prop · G103103 · 1977-12-31 00:00:00 — Del bör därför slåkommittén fritt att överväga andra former för åläggande av disciplinpåföljd. Omsärskilda disciplinnämnder anses böra inrättas för att handlägga ärenden omdisciplinansvar för den anställda personalen, bör kommittén undersökamöjligheten av att låta sådana nämnder också avgöra ärenden om disciplinpåföljdför värnpliktiga. Om kommittén ansernödvändigt atl i princip behålla befogenheten för militär chef att åläggavärnpliktig disciplinpåföljd, kan det finnas anledning att undanta vissa typerav ärenden, l.ex. sådana där påföljden kan antas bli särskUt ingripande ellerdär förseelsen bestrids och tillfredsställande utredning inte kanåstadkommas, och i stället låta dessa ärenden avgöras av allmän domstol ellersärskild disciplinnämnd. Oavsett vUken lösning som kommittén stannar för, ärdel självfallet av största vikt att rättssäkerhetssynpunkterna tillgodoses.Kommittén bör överväga formerna för omprövning av beslut i disciplinärendenliksom frågor om uppskov med DelII Ju:12 Skr 1977/78:103 54 verkställighetenav ålagd disciplinpåföljd i de fall där omprövning av beslutet begärs. 1sammanhanget bör också uppmärksammas behovet av juridisk expertis vidhandläggning av disciplinärenden liksom den misstänktes behov av bistånd ochvägledning. Enförändring av det militiira ansvarssyslemet i enlighet med vad jag harantyU innebär bl.a. att det speciella straffrättsliga ansvaret för vämpliktigabegränsas till ett fätal mera allvarliga brottstyper. Med hänsyn härtill tordedel knappast längre finnas utrymme för alt låta militära chefer handläggamilitära brottmål i egentlig mening. Dessa mål bör i stället behandlas av deallmänna domstolarna, varvid i princip BrB:s allmänna påföljdssyslem bör varatillämpligt. Skäl talar emellertid för att man behåller möjligheten för allmändomstol att i sådana fall döma till militär disciplinpåföljd. Även denna frågaliksom frågor om verkställighet av dom eller beslut varigenom sådan påföljd harålagts bör utredas närmare av kommittén. Vadjag har anfört i fråga om utformningen av ett nytt militärtansvarssystem och processuella regler för detla har huvudsakligen haft avseendepå normala förhållanden under fredstid. Vid krigstillstånd - men även underberedskap - är den militära tjänsten i många hänseenden så särpräglad att detkan vara befogat och kanske nödvändigt med ett utvidgat straffansvar för allatjänstgörande krigsmän, oavsett om de är arbetstagare eller värnpliktiga, ochmed särskilda regler för förfarandet. Dessa frågor samt spörsmål som har sambanddärmed, t.ex. de särskilda domstolarnas sammansättning och arbetsformer, börutredas av kommittén. Utformningenav ett nytt ansvarssystem inverkar också på bestämmelsema om handläggning aversättningsmålen. Genom tillkomsten av den nya skadeståndslagen har ävenföi-ulsättningarna för åläggande av ersättningsskyldighet begränsats.Kommittén bör därför undersöka om det finns anledning att behålla möjlighet förvissa militära chefer all ålägga ersättningsskyldighet. Utöverden rätt omfattande genomgång av den militära straff- och processlagstiflningensom föranleds av vad jag nu har anfört är del angeläget att kommittén gör enallmän översyn av såväl denna lagstiftning som andra hithörande författningar,så att man även i övrigt så långt möjligt når samstämmighet mellan civilaregler och alltjämt behövliga militära särbestämmelser. Vid denna översyn börbl.a. frågor som rör utredningen i disciplinärenden och fömndersökningen imilitära brottmål uppmärksammas, liksom frågan om de militära tvångsmedlen.Kommittén bör beakta resultatet av det arbete som f n. bedrivs av utredningen(Ju 1974:17) angående översyn av häktningsbestämmelsema. Samråd bör även skemed den kommitté för översyn av rättegångsförfarandel vid allmän domstol somnyligen har lillkallals. Chefenför armén har i skrivelse lill regeringen tagit upp vissafrågor rörande svensk militär rättsvård i internationeUt sammanhang. Vidarehar dåvarande militieombudsman i framställning den 18 februari 1966till regeringen berört vissa problem i samband med rättskipningen vid densvenska beredskapsstyrkan för FN-tjänst. Kommittén bör i sill arbete beakta desäiskilda problem som kan uppkomma i dessa sammanhang och föreslå sådanasärskilda regler för denna del av den militära verksamheten som kan visa sigbehövliga till följd av vad kommittén avser att föreslå beträffande systemetför beivrande av förseelser begångna inom landet. Detbör stå kommittén fritt att ta upp även andra frågor som den finner ha 55 Kommittéer: Del II Ju: 13 sambandmed de frågor som jag har nämnt i det föregående. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen bemyndigarchefen för atttillkalla en kommitté med högst 3 ledamöter med uppdrag alt se över detmilitära ansvarssystemet m.m., attutse en av ledamöterna att vara ordförande, attbesluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annat biträde åt kommittén. Vidarehemställer jag att regeringen föreskriver attersättning lill ledamot, sakkunnig, expert och sekreterare skall utgå i form avdagarvode enligt kommittékungörelsen (1946:394), om annat ej föreskrives, attkostnadema skall belasta andra huvudtitelns kommitléanslag. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan. Tilläggsdirektiv till utredningen (Ju 1975:05) om väktar-utbildning Departementschefen,statsrådet , anför. Våren1975 tillkallade dåvarande chefen för , statsrådetGeijer, en sakkunnig för att utreda frågan om utbildning av väktare. Densakkunnige har antagit narrtnet väklamlbildningsutredningen. Huvuduppgiftenför den sakkunnige är enligt direktiven all lägga fram förslag lill enutformning av väklarutbildningen som är ägnad att göra väktarpersonalen välskickad att utföra uppdrag av sådant slag som normalt brukar anförtros åtbevakningsföretag. Som en utgångspunkt för sina överväganden borde densakkunnige söka kartlägga och avgränsa de arbetsuppgifter förbevakningsföretagen som man bör räkna med vid utbildningsfrågans bedömning. 1direktiven framhölls vidare bl.a. att den sakkunnige för atl geväklarutbildningen ett adekvat innehåll borde ta hänsyn både till de allmännaintressen som gör sig gällande i detta sammanhang och till de önskemål som kanställas upp från förelagens och deras kunders sida. Av särskild vikt är enligldirektiven också att utbildningsfrågan får en lösning som tillgodoser befogadekrav från de anställdas sida. Närdel gäller själva organisationen av väklarutbildningen pekades i direktiven påsvårigheterna särskilt för små och medelstora företag atl genomföra entillfredsställande utbildning. Den sakkunnige borde därför undersöka i vad måndet behövs åtgärder för att centralisera utbildningen eller delar av denna. Altutbildningen ankommer på bevakningsförelagen själva behöver enligt direktiveninte utesluta ett syslem där de förelag som så önskar kan låta personalengenomgå kurser som anordnas mera centralt. Om en lösning efler dessa riktlinjerskulle anses påkallad, borde den sakkunnige söka nå fram till en ändamålsenligavgränsning av de utbildningsmoment DelIIJu:13 Skr1977/78:103 56 somkan lämpa sig för en mera centraliserad kursverksamhet av detta slag. Därvidborde också övervägas om en sådan verksamhet lämpligen skall bedrivas i detallmännas regi eller om den kan ordnas i andra former, t.ex. genom någonbranschorganisation. Oavsett vilken lösning som väljs, ärenligt direktivenutgångspunkten att företagen själva skall svara för de kostnader som ärförenade med utbildningen av deras personal. Jagansluter mig till min företrädares uppfaUning om behovet av en utredning omväklarutbildningen. Även vad gäller de frågor som därvid bör ägnas särskilduppmärksamhet kan jag i huvudsak instämma i de synpunkter som utvecklas idirektiven. Omutbildningen organiseras enligl direktiven, innebär det att bevakningsföretagenliksom f n. i princip själva skall svara för utbildningen, låt vara med enmöjlighet för dem att frivilligt ansluta sig till mera centralt anordnadekurser i olika utbUdningsmornent. Direktiven lär i denna del ses mot bakgmnd avvissa av godkända uttalanden i prop. 1974:39 med förslag till lag ombevakningsföretag. Där betonas (s. 48, 49) den stora betydelsen från allmänsynpunkt av atl väktarpersonalen får en ändamålsenlig utbildning. Det allmännaskulle emellertid inte behöva omhänderha den direkta administrationen avutbildningen för all tillförsäkra sig ett avgörande inflytande över denna.Intresset av samhällskontroll över väklarutbildningen beaktades i ställetgenom ett bemyndigande för att efter samråd med berördaarbetsmarknads- och branschorganisationer meddela föreskrifter om väklarutbildningenoch genom regler om tillsyn över auktoriserade bevakningsföretag, 12 resp. 8 §lagen(1974:191)om bevakningsföretag. Föregen del är jag tveksam om denna lösning i fråga om utbildningens organisationpå är ändamålsenlig. Det är allmänt erkänt att det är ettbetydande samhällsintresse att bevakningsförelagens personal fär en iförhållande till sina uppgifter lämpligt avpassad utbildning. Med en ordningsom innebär att ansvaret för utbildningen ligger på företagen själva blir delsvårt alt undvika atl utbildningens kvalitet varierar, även omutbildningsmomenten regleras av enhetliga föreskrifter. Härtill kommer atlsvårigheter för de små och medelstora bevakningsförelagen att genomförautbildningen kommer att kvarstå, om utbildningskostnaderna även i fortsättningenhelt skall betalas av förelagen själva. Redandet nu anförda talar enligl min mening för all samhället bör ta på sig ell ökatansvar för väklarutbildningen, något som också har varit ettönskemål från personalorganisationernas sida. En sådan lösning är motiveradäven av utbildningspolitiska skäl. 1 den mån ett yrke kräver viss utbildningbrukar samhället svara för den gmndläggande yrkesutbildningen. Däremot kan dendirekta inskolningen ske genom arbetsgivarens försorg. Mot bakgrund av vad jagsålunda har anfört förordar jag att den sakkunnige, som enligt den terminologisom används bör benämnas särskild utredare (se SFS 1976:119), får iuppdrag att närmare utreda förutsättningarna för att samhället svarar förväklarutbildningen i större utsträckning än vad som förutsattes i deursprungliga direktiven. Utredaren bör därvid i första hand pröva möjlighetenav alt utbildningen organiseras inom ramen för gymnasieskolan med kommun somhuvudman. Vid en sådan lösning bör dock utgångspunkten vara atl undervisningeni de delar av utbildningen som omfattar arbetsteknik föriäggs helt tillbevakningsföretag. Därvid torde undervisningen få meddelas av lärare somföretaget tillhandahåller och vederbörande företag svara för de lokaler liksomden materiel och 57 Kommittéer: Del II Ju:14 utrustningi övrigt som behövs för denna undervisning (s.k. inbyggd utbildning). Underangivna förutsättningar bör en utgångspunkt också vara att statsbidrag utgårenligt de regler som i allmänhet gäller för inbyggd utbildning igymnasieskolan. Omutredaren stannar för en sådan organisation av utbildningen som harskisserats, bör han utarbeta förslag till lim- och kursplaner för specialkursför utbildning av väktare. I delta avseende bör de ursprungliga direktiven varavägledande. Blandde frågor som behöver ytteriigare övervägas vid en lösning efter dessa linjervill jag nämna utbildningen förden kortlidsanställda personalen samt vilkaregler som bör gälla i övergångshänseende. Jaghemställer alt regeringen utvidgar det uppdrag som har lämnats densärskilde utredaren i enlighet med vad jag nu har anfört. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hans hemställan. 14.Utredning om de allmänna advokatbyråerna m.m. Departementschefen,statsrådet , anför. Den1 genomfördes en omfattande reform av samhällets rättshjälp (prop.1972:4,JuU1972:l2,rskrl972:205ochprop.l972:132,JuU 1973:1,rskr 1973:21).Reformen innebar bl.a. all området för rättshjälpen vidgades väsendigt. Enligtdel nya systemet skall räushjälp i princip kunna utgå i alla slag av rättsligaangelägenheter, oavsett om de behandlas av myndighet eller inte. Varje fysiskperson skall kunna fä rättshjälp i sådan utsträckning alt han inte avekonomiska skäl måste avstå från att ta lill vara sin rätl. Den enskilde skalldock bidra lill kostnaderna för rättshjälpen i förhållande till sinbetalningsförmåga. För alträttshjälpsreformen skulle kunna föras ut i samhället har det krävts betydandeorganisatoriska insatser. Av central betydelse för alt rättshjälp av godkvalitet skall kunna ges är att den enskilde har tillgång till kvalificeradbiträdeshjälp. För att tillgodose detta behov har inrättats allmänna advokatbyråermed staten som huvudman. Det finns f n. 30 allmänna advokatbyråer (prop.1973:74, JuU 1973:19, rskr 1973:169). är centralmyndighet förrättshjälpen och central förvaltningsmyndighet för de allmänna advokatbyråerna.Dessa finns på 28 orter. 1 varje län utom finns en allmänadvokatbyrå. Om man räknar in filialkontor och regelbundenmottagningsverksamhel finns fn. tillgång till biträdeshjälp från allmänadvokatbyrå på 87 orter i landet. De nuvarandeadvokatbyråerna har tillkommit dels genom att 16 tidigare rättshjälpsanstalterhar omvandlats till sådana byråer, dels genom att 14 nya byråer har inrättats.Utbyggnaden har skett enligl de allmänna riktlinjer som drogs upp i prop.1972:4 och till vilka i allt väsentligt anslöt sig (JuU 1972:12, rskr1972:205). Jag skall här redovisa huvuddragen av dessa riktlinjer. DelIIJu:14 Skr 1977/78:103 58 Blandde faktorer som enligl dåvarande departementschefen inverkade på frågan omuppbyggnaden av allmänna advokatbyråer var att man kunde räkna med en kraftigökning av efterfrågan på rättshjälp i del nya systemet och att dennaeflerfrågeökning inte skulle kunna mötas av de dåvarande rättshjälpsanslallernaoch av enskilt verksamma advokater. Liksom tidigare borde principen om del friaadvokatvalel upprätthållas. Denna princip innebar emellertid inte bara en rättalt fritt välja biträde bland de privatpraktiserande juristerna. Minst likaviktig var den andra sidan av valfriheten, nämligen möjligheterna att vända sigtill en jurist på en av det allmänna driven advokatbyrå. För storabefolkningsgrupper, särskilt de mindre väl lottade i samhället, kunde detenligt departementschefen innebära en trygghetsfaktor alt kunna vända sig tillett allmänt organ av rättshjälpsanstalternas karaktär. Del kunde också varasvårt för den enskilde att på egen hand utvälja en för hans ärende lämpligprivatpraktiserande advokat. Departementschefenansåg rnot bl.a. denna bakgrund att det allmänna över hela landet bordetillhandahålla kvalificerad personal som kunde bistå allmänheten i rättsligaangelägenheter Vid en sådan utvidgning av det allmännas advokatverksamhels;yntes det naturligt atl i första hand bygga på de dåvaranderättshjälpsanstalterna. Riktpunkten för utbyggnaden borde vara att en allmänadvokatbyrå skulle finnas i varje län för att lämna biträdeshjälp. De allmännaadvokatbyråerna fick liksom rättshjälpsanstalterna hålla mottagningar utanförstationeringsorten för att eliminera eller mildra de olägenheter för derättssökande som ett så stort verksamhetsområde kunde medföra. Även om deallmänna advokatbyråernas verksamhet inte borde begränsas till klienter medsubventionerad rättshjälp, fanns det enligt departementschefen från andrasynpunkter skäl att iaktta en viss försiktighet vid utbyggnaden. Utbyggnaden avde allmänna advokatbyråerna fick inte leda till att förutsättningarna förenfristående advokatkår i väsentlig mån rubbades. De allmänna advokatbyråernaborde inte ha någon monopolställning eller några fördelar på annat sätt utanborde konkurrera med de privatpraktiserande advokaterna på lika villkor. Dessasynpunkter borde medföra alt utbyggnaden skedde successivt, vilket ocksåbedömdes vara nödvändigt för att kunna rekrytera kvalificerad juristpersonal. Denväntade stegringen av det allmännas utgifter för rättshjälpen gjorde det enligldepartementschefen angeläget med en effektiv kostnadskontroll. Ett viktigtinslag i kostnadskontrollen skulle bli att komplettera de gällandebestämmelserna om ersättning till biträden och offentliga försvarare med ettlaxesystem. I taxesystemel skulle den ersättning som kunde ansesskälig få stor betydelse. Utgångspunkten borde därvid vara den genomsnittliga kostnadenper timme för advokatverksamhelen. Själv kostnadema vid räushjälpsanslalternaoch senare vid de allmänna advokatbyråerna fick vidare tillmätas stor vikt. Väsentligtför uppbyggnaden av de allmänna advokatbyråerna var enligt departementschefenvilka uppdrag dessa skulle fä åta sig. Del var angeläget att de allmännaadvokatbyråerna kunde åta sig vissa uppdrag även utanför rältshjälpsområdet.För ett fritt konkurrensförhållande mellan den enskilda och den allmännaadvokatverksamheten värdet av stort värde att några mera väsentligainskränkningar i rätten alt åta sig uppdrag inte ställdes upp. Uppdragenutanför rättshjälpsområdet fick dock inle inkräkta på de allmännaadvokatbyråernas primära uppgift att biträda inom rättshjälpssystemel. Departementschefenframhöll vidare att de allmänna advokatbyråerna borde kunna utnyttjas försådana uppdrag utanför rättshjälpsområdet där det 59 Kommittéer: Del II Ju:14 kundevara svårt atl få åtgärder vidtagna därför att ersäUning för uppdragen intekunde påräknas. Som exempel på sådana uppdrag nämnde han uppdrag som god manvid fattigkonkurs, vissa uppdrag som likvidator eller syssloman vid likvidationav aktiebolag och uppdrag som förmyndare eller god man enligt ivissa fall när tillgångar saknades. Närdel gällde bl.a. de ekonomiska förutsättningarna för verksamheten vid deallmänna advokatbyråerna framhöll departementschefen att verksamheten viddessa byråer borde bedrivas på samma sätt som advokatverksamhet i övrigt. Av slorbetydelse var därvid att intäkterna i verksamheten gav full täckning förkostnaderna. Detta var nödvändigt för att åstadkomma den önskvärda konkurrensenpå lika villkor mellan de allmänna advokatbyråerna och de privatpraktiserandeadvokaterna. Även från en annan synpunkt ansåg departementschefen det viktigtatl verksamheten vid de allmänna advokatbyråerna gav full kostnadsläckning.Arvoden till biträden och offentliga försvarare skulle i stor utsträckningbestämmas efter taxor. Underiag för aU bestämma taxorna borde kunna i huvudsakhämtas från de allmänna advokatbyråernas debitering. För att åstadkommarealistiska taxor var del sålunda nödvändigt att de allmänna advokatbyråernasdebitering gav täckning för alla kostnader i verksamheten. Närmareriktlinjer för organisationen av bl.a. de allmänna advokatbyråerna och derasverksamhet drogs upp i prop. Riktlinjerna godtogs i allt väsentligt avriksdagen (JuU 1973:19, rskr 1973:169). Härigenom fastställdes antalet allmännaadvokatbyråer till 30. Uppbyggnaden av de nytillkomna byråerna skulle skesuccessivt och antalet jurister på dessa begränsas till två eller tre underuppbyggnadsskedet. 1den sistnämnda propositionen framhöll dåvarande departementschefen atlflertalet av de tidigare rättshjälpsanstalterna hade mottagningar utanförhuvudorten. Sådana mottagningar kunde i vissa fall vara olönsamma men ändå varamotiverade av allmänhetens berättigade krav på service. 1 största möjligautsträckning borde mottagningsverksamheten fortsätta på de orter därrättshjälpsanstalterna hade mottagning. Även andra orter kunde bli aktuella förmottagning. 1 samtliga fall där mottagningsverksamheten visade sig olönsam ficken avvägning göras mellan kostnadskonsekvenserna och allmänhetens behov avjuridisk service. Närdet gällde budget- och ekonomisystem påpekade departementschefen till en börjanatl ett budgetsystem måste väljas som var förenligt med verksamhetens art. Pågrund av alt byråernas verksamhet hade karaktären av uppdragsverksamhet var dellämpligt atl utbetalningar och inbetalningar redovisades över ellförslagsanslag på formellt . Anslaget borde i princip inte fä uppvisanågon netlobelastning vare sig under loppet eller vid slutet av budgetåret. Föratt lösa likviditelsproblem för verksamheten räknade departementschefen med attde allmänna advokatbyråerna skulle få disponera en röriig kredit iriksgäldskonlorel. Enligt departementschefenhade man anledning atl räkna med att vissa byråer skulle komma alt ge överskottunder del att andra skulle komma att uppvisa underskott. Resultatutjämningmellan byråerna borde dock inte få förekomma. En resultatuijämning mellan deallmänna advokatbyråerna skulle nämligen i praktiken innebära en"koncernbildning" som inte stod i överensstämmelse med den ställning iförhållande till enskilda advokater som de allmänna advokatbyråerna avsågs få.Över- eller underskott i verksamheten vid de olika byråerna fick i ställetbalanseras från ett budgetår till ett annat. Om samma advokatbyrå under fleraår visade underskott fick DelIIJu:14 Skr 1977/78:103 60 frågantas upp om byrån borde läggas ned eller organiseras om. Även överskott underflera år kunde ge anledning till förändringar av verksamheten, Lönsamhetsprincipenkunde enligt departementschefen inte tillämpas strikt vid de allmännaadvokatbyråerna. För dessa uppstod kostnader som inte var helt att jämföra medenskilda advokaters kostnader för sin verksamhet. Bl.a. borde kostnader försådan mottagningsverksamhet utanför huvudorten som bedrevs av sociala skäl inlepåverka en byrås rörelseresultat. Inte heller kostnaderna för de förut nämndauppdragen som likvidator, god man m.m. borde tillålas inverka pårörelseresultatet. De kostnader som sålunda de allmänna advokatbyråerna fick tapå sig och vilka inle borde påverka rörelseresultatet borde finansieras isärskild ordning genom ett särskilt driftbidragsanslag som borde vara gemensamtför byråerna. Departementschefen var inte beredd att förändra fall än dem somnämnts nu förorda att de allmänna advokatbyråerna gavs särskilda anslag förverksamhet av mera social karaktär. Kostnadernaför rättshjälpen har uppgått till avsevärda belopp. Under de tre senastebudgetåren har utbetalats ca 62,99 resp. 123 milj. kr. Av beloppet 123 milj.kr., som avser /76, har ca 20 milj. kr. gått till de allmännaadvokatbyråerna. Deallmänna advokatbyråerna sammantagna har hiuills inte uppnått fullkostnadstäckning något budgetår. Omslutningen vid och utfallet av verksamhetenvid byråerna under budgetåren 1973/74-1975/76 framgår av följande tabell(1.000-tal kr. 13 749 18 135 -4 386 20 710 25 472 762 25 224 30 653 -5 429 1sin anslagsframställning för /78 har räknat medett underskott vid byråerna på ca 3 milj. kr. Enligt verkets beräkningar kommerverksamheten att ge full kostnadstäckning först /82.1anslagsframställningen har analyserat orsakerna tillunderskottet i verksamheten under /76. Enligt verket antydderesultatutvecklingen vid byråerna att delfanns goda skäl att räkna med alt byråerna skulle kunna nå fullkostnadstäckning under /78. Utfallet för /76visade emellertid aU tidigare gjorda prognoser varit för optimistiska.Utgångspunkterna vid budgeteringen av verksamheten inför /76hade enligl verket varit att efterfrågan på de allmänna advokatbyråernastjänster skulle öka och all ersättningsnivån skulle ligga i paritet medbyråernas genomsnittliga kostnadsnivå. Den senare förutsättningen byggde i sintur på antaganden i fråga om andelen debiterbar tid av den totala arbetstidenoch byråernas genomsnittliga kostnader. av dessa antaganden kom attinfrias under /76. 1sin analys framhöll vidare bl.a. att den i förarbetena fömtsattafria och lika konkurrensien mellan allmänna och enskilda advokater 61 Kommittéer: Del II Ju:14 ärsvår alt upprätthålla på grund av de allmänna advokatbyråernas skyldighet att iförsta hand åta sig ärenden enligt rätlshjälpslagen. Enligl verket påverkardenna skyldighet lönsamheten i fiera avseenden. Den leder sålunda till en förde allmänna advokatbyråerna ogynnsam ärendestruktur jämfört med den somgenomsnittligt förekommer hos en privatpraktiserande advokat. Rådgivningarna,som är klart olönsamma, koncentreras till de allmänna advokatbyråerna. Även iövrigt blir andelen ärenden med kort handläggningstid större vid de allmännaadvokatbyråerna.