prop · G103142 · 1977-12-31 00:00:00 — 12 och13 S§ konsumentkreditlagen innehåller regler om förtidsbetalning vid kreditköp.Enligt 12 § första stycket har köparen alltid rätt att betala heta sin skuldtill kreditgivaren . För att kreditgivaren skall ha rätt att påfordrabetalning i förlid krävs enligt 12 S andra styckei för det första allkreditgivaren har förbehållit sig sådan rätt genom en s. k. förfalloklausul.Vidare krävs att köparen sedan merän en månad är i dröjsmål med att erläggaförfallen del av kreditfordringen och att denna del uppgår till mer än entiondel av hela kreditfordringen (summan av kreditbelopp och kreditkostnad, se2 S). Om dröjsmålet avser två eller flera förfallna posterär det emellertid tillräckligt att dessa tillsammans utgör mer än en tiugondelav heta kreditfordringen (LU 1977/78:5 s. 29 O- Enligt 12 S tredje stycket fördock bank eller annan kreditgivare göra gällande strängare förbehåll ombetalning , om skyldighet därtill följer av annan författning (jfrprop. 1976/77:123 s, 119 0- 13 §innehåller regler som syftar till att köparen vid förlidsbeialning inte skallbehöva betala den del av kostnaden för krediten som belöper på den återstående,icke utnyltiade kredittiden, I prop, 1976/77:123 hade regeringen i denna delföreslagit en enkel schablonregel. valde emellertid en annan lösning(LU 1977/78:5 s, 33 fO- Enligt denna skall den obetalda delen avkredilfordringen minskas med den del av kredilkostnaden som enliglberäkningsgrunder, som slår i överensslämmelse med god sed på marknaden, ärall hänföra till den ej utnyttjade kredittiden (första stycket). Om betalningsker på annan lid än i avtalet bestämd förfallodag skall den ej utnyttjadekredittiden räknas från första förfallodagen efter betalningen. Kreditgivarenfår dock enligt 13 § andra stycket tillgodoräkna sig hela kostnaden för uppläggningav krediten, om denna kostnad särskilt anges i avtalet och inte är oskälig.Bestämmelserna i 13 S är tillämpliga vare sig förtidsbelalningen sker påköparens eget initiativ eller lill följd av att kreditgivaren kan åberopa enförfalloklausut. Som kommer att framgå i det följande skall de tillämpas ävenvid den uppgörelse som skall ske, om kreditgivaren med stöd av förbehåll omåtertaganderätt tar tillbaka vara som sålts på kredit. Prop.1977/78:142 22 13 S avsedda reduktionen av kreditkoslnaden kan, om krediigivaren såpåfordrar, ske med användande av beräkningsmetoder som ger god matematiskrättvisa mellan parterna, 1 första hand har man här åsyftat tUlämpning av dens,k,78-regeln(seSOU 1975:63 s, 139 f, 200 f och 228 f samt LU 1977/78:5 s, 33ft). Å andra sidan kan beräkningsmetoderna framstå som alltför komplicerade.Det har fömtsätts att och berörda näringslivsorganisalioner kanutarbeta råd och anvisningar samt ta fram tabeller och Uknande hjälpmedel förden praktiska tillämpningen (LU 1977/ 78:5 s. 38). Av den tidigare lämnaderedogörelsen för gällande avbetalningsköplag (avsnitt 2,2,1) framgår att s, k,kopplings- och avräkningsförbehåll vid avbelalningsköp i allmänhet är ogiltiga.Sådana förbehåll kan dock göras gällande, om de avser fordran på ersättning förreparation eller annan åtgärd med avseende på avbetalningsgodset. Genomkonsumentkreditlagen utesluts även denna möjlighet. Såvitt gälleravräkningsförbehåll följer detta av 14 S. Om köparen till kreditgivaren eriäggerett belopp för avräkning på viss kreditfordran i anledning av kreditköp, förkreditgivaren enligt 14 S inte först avräkna beloppet på annan fordran som hanhar mot köparen. 1 fråga om kopplingsförbehåll får hänvisas till den följanderedogörelsen för 15 S andra stycket konsumentkreditlagen. 15-23 §§konsumentkreditlagen innehåller bestämmelser som endast gäller kreditköp medförbehåll om återtaganderätt, dvs. sådana kreditköp som normalt fallerunderavbetalningsköptagen. Med förbehåll om återtaganderätt avses enligt 15 §första stycket avtalsvUlkor som ger kreditgivaren möjlighet att återta varan,om inte köparen fullgör sin del av kreditköpsavtal. Ett sådant villkor kan varautformat som ett s. k, äganderätts- eller ägarförbehåll (prop. 1976/77:123 s.178). Iåtskilliga fall där förbehåll om återtaganderätt har uppställts tordekreditgivaren inte kunna tillgodoföra sig något nämnvärt ekonomiskt värde genomatt återta varan. Denna kan t. ex. vara av sådant slag att den har ett mycketringa andrahandsvärde. Trots detta har varan ofta ett betydande bmksvärde förköparen. 1 denna situation utgör återtaganderäiten ett rent påtryckningsmedel,Konsumentkreditlagen bygger bl, a, på tanken att detta normalt inte börförekomma. Som ett medel att åstadkomma delta resultat har i 15 § tredjestyckei tagits upp vissa bestämmelser av näringsrättslig natur. Enligt dessagäller att näringsidkare kan förbjudas att använda förbehåll om återtaganderättvid försäljning av vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värdeeller på grund av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet.I fråga om sådant förbud tillämpas bestämmelserna i avlalsvillkorslagen. Dettainnebär att fråga om förbud prövas av etter, i falt som inteär av störte vikl, av KO. Förbud skatt normall förenas med vite. Anknytningenlitl avlalsvillkorslagen medför alt på samma sätt som när detgäller reglerna om marknadsföring Prop.1977/78:142 23 ochkontantinsats kan ta fram riktlinjer beträffande användningen av förbehåll omåtertaganderätt, i första hand efter överiäggningar med berörda näringsidkareeller branschorganisationer (prop, s, 128 Q- 1 15§ andra stycket anges förutsättningarna för att ett förbehåll omåtertaganderätt skall få göras gällande. För det första krävs att förbehållethar gjorts av säljaren i samband med köpet för att trygga säljarens rätt tillbetalning. Annan kreditgivare än säljaren kan alltså inle förbehållas dettaslags säkerhet i varan, vilket innebär att återtaganderätt är utesluten isamband med låneköp och köp med användande av kontokort. Ett av säljaren tillsäkerhel för dennes egen fordran uppställt förbehåll kan däremot åberopas avannan kreditgivare titt vilken säljaren har överiåtit eller pantsatt sin rätt. Förall ett förbehåll om återtaganderätt skall fö göras gällande fordras vidareenligt nämnda stycke att köparen är i dröjsmål med allerlägga förfallen och ej preskriberad del av kreditfordringen och att denna detuppgår till mer än en tiondel av hela kreditfordringen. Om dröjsmålet omfattartvå etter flera poster är det dock tillräckligt att dessa tillsammans utgör merän en tjugondel av heta kreditfordringen (LU 1977/ 78:5 s. 40 O- Kraven påbetatningsdröjsmåtels längd och beloppsmässiga omfattning överensstämmer alltsåmed dem som gäller för att kreditgivaren skall kunna kräva betalning i förtid.Att endast dröjsmål med kreditfordringen kan åberopas titt stöd föråtertagande innebär alt kopplingsförbehåll inte kan användas för att säkerställaannan fordran genom återtaganderäiten. Ävenom köparen har råkat i sådant kvalificerat belatningsdröjsmål som avses i 15 §andra stycket kan köparen enligt 16 § avvärja återtagande. Härför krävs attköparen innan varan erlägger hela del belopp som inte har betalats irätt tid samt ev. dröjsmålsränta och ersättning för kreditgivarens kostnaderenligl grunder som anges i 17 § tredje-femte styckena. 1 sådant fall fårkreditgivaren inte heller göra gällande en förfalloklausut med åberopande avdröjsmålet. Omkreditgivaren vill utnyttja rätt att återta vara och köparen inte vill ellerförmår avvärja detta genom betalning, skatt förhållandet mellan dem avvecklasgenom en uppgörelse som regleras i 17 och 18 SS- Enligt17 S första stycket skatt vid uppgörelsen göras en avräkning mellankreditgivaren och köparen. Köparen skall härvid enligt andra styckettillgodoräknas varans värde vid återtagandet. Vid beräkning av värdet äger 3 §avbelatningsköptagen motsvarande tillämpning (se avsnitt 2.2.1 ovan). Kreditgivarenfår enligt 17 § tredje styckei tillgodoräkna sig den obetalda delen avkreditfordringen efter sådan reduktion av kreditkostnaden som anges i 13 §.Vidare för kreditgivaren tillgodoräkna sig dröjsmålsränta, dock inte enligthögre räntefot än som anges i 6 § räntelagen (1975:635). 1 förekommande fallfår kreditgivaren också tillgodoräkna sig ersättning för 1977/78:142 24 vissakostnader för återtagande avvaran. Detta gällerenligt 17 § fjärde stycketexekutionsavgift, skälig transportkostnad och i viss mån utgift för inställelsevid förtättning för återtagande, 1 mål om handräckning för återtagande förkreditgivaren enligt 17 § femte slycket tillgodoräkna sig även skälig ersättningför eget arbete med anledning av målel saml arvode till ombud eller biträde. Idenna del kan regeringen meddela närmare föreskrifter. Omdet vid avräkningen uppkommer ett saldo till köparens förmån, för varan enligt18 § första slycket endast om kreditgivaren betalar mellanskillnadentill köparen eller, när varan värderats av utmätningsman, nedsättermellanskillnaden hos denne. Detta motsvarar vad som gällerenligt avbetat ningskö plagen, Fördelfatt att avräkningen resulterar i ett saldo till kreditgivarens förmån harhittills gällande rätt inneburit att kreditgivaren efter återtagandet harkunnat driva in köparens restskuld på vanligt sätt. Genom 18 § andrastycketkonsumentkreditlagen införs nu i stället ett principiellt förbud för kreditgivarenatt kräva ut restskulden. Skulden för dock krävas ut i det undantagsfallet attvaran har utsatts för betydande värdeminskning genom köparens vanvård.Beträffande den närmare motiveringen för dessa bestämmelser -vilka bl. a. tordekomma att få en understödjande effekt på reglerna om kontantinsats och ombegränsning av återtaganderäiten till mera värdebeständiga varor-för hänvisastill prop. 1976/77:123 s. 133 f samt till LU 1977/ 78:5 s. 70-72. Detbör påpekas att med restskuld enligt 18 § andra stycket endast avses belopp somomfattas av de tidigare berörda avräkningsregterna. Kreditgivaren är såledesalltid oförhindrad att även efter varans återtagande kräva ut ersättning förrättegångskostnader som hänför sig till dom varigenom köparen har förpliktatsulge varan (prop, s. 184). Sedanen vara återtagits har köparen enligt 19 § rätt att lösa dentillbaka från kreditgivaren. 1 så falt måste köparen emellertid betalakreditgivaren inte bara varans värde vid återtagandet utan också den restskuldsom kan ha uppkommit vid avräkningen. Ettåtertagande kan komma till slånd på olika sätt (jfr avsnitt 2.2.1 ovan). Detkan ske genom en uppgörelse direkt mellan parterna, utan medverkan avmyndighei. Kreditgivaren kan också vända sig lill domstol och utverka en domsom innebär att köparen förpliktas ulge varan. Domen kan sedan verkställas påvanligt sätl, med beaktande av konsumentkreditlagens regler om avräkning mellanparterna m m. Detvanligaste förfarandet lorde emellertid även i fortsättningen bli attkrediigivaren hos utmätningsman begär handräckning för återtagande av varan.Bestämmelser härom har upptagits i 20-22 S§ konsumentkreditlagen, t vissutsträckning hänvisar dessa titt handräckningsreglerna i avbetalningsköplagen.Vikliga avvikelser förekommer dock. Enligt20 § konsumentkreditlagen för krediigivaren hos utmätningsman 1977/78:142 25 sökahandräckning för varans återtagande. Som förutsättning härför gäller att detrörande kreditköpet har upprättats en av parterna underskriven handting, sominnehåller förbehåll om återtaganderätt samt uppgift om kontantpriset,kreditbeloppet, kreditkostnaden, kredittiden, kreditfordringen och detidpunkter när betalning skall erläggas. Denna handling skall i avskrifibifogas handräckningsansökningen, som skall vara skriftlig och innehållauppgift om hur slor del av kredilfordringen som utestår obetald. Saknas inyssnämnda handting uppgift om exempelvis kontantpris skall ansökningen avstås(prop. s. 185). Detsamma gäller om köparen visar sannolika skäl att handlingeninnehåller felaktig uppgift till köparens nackdel (prop. s. 185,360 och 373). I 21§ första styckei föreskrivs att handräckning för beviljas endast om det äruppenbart att de fömtsättningar som anges i 15 § andra stycket föreligger.Enligt 21 S andra stycket får handräckning inte beviljas, om förbehåll omåtertaganderätt har använts i strid mot sådant förbud som avses i 15 § tredjestycket. Genom21 S tredje stycket har köparens s. k. beneficium vid återtagande utvidgatsväsentligt i förhållande titt vad som gälter enligt avbetalningsköplagen.Handräckning eller verkställighet av dom, varigenom köparen har förpliktats altlämna tillbaka vara som sålts med förbehåll om återtaganderätt, får sålundainte beviljas beträffande vara som faller under reglema om beneficium vidutmätning i 65 S utsökningslagen (1877:31 s, 1). Detta innebär att handräckningeller domsverkstältighet inte för ske med avseende på bl, a, möbler och annanutrustning som är nödvändig för ett hem och dess skötsel. Vidare undantasföremål som tjänar uteslutande till köparens personliga bmk och utrustning somfordras för köparens förvärvsverksamhet, allt lill skäligt värde, 1 denna delfår i övrigt hänvisas till prop, s. 187. övrigt angår förfarandel vid handräckning och domsverkslällighet hänvisar 22S konsumentkreditlagen lill bestämmelserna i 10 S tredje och fjärde siyckena,12-15 §S och 16 § första stycket avbetalningsköplagen. En redogörelse för dessabestämmelser har tidigare lämnats (avsnitt 2,2.1 ovan). Vidkreditköp med förbehåll om återtaganderätt är kreditgivaren oförhindrad attgöra gällande sin fordringsräti i vanlig ordning. Han kan således vända sigtill domstol för alt fö ett verkställbart utslag på sin fordran i stället föratt göra gällande sin återtaganderätt. Med stöd av sådani utslag kankreditgivaren begära utmätning hos köparen. För denna siluation innehålleremellertid 23 § konsumentkreditlagen den viktiga regeln, att den vara som harsålts med förbehåll om återtaganderätt inte får utmätas för fordran på grund avkreditköpet. Syftet med regeln är främsl att förhindra att konsumentkreditlagensregler om avräkning mellan partema sätts ur spel. Del i lagtexten användauttryckel "fordran på grund av kreditköpet" inbegriper -fömtomkreditfordran - också fordran på lagsökningskostnad o. d. som 1977/78:142 26 hänförsig till köpel. Inte heller på grund av sådan fordran kan alltså varan utmätas.Det är därvid utan belydelse om rätten att ta tillbaka varan har gått förloradpå grund av att kreditfordringen helt eller till större delen har erlagts(prop, s, 373), Efterievnadenav konsumentkreditlagen har ställts under offentlig tillsyn. Bestämmelsernahärom finns i 25-29 SS- Annanlagstiftning av intresse i detta sammanhang är bl. a, inkassolagen(1974:182,ändrad 1975:744)som i första hand syftariill att undanröja riskernaför att gäldenärer utsätts för otillböriiga inkassoåtgärder. Vidare bör nämnasförordningen (1959:575) med föreskrifter om vissa betalningsvillkor vidyrkesmässig försäljning av bilar (ändrad senast 1976:1074), Förordningeninnehåller en konjunkturpolitiskt motiverad reglering av kontantinsats (f n.minst 40 procent) och kreditlid (f n. högst 18 månader) vid sådan bilförsäljning(se närmare prop. 1976/77:123 s. 34 f samt SOU 1977:24 s, 49 ff). Somhar framgått i avsnitt 1 antog den i prop. 1976/77:123 föreslagnakonsumentkreditlagen med vissa av lagutskottet förordade ändringar (LU1977/78:5). Ändringarna avsåg i huvudsak förutsättningarna för att kreditgivarevid kreditköp skall fö göra gällande s. k. förfalloklausut och förbehåll omåtertaganderätt (12 och 15 §§), beräkningen av kreditgivarens fordran näravtal om kreditköp avslulas (13 §) samt kreditgivares rätt att efteråtertagande av vara kräva ut ev. restskuld (18 S)- Då ulredningens betänkandeavgavs före lagutskottets har de av gjorda ändringarna ikonsumentkreditlagen inle kunnai. beaktas av utredningen. Utredningenredovisar i avsnitt 4 av betänkandet sina allmänna överväganden rörandeavbetalningsköplagens framtid mot bakgmnd bl, a, av förslaget tillkonsumentkreditlag. I avsnittet 5.1 berör uiredningen frågan omkonsumentkreditlagen lämpligen kan utgöra en allmän förebild för lagstiftningrörande krediter utanför konsumentområdel. Utredningenställer sig avvisande till tanken att konsumentkreditlagens regler generelltskulle efterliknas utanför konsumentkreditområdet. Enligt utredningen gör sighär till slor del andra synpunkler gällande än inom konsumentområdet. Av störstintresse är kreditavtal där båda parter är Prop.1977/78:142 27 näringsidkare.Utredningen framhåller alt ett företag typiskt sett är beroende av krediter föratt kunna driva sin rörelse och att onödiga förvärv inte utgör något framträdandeinslag. Bristande jämbördighet mellan parterna förekommer men är intetillnärmelsevis lika vanlig som i förhållandet näringsidkare-konsument. Detfaller sig enligt utredningen naturiigt att ställa högre krav på den som drivernäring än på en konsument bl, a. när det gälter att tillvarata de egnaintressena. Kreditlransaktioner i näringsidkarförhåtlanden kan dessutom företebetydande olikheter sinsemellan, 1konsumentkreditlagen framträder enligt utredningens mening vissa bestämmelsersom viktigare än andra när del gäller att stärka kredittagarens/ köparensställning. Utredningen syftar på reglema om informationsplikt vidmarknadsföring av kredit (5-7 §§), om kontantinsats vid kreditköp (8 och 9 S§),om köparens befogenheter gentemot särskild kreditgivare vid kreditköp (10 §)och om begränsning av användningen av förbehåll om återtaganderätt till köpavseende varor som kan anses lämpade att utgöra säkerhet för kredit (15 Stredje slyckel). Utredningenanser det inle kunna komma i fråga att utanför konsumentkreditområdet införagenerellt tillämpliga beslämmelser om inforniattönspliki vid marknadsjöring avkredii. Det finns enligt utredningens mening inte heller lillräckliga skäl fören sådan informationsplikt med ett mera begränsat tUlämpningsområde, t. ex.enbart såvitt avser avbetalningsköp som faller utanför konsumentkreditlagen.Den huvudsakliga grunden för denna ståndpunkt är att informationsplikten inteskulle fö samma betydelse utanför konsumentkreditområdet som inom detta.Ändamålet med den i konsumentkreditlagen föreskrivna informationen rörande bl.a, effektiv ränta är främst att ge konsumenten möjligheter att göra jämförelsermellan olika altemativ. Den näringsidkare som överväger avbetalningsköp för sinrörelse saknar emellertid, framhåller utredningen, inte sällan annan utväg.Alternativen självfinansiering och avstående från köp har i regel inte sammaaktualitet för en sådan näringsidkare som för konsumenten (jfr även betänkandets. Uiredningenavvisar också ett lagstadgat konianiinsatskrav vid krediiköp utanförkonsumentområdet. Utredningen framhåller att de varor som en näringsidkareköper på avbetalning normalt behövs för hans rörelse, 1 kommersiellaförhåltanden är leverantörskrediier ofta ett nödvändigt led i finansieringen aven rörelse. För näringsidkaren måsle det enligt utredningen typiskt sett varatitt övervägande fördel att kunna göra ett avbetalningsköp med lågeller ingenkontantinsats. Utredningen sägersig visseriigen ha funnit att det åtminstonetidigare har förelegat vissa problem för främst mindre företag att fullföljasina avbetalningsköp bl. a, när det gällt entreprenadmaskiner och lastbilar.Enligt utredningen skulle ett krav på hög kontantinsats ha kunnat motverkasådana problem. har emellertid skett en avsevärdförbättring. Om ett ingripande skulle behövas bör detta enligluiredningen i varje fall inle ha formen av en allmän konlantinsalsreg-lering.Problem inom viss bransch eller beträffande visst varuslag bör angripas meddirekta medel, anpassade efter omständigheterna. Vadangår s. k. treparisjörhållanden framhåller uiredningen att det vidavbetalningsköp näringsidkare emellan är vanligt att kreditgivningen finansierasgenom att säljaren erhåller betalning av tredje man (särskild kreditgivare),som på grund av pantsättning eller överiåtelse i stället övertar säljarensrättigheter gentemot köparen. Ofta är del redan när köpeavtalet ingås fömtsättatt en särskild kreditgivare på detta sätt skall träda in (jfr betänkandet s.56). Det förekommer i hilhörande fall alt köparen genom en bestämmelse iköpeavtalet (s. k. cui-offklausul) avskärs från möjligheten att gentemot densärskilde kreditgivarens krav på betalning framställa invändningar på grund avköpet, t. ex, rörande fel i varan. Köparen kan i trepartsförhåtlandel inteheller kräva all den särskilde kreditgivaren återbär någon del av den betalningsom han redan har uppburit av köparen, t, ex, om köpet hävs. Dessabegränsningar i köparens befogenheter för betydelse främst om säljaren blirinsolvent och därför inte kan tillgodose köparens ev. anspråk på grund avköpet. Somhar framgått i avsnitt 2.2.5 (jvan innebär 10 S konsumentkreditlagen enbetydande förstärkning av konsumentens ställning i bl. a. den nu berörda situationen. Enligtulredningens mening saknas det anledning att införa motsvarande regler utanförkonsumentkreditområdet. Såvitt gäller möjligheten att kräva åter redan eriagdbetalning i samtiand med hävning o. d. hänvisar utredningen till att köparenssituation inte förändras genom att säljaren överlåter eller pantsätter sinarättigheter enligt köpeavtalet. Enligt utredningen förhåller det sigvisserligen annorlunda om överlåtelsen på grund av en cut-offklausul medför attköparen även avskärs från rätten att mot den särskilde kreditgivarens krav påbetalning framställa sådana invändningar på grund av köpet som han hade kunnatåberopa mot säljaren. Utredningen framhåller emellertid att köparens slällningi denna situation är jämföriig med den som han skulle ha befunnil sig i, om hanhade betalat kontant. Den risk som läggs på en kreditköpare genom encut-offktausut kan därmed enligl utredningens mening inte betraktas som typisktsett oskälig i näringsidkarförhåtlanden. 1 anslutning härtill påpekar uiredningenockså alt bruket av växlar - som på grund av växetlagstiftningen kan medförasamma effekter som cut-offklau-suler - är allmänt godtaget i kommersiellaförhållanden och knappast kan förbjudas just vid avbetalningsköp aäringsidkareemellan, så länge pålagliga missförhållanden inte har framkommit. Utredningenfinner inte heller skäl föreligga att efter mönster av konsumentkreditlagensöka begränsa användningen av JÖrbehåU om åiertagande-rätt vid kreditköputanför konsumentkreditområdet. Enligt utredningen har det inte framkommitnågra olägenheter med nuvarande ordning. Prop.1977/78:142 29 omåtertaganderätt används enligt utredningen här mest vid näringsidkares köp avdyra varor med betydande andrahandsvärde. I kommersiella förhåltanden kan detinte heller utan vidare anses ligga i kreditbehövande köpares intresse attstränga krav ställs på varans värde som säkerhet. Motbakgmnd av sina ställningstaganden i nu berörda frågor har utredningenövervägt, om del över huvud taget behövs särskild lagstiftning beträffandeavbelalningsköp som inte omfattas av konsumentkreditlagen. 1 denna del framhållerutredningen bl. a. att den nu gällande avbetalningsköplagen har tillkommit medsikte inte bara på konsumenters utan också på kapitalsvaga småföretagaresavbelalningsköp (betänkandet s. 75 O- Avbetalningsköpet spelar alltjämt enbeaktansvärd roll när sådana näringsidkare skall skaffa nädvändig utrustningför rörelsen. Utredningen påpekar att den förmögenhetsrättstigageneralklausulen i 36 § avtalslagen visseriigen ger ökade möjligheter att kommaål avtalsvillkor som i det enskilda fallel framsiår som oskäliga Gfr avsnitt2.2.2 ovan). Avbetalningsköparens ställning blir enligt uiredningen emellertidsäkrare om man genom lagstiftning skapar ett preciserat minimiskydd. Det möterenligt utredningen också betänkligheter all i anslutning till förbättringarför konsumenterna försvaga det skydd som f n. gälter för näringsidkare somköper på avbetalning, i all synnerhet som dessa ofta är beroende av dennakreditform för sin rörelse. Enligt utredningen bör man alltså även ifortsättningen i tag reglera även sådana avbetalningsköp som faller utanförkonsumentkreditlagen. När det gällerlagstiftningstekniken berör utredningen frågan huruvida reglerna för sådanaavbetalningsköp som nämndes bör sammanföras med konsumentkreditlagen titten enda lag.