådant stöd, bör inget hinder föreligga för atthumanitärt stöd skall kunna utgå. Sverigehar sedan militärkuppen i ChUe 1973 lämnat humanitärt bistånd till politiskafångar och andra av förtrycket drabbade människor i . Inga teckentyder på att kränkningen av mänskliga rättigheter och förföljelsen avoliktänkande i flera latinamerikanska länder skuUe vara i avtagande. Så längesådana förhållanden råder, förutser jag ett fortsatt behov av huinanitärtbistånd tUl människor i , företrädesvis genom kyrkUga och andraenskilda organisationer samt FN. Dethumanitära biståndet till södra fördelas efter förslag från beredningenför studiestöd till afrikanska flyktingar och nationeUa befrielserörelser, dens. I budgetpropositionen 1978 har regeringen aviseraten utvidgning av beredningens mandat så att begränsningen tUl bortfaller.Den nya instmktionen för flyktingbe redningen beräknas träda i kraft i juli1978. Vidsidan av huvuduppgiften att långsiktigt främja ekonomisk och social utvecklingi har svenskt bistånd också den humanitära uppgiften att lindralidande och nöd. Helt kan dessa uppgifter inte skU-jas. Det finns naturligtvisen humanitär motivering för stöd tUl ekonomisk och social utveckling. Omväntkan humanitära insatser för flyktingar eller katastrofdrabbade människoribland utformas så att de bidrar till ett ekonomiskt och socialtutvecklingsarbete. Föratommedel för långsiktigt planerat utvecklingssamarbete behövs 1977/78:135 103 detinom biståndsanslagen en katastrofreserv, som gör det möjligt för attgöra snabba insatser när akuta behov uppstår. Katastrofbiståndbör ges som hjälp åt människor i som drabbas av naturkatastrofereller väpnade konfUkter. Vidare kan katastrofmedel användas som extra biståndtill länder som .erhåller svensk utvecklingshjälp och vilkas försörjning ochutveckling hotas av oförutsedda händelser. Ett tredje användningsområde förkatastrofmedel är åtgärder för att förbättra katastrofberedskap och förebyggakatastrofer i . BPUredogör för de riktlinjer som gäller för katastrofbiståndet och förordar attsamma riktUnjer skall gäUa för framtiden. Jag delar utredningens syn påkatastrofbiståndet och vill särsldlt framhålla följande. Ilikhet med BPU anser jag det inte föreligga behov av någon särskild statligorganisation för katastrofhjälp. I stället synes det ändamålsenUgt att svenskaståtliga medel för katastrofhjälp lämnas i de former som förekommer, dvs.huvudsakligen som bidrag tUl institutioner med operativa uppgifter påkatastrofområdet. Bidrag kan lämnas direkt till drabbade länders regeringar, tlUenskilda organisationer eUer till intemationeUa organisationer. Det får bedömasfrån faU tiU faU vilken kanal som är mest ändamålsenlig. EnskUdaorganisationer, främst Röda Korset, , och FrikyrkanHjälper, förutses därför även i fortsättningen komma att spela en betydelsefuU roUsom kanal för katastrofhjälp. Vidare finns inom den militära svenska FN-beredskapsstyrkanen specialenhet för hjälpverksamhet i samband med naturkatastrofer och liknandehändelser. InomFN-systemet förutsätter jag att 1 första hand UNHCR och kommer attförmedla svenskt katastrofbistånd. En viktig kanal för katastrofbistånd ärockså (WFP). håller ett katastroflager avlivsmedel, främst vete, som står tiU WFP:s förfogande. Möjlighetenatt utayttja svenska livsmedel och andra varor i katastrofbiståndet börbeaktas. Ofta kan dock de livsmedel och varor som behövs i katastrofsituationerskaffas snabbare och tUl bättre pris på närmare håll än 1 , varför enhuvuddel av katastrofbiståndet liksom kan väntas utgå i form av kontantbidrag. Fungerandeinternationell samordning av katastrofinsatsema är ofta en förutsättning föratt hjälp skall bU effektiv. Inom FN-systemet är det FN:skatastrofhjälpskontor, UNDRO, som ansvarar för denna uppgift. börfortsätta att stödja UNDRO:s verksamhet. Vidare bör stödja de insatsersom görs främst av UNDRO och för att förbättrakatastrofberedskap och för att planera katastrofförebyggande åtgärder i . Beslut omkatastrofinsatser förbereds inom den s. k. katastrofgruppen. Jag finner dennagrupps nuvarande sammansättning och arbetsformer 1977/78:135 104 ändamålsenUga.I Ukhet med utrednmgen anser jag att SIDA bör spela den centrala rollen iberedning av katastrofhjälpsärenden. Utredningen påtalar behovet av utvärderingav svenska katastrofinsatser. Jag ser detta som en uppgift för SIDA. 10 Stöd till enskilda organisationer Deenskilda organisationema har en viktig roll att spela inom det svenskabiståndet och utgör ett värdefullt komplement tiU det direkta statligautvecklingssamarbetet. I sin biståndsgivning har de enskilda organisationernaalldeles särskilda möjligheter att nå eftersatta grapper vUket mot bakgrandav den svenska biståndspolitiken utgör ett starkt skäl för stadigt stöd tUlverksamheten. Dessa organisationer kan därtill bidra till framväxten avfolkrörelser i , vUka kan bli ett väsentligt inslag i en demokratisksamhällsutveckling. De enskUda organisationernas biståndsverksamhet bidrarockså tUI att i vida befolkningsgrupper öka förståelsen för u-ländernasproblem och för behovet av bistånd. Gällanderiktlinjer för stöd tiU enskilda organisationers biståndsverksamhet bör ihuvudsak gäUa även framgent. På några punkter finner jag dock anledning attföreslå preciseringar av dessa riktiinjer. Deövergripande målen för denna biståndsverksamhet är desamma som för det direkta statiigabiståndet. Huvuddelen av bidragsgivningen har avsett verksamhet inom programländema.Någon begränsning till denna länderkrets bör emellertid inte eftersträvas. Inteendast i fråga om länderinriktnlng utan också vad avser sektorinriktning kande enskUda organisationemas insatser utgöra ett komplement tiU det direkta statiigabiståndet. Detta gäller bl. a. facklig och kooperativ verksamhet. Dennaverksamhet har tUlförts betydligt ökade medel.Detsamma gäller missionsorganisationernas verksamhet. Inom ramen för ettväxande totalt bistånd anser jag att bidragen till de enskUda organisationernabör öka. BPUgör en åtskUlnad meUan å ena sidan missionens och de humanitäraorganisationemas verksamhet Inom hälsovård och undervisning och å andra sidan fackUgoch kooperativ utbUdning. Missionen har i vissa svarat föruppbyggnaden av en inte oväsentilg del av resurserna inom hälsovården ochutbildningen. Dessa verksamheters natur gör det angeläget att insatsema ärförankrade hos mottagarlandets myndigheter och väl inlemmade i den nationellaplaneringen. kommer dessa insatser normalt att övergå i samhäUellgregi. Det är därför viktigt att man på svensk sida försäkrar sig om att devälkomnas av u-landets myndigheter, åtminstone när insatsema avser uppbyggnadeller utvidgning av institutioner. Detta bör normalt gälla även kooperativverksamhet. FackUg verksamhet har å andra sidan behov av ett större måttav oberoende i förhållande till den statliga administrationen. Som regeringenanmälde till finner jag det därför riktigt att låta stödettill facklig utbildningsverksamhet vara undantaget från kravet påmyndighetsgodkännande. Densnabba ökningen av bidragen tUl enskilda organisationers biståndsverksamhethar rest frågan om nya samarbetsformer mellan bi-ståndsförvaltningen ochorganisationerna. Flera remissinstanser, bl. SIDA, understryker detta.Organisationemas kapacitet för beredning av insatserna bör stärkas. SIDA avseratt sluta fleråriga ramavtal med de organisationer som får bidrag av störreomfattning för att ge dessa organisationer bättre möjlighet att planera sinverksamhet på . Dennaförskjutning av det administrativa ansvaret från den statiigabiståndsförvaltningen till folkrörelsema hälsar jag med tillfredsställelse. Jagfinner det vidare angeläget att de krav som stäUs på organisationernasplanerings- och förvaltalngskapacltet är så flexibla att de möjliggör envidgning av kretsen av bidragsmottagande organisationer. Vadavser de enskilda organisationernas motprestationer anser jag i likhet med BPUatt organisationema själva skall lämna ett väsentUgt bidrag till den verksamhetför vUken man önskar statligt stöd. Dessa bidrag kan utgå i form av kontantbidrageller genom egna arbetsinsatser. Bidragbör som regel endast lämnas tiU svenska enskilda organisationer. Undantag fråndenna regel bör som kunna beslutas av . 11 BiståndsvUIkor och skuldlättnader Avdet för /78 avtalade beloppet för utvecklingssamarbete med enskildaländer lämnas som gåva. Detta sammanhänger med att mottagarna av Sverigesbistånd i så stor utsträckning tillhör de fattigaste . Återstående lämnas som räntefria 50-årskrediter, alltså i realiteten i det närmaste somgåva. En övergång till enbart gåvobistånd, såsom förordas av BPU, är därmed ipraktiken nästan genomförd. Den understryks f. ö. genom den skuldav-skrivningsaktionsom utlovades för de fattigaste länderna och som kan ses som enretroaktiv tiUämpning av principen om rent gåvobistånd för dessa länder. Detfinns emellertid knappast anledning för regeringen att totalt avhända sigmöjligheten att 1 framtiden, när särskilda skäl talar därför, användabiståndsmedel för kreditgivning på mjuka villkor. hållning i frågaom skuldlättnad har utvecklats successivt. Genom beslut av riksdagbemyndigades regeringen att medge betalningsanstånd för svenskabiståndskrediter i samband med internationella skuldkonsolideringsaktioner.Detta bemyndigande bekräftades Prop.1977/78:135 106 år1972 och preciserades tiU att gälla ränteeftergifter och nedskrivning avskuldbelopp. Genom beslut av riksdag gavs regeringen möjlighet attbevilja ett land skuldlättnad, även om det inte förekom någon internationell skuldlättaadsöverenskommelseför landet i fråga. gällde att det skulle vara en prövning från faUtUl fall av ett lands behov av skuldlättnad. Bemyndigandet begränsades tillskuldtjänster, amorteringar och räntor på biståndskrediter. Idet handlingsprogram som antogs av FN:s sjätte generalförsamling våren 1974spelade skuldproblemen en framskjutande roU. I programmet betonades åtgärdersom avskrivning av skulder och betalnlngsan-stånd. Vid FN:s sjunde extrageneralförsamling underströks vikten av att snabbt genomförarekommendationerna handlingsprogram. förordade då en intemationellöverenskommelse om skuldreglering, omfattande offentliga utvecklingskrediter tUlde som enligt FN:s definition hör till de minst utvecklade eller hårdastdrabbade av den intemationeUa prisutvecklingen. förklarade sig berettatt inom ramen för en sådan överenskommelse avskriva de utvecklingskrediter,som lämnats till dessa länder. Mot denna bakgrund gav vid 1975/76års regeringen bemyndigande att inom ramen för en intemationellöverenskommelse göra utfästelse om avskrivning av återstående kapitalskuld och förfaUnaräntor på ut-vecklingslcrediter tUl samtliga , som betecknas som minstutvecklade eller hårdast drabbade. Skuldproblemetvar en av huvudfrågorna under konferensen om internationellt ekonomisktsamarbete (CIEC). Någon allmänöverenskommelse om skiUdlättnad visade sig inte vara möjlig att uppnå. I FN:sgeneralförsamlings andra utskott utfäste jag å regeringens vägnar den 12oktober 1977, med förbehåll för godkäimande, att hela skulden påsvenska utvecklingslcrediter skulle avskrivas vad gällde samtliga , somhör till de minst utvecklade eller hårdast drabbade. Det betonades att åtgärdenföretogs i förhoppning att den skulle följas av liknande beslut från andra kredltglvanderegeringar. Utfästelsen gjordes mot bakgrund av att ansträngningarna att nå en internationeUöverenskommelse i frågan hade misslyckats trots de berörda ländernas storabehov av ökade resurser. En avskrivning av de fattigaste u-ländemasutvecklingskrediter föreföll därtill naturUg för svensk del med tanke på attdet svenska biståndet till dessa länder numera lämnas i form av gåva. 1977/78:100 hemstäUde regeringen om bemyndigande attgenomföra den utfästa skuldavskrivningsaktionen. Avskrivningen omfattarkapitalskuld och förfallna räntor på svenska utvecklingskrediter tillBangladesh, , , , , , och Tanzania.Den skuldavskrivning biståndspoUtiska tit- redningenrekommenderat har därmed underställts för godkännande. Avskrivningenav de åtta nämnda ländernas utvecklingskrediter för-, anleddes av speciellaomständigheter. Den av godkända principen för eftergift avskuldtjänster har varit att sådan bör kunna beslutas av regeringen efterprövning från fall tUl faU. 1977/78:100 föreslås att denna ordningskall fortsätta att gälla med den ändringen att bemyndigande tUlregeringen vidgas från att avse endast skuldtjänster till att även kunnaomfatta ett lands hela kapitalskuld på svenska utvecklingskrediter. 12 Kunskapsöverföring och kunskapsutveckling Detjänster som kan tillhandahåUa är av central betydelse för kvalitetenpå bidrag till u-ländemas utveclding.