prop · G10369 · 1977-12-31 00:00:00 — Deisammaskall gälla, om någon som jyllt har könsligt umgänge med annan avsamma kön som ej Jyllt eller ock, under omsländigheler som angivas iförsia stycket, med annan av samma kön som är . 8SDen som genom att utlova eller giva ersättning skaffar eller söker skaffa sigtillfällig könsförbindelse med någon som är under eller, om han ärav samma kön. under tiugo år, dömes för förförelse av ungdom lill böter ellerfängelse . Harnågon könsligt umgänge med den som är under och som står under hanstillsyn vid skola, anstalt eller annan inrättning eller som eljest står underhans övervakning, vård eller lydnad, eller sker det under utnyttjande i annatfall av den underåriges beroende ställning, dömes för otukt med ungdom till fängelsei högst . Densom genom alt utlova eller giva ersättning skaffar eller söker skaffa sigtillfällig könsförbindelse med någon som är under , dömes för förförelseav ungdom till böter eller fängelse . Dennalag träder i kraft . ISenaste lydelse av 6 kap. 5 S 1973:648. ' Senaste lydelse 1969:162. Prop.1977/78:69 45 Närvarande:f d. justitierådet , justitierådet , regeringsrådet , justitierådetHessler. Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen påhemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande överförslag till lagom ändring i . Förslaget,som finns bilagt detta protokoll, har inför lagrådei föredragits av kammaråklagarenJan . 1 samband med föredragningen har lagrådet tagit del av samtligaremissyttranden som avgivits över sexualbrottsutredningens betänkande i vaddet berör frågor som behandlas i nu förevarande förslag. Förslagetföranleder följande yttranden: 4 och 8 SS Dei lagrummen f n. givna strafföesiämmelserna innebär att skyddet för ungdom motsexuella beteenden från andra varar när det gäller homosexuellahandlingar än när det gäller heterosexuella handlingar. Till grund för dettasärskilda skydd mot homosexuella övergrepp ligger uppfattningen att sådanaövergrepp ofta innebär större risker för skador av psykisk och social natur änvad som är fallet vid heterosexuella handlingar mot ungdom i samma ålder (SOU1953:14 s. 246). Av betydelse i detta sammanhang har varit den inom vetenskapenframförda s. k. förförelseteorin, som innebär att homosexuella upplevelser ipubertetsåldern kan leda till en permanent homosexuell läggning hos den unge.Till stöd för den nuvarande regleringen har också åberopats att den ger polisenstörre möjlighet att ingripa mot homosexuell prostitution och att den äveneljest motverkar sådan. Fråganhuruvida det finns anledning att behålla ett särskilt skydd för ungdom mothomosexuella beteenden är enligt vår mening i första hand beroende av om detnumera kan anses fastslaget, att sådana beteenden ej medför större faror förungdomar i de åldersgrupper som det här gäller än heterosexuella handlingar.Det remitterade förslagel vilar på uppfattningen att det saknas grund - varesig i vetenskaplig teori eller i erfarenheterna från del praktiska rättslivet -för anlagande att homosexuella upplevelser hos ungdomar i dessa åldersgrupperens i någon mån påverkar deras driftsinriktning. Detta innebär att man inomden medicinska och socialmedicinska vetenskapen numera skulle ha övergivitförförelseteorin. Det material som i .S 1977/78. Prop.1977/78:69 46 sexualbrottsutredningensbetänkande och sexualbrottskommitténs promemoria åberopas till stöd för dennauppfattning synes dock icke entydigt. Under remissbehandlingen av sexualbrottsulredningensbelänkande har emellertid och övriga instanser som företrädermedicinsk och socialmedicinsk kunskap ansett att skäl av förevarande slag ejföreligger för en särbehandling av homosexuellt umgänge med ungdom. Undersärskilt beaktande härav finner vi den i propositionen iniagna ståndpunkten i förevarandeavseende ej lämna rum för erinran. Närdetgäller frågan om den nuvarande lagstiftningens betydelse i kampen mothomosexuell prostitution anföres i remissen att det ej synes finnas belägg föratt homosexuella upplevelser under de levnadsår det här gäller annat än i undantagsfallleder till homosexuell prostitution. Någon närmare utredning härom finns dockicke. Oberoende härav torde det dock i och för sig knappast föreligga skäl attingripa med längre gående åtgärder mot homosexuell prostitution än motheterosexuell prostitution. Pågrund av del anförda finner vi ej anledning till erinran mot att man nu upphäverden nuvarande särregleringen. Ej heller i lagtekniskt avseende finner vianledning till erinran mol det remitterade förslaget. Peiréno'ch : Vi lämnar förslaget i denna del utan erinran. Det är uppenbarligen ettsamhällsintresse att incesluösa förbindelser förhindras. Härför har ansetts lalasåväl arvsbiologiska som sociala och etiska skäl. Så sent som i samband med1973 års ändringar i anfördes att de arvsbiologiska och etiskaskälen alUjämt ägde bärkraft såsom hinder mot äktenskap mellan dem som är irätt upp- och nedstigande släktskap oeh mellan helsyskon (prop. 1973:32 s. 99)och i samband därmed begränsades den avkriminalisering av incestförhållandensom genomfördes så, att strafföesiämmelserna bibehölls för de nämndasläktskapsförhållandena. Det nu framlagda förslagetatt upphäva strafföesiämmelserna mot incest utgår såvitt angår dearvsbiologiska synpunkterna från att riskerna för genetiska skador på barn somavlas i incestförhållanden enligt numera rådande uppfattning är så små att manicke enbart av hänsyn till dessa risker bör upprätthålla kriminaliseringen avincest. Den isexualbrottsutredningens betänkande redovisade och av sexualbrottskommitténåberopade undersökningen av de genetiska riskerna vid incest är relativtknapphändig. Under remissbehandlingen av sexualbrottsutredningens betänkandehar emellertid uttalat att de gene- Prop.1977/78:69 47 tiskariskerna i praktiken är så pass små all kriminalisering på arvsbiologisk grundknappast är hållbar. Även övriga remissinstanser som företräder medicinsksakkunskap har lämnat förslaget att upphäva sirafföestämmelserna mot incestutan erinran. Under särskill beaktande av vad sålunda uttalats från medicinsktsakkunnigt håll finner ej heller vi anledning att göra erinran mot detremitterade förslaget. Idet till lagrådet remitterade lagförslaget föreslås upphävande av nuvaranderegler i 6 kap. 5 S om straff för incest mellan personer i rätt upp-och nedstigande led och mellan helsyskon. Förslaget om upphävande ingick somett led i sexualbrottsutredningens förslag till omarbetning av hela 6 kap.brottsbalken, vars rubrik enligt utredningen skulle ändras från nuvarande"Om sedlighetsbrott" till "Om sexuella övergrepp". Sexualbrottsutredningenbyggde på grundtanken att lagstiftaren icke skulle med strafföestämmelser sökadirigera medborgarnas sexuella beteenden utan på sexuallivets område ingripamed kriminalisering endast gentemot förfaranden som är att anse som övergreppav en starkare part mot en svagare. Till den normalt skyddsbehövande gruppenräknade utredningen bl. a. barn och ungdom. Äldre regelsystem på detta områdebyggde i stor utsträckning på ett synsätt hos lagstiftaren i vilket sexuellarelationer bedöms utifrån sexualitetens grundläggande biologiska funktion,nämligen att leda till barnalstring och ulgöra grund för släktets fortbestånd.Vad som inte tett sig gynnsamt med hänsyn till en ur samhällets synpunktönskvärd barnalstring har motverkats med straffrättsliga medel. 1 det modernasamhället har den biologiska funktionen alltmera skjutits i bakgrunden, ochsexualiteten har kommit att uppfattas som en viktig faktor i människornasvardagsliv med betydelse för människornas inbördes relationer. Sexualitetenfrikopplas med andra ord från barnalstringen. Människor bör, så länge en intebegår ett övergrepp mot en annan, få ordna sina sexuella förhållanden var ochen efter egna önskemål utan samhällets inblandning. Lagstiftaren, som tar till utgångspunktatt samlag normalt inte genomföres för all avla barn utan som en åtgärd inomramen för den personliga livsföringen, ser ingen anledning att i och för sigingripa i människornas sexuella beteendemönster. Motbakgmnd av ett tänkande av denna art är att se sexualbrottsutredningens förslagom att samhället icke vidare skall lägga sig i - i vart fall icke medstraffrättsliga medel -sexualvanorna inom familjen. Om personer inom en familjfritt har samlag med varandra, förälder med barn, farförälder eller morföräldermed barnbarn eller syskon inbördes, är - så länge inte någon övergreppssituationeller eljest ett utnyttjande av beroendeställning föreligger - inte enangelägenhet för samhället. Dennagrundtanke har i stort setl accepterats av de cirka 60 remissinstanser, somavgivit yttrande över sexualbrottsulredningens belänkande. Prop.1977/78:69 48 talav dessa har dock överhuvud ej berört inceslfrågan. Äv återstoden har de allraflesta blott i allmänna ordalag instämt i ulredningens värderingar och förslag.I några fall för remissinstanserna ett något mera utförligt resonemang, somemellertid knappast avviker från utredningens. sammanfattarexempelvis sitt yttrande i denna del i följande mening: "Incestparagrafen(år därför ses som en relikt från en svunnen tid med ohållbara värderingaroch torde kunna strykas i den kommmande lagen utan att för den skull någranegativa effekter behöver uppkomma." sätter in utredningens förslag i sitt sammanhang och ger en exposé överrättsutvecklingen. "Brottsbalkensnu gällande regler om sedlighetsbrott är resultatet av en mycket ingripandesuccessiv avkriminalisering i fråga om sexualbrott, som pågått under fieradecennier. Sålunda upphävdes bestämmelser om straff för lönskaläge. Stadgandenaom horsbrott upphävdes . inskränktes området för incestbrollenavsevärt. Homosexuell otukt mellan vuxna avkriminaliserades , och åren1947 och 1962 gjordes ytterligare inskränkningar av incestbrotten. Äv vikt idetta sammanhang är också, att stadgandet om sårande av tukt och sedlighet ibrottsbalken 16:11 år 1970 ersattes av en strafföeslämmelse om otillåtetförfarande med pornografisk bild." slutar detta avsnitt av sitt ytirande med att deklarera sin anslutning tillulredningens förslag om ytterligare minskning av det kriminaliserade områdetgenom avskaffande av stadgandena bl. a. om incest. Motincestparagrafens upphävande uttalade sig bland 23 hörda myndigheter utomärkebiskopen endast överåklagarna i och . Bland remissinstansernafinns både de politiska kvinnoförbunden och de politiska ungdomsförbunden. Vadgäller incestfrågan har dessa förbund utom demokratisk ungdom i huvudsak i positiva ordalag anslutit sig tillutredningens förslag om borttagande av straffet för incest. Sexualbrottskommitténgenomgår i sin vid lagrådsremissen fogade promemoria ånyo skälen för en avkriminaliseringav incest. Den fäster avgörande vikt vid att arvsbiologiska hänsyn inte längrekan motivera en kriminalisering och avvisar även skäl av socialpsykologiskeller socialetisk karaktär som icke hållbara. Kommittén hade i sinadirektiv givits rätt att framlägga delförslag. Den fann att frågan omavveckling av strafföesiämmelserna för incest - bl. a. mot bakgrund av denrelativa enighet som rått bland remissinstanserna - borde bringas till lösninggenom omedelbara lagstiftningsåtgärder. Kommitténs bevekelsegrund härvidlag kanförmodas vara den att en strafföeslämmelse som icke kan sakligt motiverasgivetvis bör upphävas strax. 1 lagrådsremissen ärdepartementschefen ytterst kortfattad. Han ansluter sig utan några egnakommentarer till kommitiéns uppfattning att ett Prop.1977/78:69 49 straffrättsligtförbud mol incest icke kan motiveras av arvsbiologiska hänsyn eller medsocialetiska överväganden. Hans slutsats blir kort och gott att tillräckligaskäl för en fortsatt kriminalisering av incest saknas. Han föreslår därför attincest skall bli straffri fr. o. m. ingången av 1978. Enligtmin mening har man i argumentationen i detta lagstiftningsärende antingenförbisett eller ej tillräckligt uppmärksammat vad som kallas den socialetiskamotiveringen för det nuvarande strafföudel beiräffande incest. Sexualbrottskommilténanser sig böra räkna med att incesluösa förbindelser inom en familj kan ha allvariigaskadliga följder socialt sett för familjelivet som sådant och känslomässigt förde enskilda individerna. Kommitténs ståndpunkt bestämmes emellertid av attkriminalisering av incest icke är ett effeklivi instrument att motverka skadorav nämnda art. Härär kärnpunkten i detta lagstiftningsärende att söka. Vårtsamhälle liksom fiertalet mänskliga kulturer bygger på den s. k. kärnfamiljen -föräldrar och barn - som basenhet. Grundläggande för familjen är attkönsumgänget inom familjen är begränsat till en kombination: mannen och kvinnan,som intar föräldrapositionen i den lilla gruppen, och alt i övrigi könsumgängeej förekommer, t. ex. mellan förälder och barn eller mellan syskon inbördes. Iså gott som alla mänskliga kulturer har därför könsumgänge inom familjen utommellan föräldraparet ansetts otillåtet och vanligen varit på ett eller annalsätt straffsanktionerat. Vissa undantag finns föranledda av infiytande från Napoleontidensfranska Code pénal. Del gäller härvid huvudsakligen katolska länder där denkyrkliga ordningens förbud mot incest fungerat även utan komplettering med strafföudi det världsliga straff rättssystemet. Föreställningenatt förbudet mot incest skulle bero på något atavistiskt tabu som icke hörhemma i vår upplysta tid står sig knappast vid närmare granskning. Sexualbrottskommilténtalar vid berörande av den folkliga opinionen mot incest om "intuitiva,känslomässigt starkt upplevda aversioner". Detta synes kommittén viljasätta i viss motsättning till sina egna mera på vetande grundade ståndpunkter.1 själva verket förhåller det sig så att incestförbudet är högst rationelltmotiverat utifrån familjens primära uppgift i vårt samhällssystem, nämligen attutgöra den samlevnadsform i vilken de fiesta människor kommer all tillbringahuvuddelen av sin levnad och bilda ramen förden nödvändigareproduktionen av befolkningen. Familjen kan överhuvud inte fortleva sominstitution om den maximen knäsättes att inom familjen vem som helst kan hasamlag med vem som helst, så länge inle en övergreppssituation eller ettberoendeutnyttjande föreligger. Formelltsätt innebär den föreslagna avkriminaliseringen, om den genomföres, attsamhället ställer sig neutralt till förekomsten av incesluösa förbindelser. Vadlagstiftaren kan komma att uttala i lagstiftningsögonblicket om sinaförhoppningar rörande den fortsatta samhällsutvecklingen ändrar ingenting i detfaktiska rättsläget. 1977/78:69 50 Sexualbrottskommilténresonerar för sin del närmast som en utanförstående iakttagare i denna sak.Den anger i beskrivande former utan eget ställningstagande att de fiestamänniskor i vårt land uppfattar incest som förkastlig. Kommittén konstaterardärefter att denna värdering inte är någon grund för kriminalisering. Nedärvdaföreställningar har enligt kommittén utgjort en tillräcklig spärr motett mera allmänt upptagande av incesluösa förbindelser. Äv framställningentorde underförstått kunna utläsas att kommittén visseriigen ogillar incestförbindelsermen att den å andra sidan, om människor trots nu existerande starkt socialt mottryckvill inleda sådana förbindelser - vilket kommittén tror icke kommer att blisärskilt vanligt - är beredd att acceptera att incest blir en alldaglig företeelse. Samhällsutvecklingenär svårbedömd på denna punkt. Om den psykologiska spärr mot incest, som nufinnes, efter en lagändring skulle visa sig mindre än man förnärvarande föreställer sig, kan nya sexuella mönster utbildas. Tänkbart är att maninom vissa familjer vill gå över till att låta incesluösa förbindelser bli ettnormalt led i familjelivet. Långtifrån uteslutet är att det nya rättslägetefter en avkriminalisering kommer alt i somliga kretsar begagnas för att göra incesluösaförbindelser lill en ny intressant variant av sexuell aktivitet. 1 vart fall blirincest en medborgarnas privata angelägenhet, för vilken samhället ej har iniresse. Detkan på goda gmnder antas att lagförslaget icke har stöd i det allmänna rättsmedvetandet.Allmänheten torde icke vara beredd att acceptera att lagstiftaren på detta sättfrånsäger sig ansvaret för vad som för en överväldigande majoritet i vårt folkframstår som själva grundvalen för familjelivet. Under remissbehandlingen avsexualbrottsutredningens belänkande har också såväl riksåklagaren somrikspolisstyrelsen varnat för att utredningens förslag saknar förankring i detallmänna rättsmedvetandet. Sexualbrotlskommitténssvar härvidlag utgör en hänvisning till satsen att allt som inte är strafföartav vare sig samhället eller de enskilda medboi-garna uppfattas som sunt,moraliskt acceptabelt och anständigt. Enligt kommittén måste emellertid, föratt ett förfarande skall bli strafföart, fordras både att detta har allvariigasociala skadeverkningar och att en kriminalisering kan förmodas bli en effektivmotåtgärd. Dessa förutsättningar anser kommittén ej föreligga. I och för sigsynes kommittén ej ha alltför mycket emot den starka folkopinion som ogillar incesluösaförbindelser, men kommittén vill icke upprätthålla denna värdering med hjälp avstrafföud. är nämligen straffrättsliga påföljder föga tjänligamedel för detta syfte. Vårrättsordning är nu en gång så uppbyggd att i lägen som det förevarande något egentiigtval icke föreligger. Vill samhället markera sitt ogillande, har det icke annanmöjlighet än att kriminalisera förfarandet. Avstår man härifrån blirförfarandet tillåtligt. Under remissbehandlingen har i två yttranden, avgivnaav myndigheter vilka kommit till olika resultat med avseende å frågan omincestens strafföarhet, interdependensen mellan Prop.1977/78:69 51 strafföudoch moralbildning utvecklats på ett sätt som är av betydande principielltintresse i detta lagstiflningärende. Ärkebiskopen anför härutinnan bl. "Förhållandetmellan etikens ochjuridikensproblemställningarärett i vårt land ganskaförsummat arbetsfält. Orsakerna till detta kan åtminstone delvis spåras i denspeciella rättsteoretiska skolbildningen som dominerat i under 1900-talel.Allmänt kan sägas att det funnits en tendens bland rättsteoretiker ochlagstiftare att föra relativiserande resonemang om etikens betydelse. Detta harmedfört fiera risker, bl. a. att man i förarbelena lill ny lagstiftningförsummat etiska överväganden till förmån för ställningstaganden som varittillfälligt opportuna. Detta medför i sin tur lätt en ryckighet imotiveringarna för ny lagstiftning. När man vill behålla en viss lagstiftningbetonar man gärna dess betydelse som normbildare, medan man - när man av vissaskäl önskar revidera lagen-gärna betonar att människor ändå inte låter sigstyras av juridiska rättsregler. Omvänt kan man dock stundom också i det senarefallet tvärtom använda ny lagsliftning just med det uttalade önskemålet attdärmed initiera en ny utveckling av rättsmedvetandet. Exempel på det sistafinns t. ex. i direktiven till vår senaste familjelagstiftning. Ju mer pluralistisktvårt samhälle blir, deslo mer påfallande är del att man här hamnar i en långrad av principiellt svårbemästrade överväganden. Den kritik som sexualbrottsulredningensjälv uisatts för är delvis ett exempel på just detta, när enskilda personereller organisationer angripit utredningens ställningstaganden. Detär av betydelse att ha dessa principiella svårigheter klara för sig, när manmotiverar ny lagstiftning. Dendirekta fråga man ställer sig efter att ha tagit del av utredningens principiellaöverväganden och konkreia förslag är denna: kan ett ur sociala synpunkterönskvärt och riktigt beteende i längden upprätthållas utan något stöd igällande lagstiftning och rättsordning? Med andra ord: kan man helt bortse frånlagstiftningens normbildande belydelse och nöja sig med att låta den avspeglahelt enkelt gällande rättsuppfattning inom ett folk? Frågan blir akluell och ofrå.ikomlig,när det gäller utredningens ställ ningstagande till och konkreta förslagangående homosexuella och incesluösa handlingar och beteenden". Härmedkan jämföras vad brottsförebyggande rådet anför i samma ämne. "Dennadebatt (om sexualbrottsutredningens förslag) synes molivera vissa refiexionerrörande strafnagstiftningens roll, när det gäller att stärka eller förändramoraluppfattningen och andra värderingar i samhället. Diskussionen om dettaproblem har pågått , och den har en benägenhet att blossa upp, dåreformer av sexualbrotten föreslås. Enighet råder hell naturiigt om att ettsamband finns mellan straffiag och moral, men meningarna är delade om hur dettasamband närmare är beskaffat. Enligt en uppfattning skall slraffiagensanktionera rådande moraluppfattning i samhället (hur nu denna skallfastställas) i dess helhet. Enligt en annan skall kriminaliseringen begränsas tillvad som uppfattas som särskilt skadligt för individer eller för samhället. Ävsärskilt intresse är den debatt rörande detta problem, som uppstod i Englandefter framläggandet av den s. k. Wolfenden Report on Homosexual Offencesand Prostitution. I detta betänkande föreslogs bl. a. att frivilligahomosexuella handlingar mellan Prop.1977/78:69 52 vuxnaskulle bli straffria. Förslaget upphöjdes till lag efter stora meningsskiljaktigheter.På det rättsteoretiska planet fördes debatten främsl av domaren ochjuristprofessorn . Devlin företrädde den traditionella naturrältsligtfärgade uppfattningen att slraffiagen och dess handhavande skall baseras på denallmänna uppfattningen i samhället om vad som är etiskt riktigt. Homosexuellagärningar mellan vuxna måste därför vara kriminaliserade även om de sker heltprivat eftersom de enligt allmän moraluppfattning är syndiga och förkastliga.Hart, däremot, anknöt till den liberala traditionen från ,enligt vilken slraffiagstiftningen endast får ha till syfte att ingripa mothandlingar som är skadliga för den enskilde eller samhället. Denna liberala synpå straffiagstift-ningens uppgift har utan tvivel präglat svensk straffiagstiftning,i varje fall under större delen av . Den synes också ligga bakomsexualbrottsutredningens förslag. Någon anledning att frångå dennagrundläggande princip i svensk sirafnagsiiftning synes inte föreligga. Emellertidtorde de olika uppfattningarna praktiskt sett inte behöva leda till alltförskilda resultat. Ytterst är ju resultaten enligt de båda metoderna beroende påvärderingar, enligt Devlins metod vid fastställandet av vad som är allmänmoraluppfattning och enligt den andra vid avgörandet av vilka enskilda ochallmänna intressen som är så viktiga att de behöver straffrättsligt skydd. Vadsom bör kriminaliseras blir alltså ytterst fråga om värderingar. Det önskvärdasynes vara att bedriva reformverksamhet i kontakt med den allmänna uppfattningeni samhället utan att falla för lillfälliga stämningar. Frågan hur detta skallske har behandlats vid en kriminalpolitisk konferens, som hölls av EuropeanCommittee on Crime Problems. Igeneralrapporten uttalades bl. a. att metoderna att åstadkomma en önskvärdständigt fortgående anpassning av slraffiagen till mera långsiktiga förändringari det allmänna uppfattningssättel är svåra att finna. Det ansågs , atten balanserad utveckling kan åstadkommas genom normal pariamenlarisklagstiftning, där de beslutande organen vederbörligen informeras av utredandekommittéer, som står till tjänst med vetenskapliga undersökningar till ledningför besluten. kan ansluta sig till detta uppfattningssätt, som stämmer väl med delpragmatiska sätl, på vilket lagstiftning bedrivs här i landet. Det innebär, attlagstiftaren skall gå varligt fram och inte införa kriminaliseringar på denallmänna straffrättens område i andra fall än då det föreliggerett påtagligtoch långsiktigt behov att med strafföot värna ett enskilt eller allmäntintresse, som uppfattas som betydelsefullt. Därmed torde lagstiftaren bedrivaen viss mer eller mindre effektiv moralisk påverkan på medborgarna till attrespektera sina medmänniskors integritet och viktiga allmänna intressen. Ättdärutöver söka påverka moraluppfattningen med strafföot synes vara att gå förlångt.