prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — övervakningsnämndutredningensförslag i denna del har fått ett något blandat mottagande vid remissbehandUngen,Mot förslaget har bl, a. åberopats att det är svårt att se alt en lösning efterden av utredningen anvisade linjen skulle leda till en mindre skiftande praxis.Dessa betänkligheter torde väga ännu tyngre, när man i enlighet med riksdagensprincipbeslut låter de olika poUsmyndighetema i stället för länsstyrelsernabli passmyndigheter inom riket. Detskulle naturiiglvis i och för sig vara möjligt att tillförsäkra kriminalvårdsorganeninflytande i passärendena genom en föreskrift om skyldighet förpassmyndigheten atl inhämta yttrande från skyddskonsulent ellerövervakningsnämnd utan att som ge yttrandet bindande karaktär. Både sakligaoch principiella skäl torde emellertid tala mot en sådan ordning, vilken skulleinnebära att man lägger på tjänsteman vid lokal polismyndighet uppgiften attöverpröva övervakningsnämndens eller skyddskonsulentens ställningstagande i kriminalvårdsfrågor.Vad prövningen avser i de fall det här gäller är ju om det finns tillräckligtstarka skäl från kriminalvårdssynpunkt för ett beslut som i sak innebär ett förbudför den dömde alt lämna . Den jämförelse som ibland har gjorts med övervakningsnämndensyttranden i körkortsfrågor där ju nämndens ställningstagande inte är bindande kan därför knappast anses hållbar i detta fall. Fråganom passprövningen måste också ses mot bakgrund av att övervakningsnämnd enligt BrBhar befogenhet att i vissa fall meddela föreskrifter angående den dömdeslivsföring. Med stöd av 26 kap, 15 § första stycket BrB får övervakningsnämndensålunda meddela särskild föreskrift om vad den som är villkorUgt frigiven haratt iaktta , om det finns skäl alt anta den frigivne behöverstöd av en sådan föreskrift för sin anpassing i samhället. Särskild föreskriftfår avse bl. a. vistelseort eller bostad , högst åtgången. Motsvarande gäUer för den som är dömd tUl skyddstillsyn,ungdomsfängelse eller intemering (28 kap. 6 §, 29 kap. 7 § resp. 30 kap. 10 § BrB). Detligger i sakens natur att det, i fall när övervakningsnämnden har funnit särskUdföreskrift om vistelseort nödvändig, ofta finns anledning att också begränsa räitenför den dömde att erhålla pass. 1977/78:156 105 kansituationen vara den att en föreskrift om särskUd vistelseort inom Sverigevisserligen framstår som alltför ingripande eUer meningslös men alt beaktansvärdaskäl ändå talar för att den dömde inte bör få resa utomlands. Detkan t. ex. föreligga en påtaglig risk för fortsatt narkotikabrottslighet.Under aUa omständigheter är det emeUertid en i huvudsak likartad bedömning sombör ske när det gäller å ena sidan frågan om föreskrifter enligt BrB och åandra sidan passfrågor, och själva beslutet i dessa olika ärenden kan också haen sakligt sett Ukartad eller rent av identisk innebörd. Även det nu anfördatalar för en ordning enligt vUken ansvaret för det materieUa avgörandet ipassfrågor bör ligga kvar hos kriminalvårdsorganen i dessa fall. Medhänvisning tUl det anförda förordas att man prmcipieUt sett behåller dennuvarande ordningen så till vida att kriminalvårdsorganens ställningslagandeockså fortsättningsvis binder passmyndigheten i de fall det här gäller. Fråganblir då närmast om beslutanderätten bör ligga kvar hos övervakningsnämndemaeller om man i stället bör söka en lösning som innebär att nämndema i störreeller mindre utsträckning avlastas dessa ärenden. VidstäUningstagandet tiU sistoämnda fråga bör beaktas att ett genomförande av övervakningsnämndutredningensförslag innebär alt det direkta ansvaret för övervakningen flyttas över frånövervakningsnämnd till skyddskonsiUent liksom att skyddskonsulenten övertarsådana mera rutinbetonade kriminalvårdsuppgifter som ankommer på nämnden.Vid remissbehandlingen av utredningens betänkande har starka sympatier yppatsför en ordning som innebär alt nämnderna befrias från sådana uppgifter som harmtinbetonad karaktär. När det gäUer passfrågor torde det ofta vara fråga om entämligen okomplicerad prövning, eftersom man kan räkna med atl det inormalfallen inte finns några skäl som talar mot alt pass utfärdas för dendömde. Den mest ändamålsenliga lösningen för fall då pass söks av någon somundergår kriminalvård i frihet synes därför vara att skyddskonsulenten fårbefogenhet att fatta sådana beslut som innebär att tUlstånd tiU utfärdande avpass medges. Däremot bör inle skyddskonsulenten kunna vägra ett sådant tUlstånd.Med hänsyn till att passfrågan ofta tiUmäts stor vikt av den dömde och till allen passvägran innebär en begränsning av en medborgerlig rättig-hel, bör detankomma på nänmden atl fatta beslutet, om delta går ut på att tiUstånd tillpass vägras. Skyddskonsulenlen bör sålunda alltid ha att överlämna ärendet tUlnämnden, om han inte anser ätt den dömde bör erhålla pass. I konsekvens med vadsom nu har anförts bör det också ankomma på nämnden att fatta sådana beslut sominnebär alt ett redan utfärdat pass skaU återkaUas för den som undergårkriminalvård. Somförut har nänmts fordras f. n. övervakningsnämndens medgivande för att den somundergår krimmalvård skall få erhåUa eller behålla pass bara om han står underövervakning. I denna del har den nu- Prop.1977/78:156 106 varanderegleringen visat sig få vissa otillfredsställande konsekvenser. Det är sålundaknappast ändamålsenUgt att frågan om passåterkaUelse för den som undergårfängelse, ungdomsfängelse eller intemermg f. n. i regel inte kan aktualiserasunder anstaltstiden utan först sedan han efter villkorlig frigivning elleröverförande tUl vård utom anstalt stäUs under övervakning. Olägenhetema med dennuvarande ordningen framträder kanske ännu tydligare i den situation somuppstår om den dömde söker och erhåller pass men övervakningsnämndeninte tillåter honom alt behåUa det sedan han har frigetts villkorligt ellerförts över till vård utom anstalt. Från den dömdes synpunkt måste en sådanordning te sig svårförklarlig, och det kan inte uteslutas alt han får uppfattningenatt samhället agerar inkonsekvent och orättvist mot honom. Ytterligareen nackdel med nuvarande system är att del har lagts på passmyndighet att laupp frågan om återkallelse när en passinnehavare ställs under övervakning ulanatt det har sörjts för alt myndigheten får information om när detta sker. Dengällande regleringen bygger sålunda på atl passmyndigheten i det nu avsedda faUetskall förelägga passume-havaren viss lid att visa upp övervakningsnämndensmedgivande och att passinnehavaren själv skaU göra ansökan hos nämnden om attfå behålla passet. Efiersom passmyndigheten ofta saknar kännedom om övervakningen,fungerar emellertid systemet inte på avsett sätt i praktiken. Det finns f. n.ingen föreskrift som ger slöd för att man från kriminalvårdsorganens sidasjälvmant tar initiativ i återkallelsefrågan när ett beslut om passåterkaUelseframstår som motiverat från kriminalvårdssynpunkter. Vadsom har anförts nu ger till en början vid handen alt man i en ny reglering inlepå samma sätt som f. n. bör begränsa möjlighetema för särskUd passprövning avkriminalvårdsskäl tiU fall då den dömde ställs under övervakning. Utgångspunktenbör i stället vara att det redan när en frihetsberövande påföljd har börjat verkstäUasskall bero av en särskild prövning från kriminalvårdssynpunkl huravida den somundergår påföljden skall kunna få bifaU lill en ansökan om pass. Om den dömde ärintagen i kriminalvårdsanstalt, bör därvid lämpligen frågan om tUlstånd tillutfärdande av pass i första hand prövas av anstaltens styresman, somemellertid bör vara skyldig att överlämna ärendet tiU övervakningsnämnden omhan finner att tUlstånd inte bör meddelas. I det fallet att den intagne inneharpass bör på motsvarande sätt delta i princip kunna återkallas redan under anstallsliden,om övervakningsnämnden finner det motiverat. Vadsedan angår frågan vilka påföljder som skall kunna aktoalisera en sådansärskild passprövning från kriminalvårdssynpunkler så bör en möjlighet tUlpassvägran resp. passåterkaUelse alltid vare sig verkställighet sker i ellerutom anstalt föreligga när den ådömda påföljden är ungdomsfängelse eller intemering.I fråga om fängelse bör emellertid 1977/78:156 107 särskUdabegränsningar i passrättigheterna inte rimUgen kunna aktualiseras vid kortarestrafftider. En förutsättning bör vara att strafftiden har den längden att vUlkorligfrigivning kan komma i fråga, dvs. Slutligen bör övervakningsnänmdenliksom f. n. ha möjlighet all när så anses nödvändigt bestämma alt den som är vUlkorligtfrigiven från fängelse eller undergår skyddstiUsyn inte skall få tUldelas passeller att pass som har utfärdats för honom skall återkallas. När det gällerfall då den dömde inte undergår verksläUighet i anstalt bör emellertid påsamma sätt som genereUt gäUa att en begränsning i passrättighetema kankomma i fråga bara om han står under övervakning. Fråganär då hur förfarandet hos de berörda myndighetema lämpligen bör ordnas. Densituation som föreUgger när en person som undergår påföljd av nu aktuellt slagsöker nytt pass erbjuder därvid inte några större problem. Vid den maskinella passhinderslagnlngenkan nämligen besked lämnas om alt sökanden undergår påföljd som kan medförapasshinder, och passmyndigheten bör då ha att remittera ärendet till styresmanför anstalt eller skyddskonsulent för prövning av frågan om tUlstånd tillutfärdande av pass. Om denne inle finner sig kunna meddela tillstånd, har hanalt överlämna ärendet tiU övervakningsnämnden. Störresvårigheter av praktisk natur kan uppstå i faU då den som redan innehar passbörjar undergå en sådan påföljd som enligt vad som har sagts förut bör kunnainitiera att frågan om passåterkaUelse las upp. För fall av denna typ kan olikalösningar övervägas. En tänkbar utväg är atl i nära anslutning tiU nuvarandeordning låta den dömdes rätt att behålla passet bli beroende av att ettsärskilt tiUståndsbeslut meddelas från kriminalvårdsorganens sida.Förutsättningen för att en sådan ordning till skillnad från den nuvarande skaUkunna fungera i praktiken blir då alt antingen passmyndighet eller ocksåvederbörande kriminalvårdsorgan automatiskt får underrättelse från ettmaskinellt register så snart en passinnehavare börjar undergå påföljd som kanmedföra återkallelse. Om sådan underrättelse lämnas till passmyndigheten, skuUedenna kunna remittera ärendet till och sedanåterkalla passet i den händelse nämnden vägrar den dömde tillstånd alt behålladet. Dennu skisserade lösningen synes emellertid medföra större praktiskakomplikationer än vad som är nödvändigt för de situationer det här gäller. Mankan utgå från att det bara i ett förhåUandevis begränsat antal fall finnsanledning att återkalla pass för personer som har dömts för brott. Del är dåknappast ändamålsenligt att införa en ordning som innebär alt ett formeUtbeslut i passfrågan aUtid måste meddelas så snart en innehavare av pass hardömts tUl påföljd av sådant slag som här avses. Det måste vara mera rationeUtom systemet i stället bygger på att övervakningsnämnden har befogenhet attmeddela föreskrift om passåterkaUelse i de fall då detta är påkallat frånkriminalvårdssynpunkter 1977/78:156 108 menatt återkallelsefrågan inte behöver tas upp i andra fall. En lösning efterdessa linjer erbjuder så påtagUga praktiska fördelar att den synes vara attföredra frainför det tidigare diskuterade systemet. Med hänvisning tiU detanförda förordas att det skall ankomma på övervakningsnänmd att meddelaföreskrift om passåterkaUelse när en passinnehavare har dömts tUl påföljd avsådant slag som här avses och återkallelse befinnes motiverad på grund avsannolika skäl för att den dömde ämnar söka undandra sig fortsatt verksläUighet,att han kommer att ägna sig åt brottslig verksamhet i samband med utiandsresa eUeratt en resa utomlands annars skulle motverka hans anpassning i samhället. Som förut har sagts är enföreskrift om passåterkaUelse sakUgt sett likartad en sådan föreskrift om dendömdes livsföring som övervaknings-nämnd har befogenhet att meddela enligt BrB.I fråga om föreskrifter av sistnämnda slag har övervakningsnänmdutredningenföreslagit att de skall få meddelas av övervakningsnämnd endast närskyddskonsulenten gör framställning därom. En motsvarande ordning bör då gällaäven beträffande föreskrift om passåterkaUelse. Detta medför dessutom den fördelenatt övervakningsnämnden befrias från det omedelbara ansvaret för bevakningen avpassfrågor i de fall det här gäller. För fall då passinnehavaren avtjänarpåföljd i anstalt bör emellertid inte bara skyddskonsulenlen ulan också styresmannenför anstalten ha rätt att göra framställning om passåterkaUelse. Även med den nu förordadelösningen uppkommer emellertid frågan om del bör införas föreskrifter sominnebär att skyddskonsulenten resp. styresmannen för anstalt automatisktfår underrättelse om fall då personer som börjar undergå brottspåföljd innehargiltigt pass. Detta skulle i och för sig vara ägnat att ge ökade garantier föratt dessa passfrågor alltid blir föremål för uppmärksamhet, Å andra sidanskulle det leda lill ell rätt omfattande rapporteringssystem, vars praktiskavärde skulle bli ganska litet. Det kan ifrågasättas om fördelarna med ett såförhållandevis resurskrävande och omständligt system är så stora atl det är tiUräckligtmotiverat. Som har sagts måste antalet fall då passåterkaUelse avkriminalvårdsskäl bör ske bedömas som relativt begränsat. I det storaflertalet fall torde frågan om passåterkaUelse över huvud taget inte behövaövervägas. Praktiskt mest betydelsefuUa torde vara de situationer då det finnsanledning misstänka att den dömde skidle göra sig skyldig tillnarkotikabrottslighet i samband med en utlandsresa eUer försöka resa utomlandsunder permission. När frågan om en begränsning i den dömdes rätt att resautomlands av sådana eller andra skäl anses böra las upp, kan skyddskonsulenteller styresman för anstalt utan omgång från lokal polismyndighet eller från RPS:scentrala passregister få besked i frågan om den dömde innehar pass, såvida intedetta framgår redan av de handlingar som finns tiUgängliga i ärendet. 1977/78:156 109 tordeleda lill den slutsatsen att man kan undvara ett system med automatiskaunderrättelser angående passinnehav. I överensstämmelse med deöverväganden som har redovisats förordas sammanfattningsvis följandereglering för passprövningen i kriminalvårdsfallen. För den som undergårkriminalvård i anstalt utom när påföljden är fängelse på så attvillkorlig frigivning inte kan komma i fråga - skaU för bifaU tiU ansökan omnytt pass fordras att ett särskilt tiUstånd (passtiUstånd) meddelas. Detsamma skaUgäUa för den som undergår skyddstiUsyn eUer är vUlkorUgt frigiven från fängelseeller överförd till vård utom anstalt efter dom på ungdomsfängelse eUer internering,dock bara om han tiU följd härav står under övervakning. Frågan om tiUstånd tasupp efter remiss från den passmyndighet hos vilken den dömde gör ansökan ochprövas därvid i första hand av skyddskonsulenten eller, om den dömde ärintagen i anstalt, av styresmannen för anstalten. Om skyddskonsulenten ellerstyresmannen inte finner sig kunna meddela tillstånd, skaU ärendet hänskjutas tUlövervakningsnämnden. När en person som undergår påföljd av det slag som nysshar angetts redan innehar gäUande pass, får övervakningsnämnden på framställningav skyddskonsulenten eUer styresman för anstalt föreskriva att passet skallåterkallas, övervakningsnämnden får vägra passtUlslånd, om nämnden finner skälatt anta att den dömde ämnar söka undandra sig verkställigheten av påföljden,att han skuUe ägna sig åt brottslig verksamhet i samband med utlandsresa elleratt en utlandsresa annars skulle motverka hans anpassning i samhället.Motsvarande skäl får åberopas av nämnden som grund för en föreskrift om passåterkaUelse.Passmyndigheten blir i båda faUen bunden av övervakningsnämndens eller omärendet överklagas besvärsmyndighetens ställningstagande. 5.3Passhinder for personer som tagits in för sluten psykiatrisk vård m. m. Enligl6 § fjärde stycket PK får pass inte utfärdas ulan medgivande av vederbörandeläkare i faU då passmyndigheten har kännedom om att sökanden är mtagen påsjukhus med stöd av lagen (1966: 293) om beredande av sluten psykiatrisk vårdi vissa fall (LSPV) eller har inskrivits i specialsjukhus med stöd av 35 §lagen (1967: 940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklmgsstörda m. m.(omsorgslagen). Detsamma gäller om sökanden är försöksutskriven från sådantsjukhus. Har pass utfärdats utan alt läkaren länmat sitt medgivande, följer av14 § första stycket f PK att passet skaU återkaUas, om inte passinnehavareninom tid som passmyndigheten bestämmer visar att han har läkarens medgi- Prop.1977/78:156 HO vandeatt behåUa det. Däremot finns det ingen föreskrift i PK som ger stöd för återkallelsei fall när en passinnehavare efler passets utfärdande las in för vård enligt LSPVeller skrivs in i specialsjukhus. Möjligheten att mednuvarande syslem upprätthåUa dessa passpröv-ningsregler i praktiken är beroendeav att den lokala polismyndigheten vid sin passhindemtredning får kännedom omden pågående vården. Detla erbjuder inga problem, om patienten har tagits inför sluten psykiatrisk vård eller skrivits in i specialsjukhus under sådana förhåUandensom avses i 17 § andra stycket LSPV eller 42 § tredje stycket omsorgslagen.Det gäller då patienter som har intagits eUer inskrivits på gmnd av domstolsförordnande eller som, under inflytande av psykisk sjukdom eller utvecklingsslöming,har begått brott mot annans personliga säkerhet för vUket åtal uile väckts,liksom också patienter som har varit intagna i påföljd för brott och som under liden för anslaltsvården eller isamband med alt denna upphört tagUs in för vård enligt LSPV eUer 35 §omsorgslagen. I dessa fall får nämligen anteckning om den pågående vården ske idet centrala poUsre-gister som förs hos RPS (jfr 5 § 2 polisregisterkungörelsen(1969: 38) och 9 § 12 kungörelsen (1970: 517) om rättsväsendetsinformationssys-lem). I de övriga faU då vårdenligt LSPV eller 35 § omsorgslagen pågår sker däremot ingen sådan centralregistrering. Dessa faU kan därför i realiteten knappast upptäckas vidpassprövningen annat än om den utredning som har föregått vården har ägt ruminom samma poUsdistrikt som det där passhinderutredningen sker. Inle heller isistnämnda situation torde det finnas praktiska möjligheter atl uppmärksammadessa frågor vid passhindemtredningen inom de större poUsdistrikten, Både LSPV och 35 §omsorgslagen avser vård som får beredas oberoende av patientens eget samtycke.För alt sådan vård skall få äga rum, krävs alt den är oundgängligen påkalladmed hänsyn tUl såväl sjukdomens resp, utvecklingsstörningens art eller gradsom vissa särskUt uppräknade omständigheter, t, ex, att vederbörande är farligför annans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa eUer för egetliv. Enligt 17 § LSPV gällersom huvudregel att överläkaren beslutar om utskrivning från sjukhuset.Överläkaren får dock hänskjuta frågan om utskrivning tUl den särskUda utskrivningsnänmden,som finns inrättad för prövning av vissa frågor enligt LSPV. Ulskrivningsnämndenskall vidare alltid besluta om utskrivning när det gäUer patient som hartagits in för sluten psykiatrisk vård i sådana redovisade situationer somavses i 17 § andra stycket. De nu angivnabestämmelserna om beslutsbehörighet gäller enligt 19 § LSPV både slutligutskrivning och utskrivning på försök. I huvudsak samma regler gäller enligt14 § LSPV för beslut som innebär att patienten får tillstånd att vistas påegen hand utanför sjukvårdsområdet 1977/78:156 111 (permission).För försöksutskrivning liksom för permission förutsätts att fara för annanspersonliga säkerhet eller patientens eget liv inte uppkommer. Enligt patientsom försöksutskrivs eller får permission kar åläggas att iaktta särskUdaföreskrifter. Särskild föreskrift kan enligt 3 § kungörelsen (1966: 585) ang. tUlämpnmgenav LSPV avse bl, a. vistelseort eller bostad. I förarbetena till LSPV (prop.1966: 53 s. 85 och 197) har framhåUits att en sådan föreskrift ibland börförbindas med förbud för patienten att utan tUlstånd lämna bostadsorten elleratt besöka vissa bestämda platser. Närdet gäUer slulUg utskrivning eUer utskrivning på försök av den som har skrivitsin i specialsjukhus med stöd av 35 § omsorgslagen, ankommer enligt lagens 42 §beslutet på överläkaren eUer, i särskilt angivna fall, på beslulsnämnden förpsykiskt utvecklingsstörda. Nämnden skall alltid pröva frågan i fall dåpatienten har överlämnats tiU vård i specialsjukhus av domstol eller eljest harskrivits in i sådana ovan angivna faU som avses i 42 § tredje slycketomsorgslagen, I dessa fall ankommer det också på nämnden att besluta ompermission. Även enligt omsorgslagen får särskilda föreskrifter meddelas isamband med försöksutskrivning eUer permission. Angående innehåUet i sådanaföreskrifter hänvisas i 98 § omsorgsstadgan (1968:146) tUl vad som gällerenligt tillämpnlngskungörelsen tUl LSPV. Enligtgällande ordning ankommer det på vederbörande läkare att, med bindande verkanför passmyndigheten, ta ställning tUl om pass bör få utfärdas när sökandenvårdas enUgt LSPV eller omsorgslagen. På motsvarande sätt har överläkaren resp. utskrivningsnämnd eller utvecklingsstörda befogenhet atl i samband med permission eller försöksutskrivning meddelapatienten särskUda föreskrifter om bostad eUer vistelseort. Mednuvarande principer för den psykiatriska vården är det knappast rimligt altbibehålla ett syslem som fömtsätter att en särskild passprövning alltid skalläga rum i fall då sökanden vårdas enligt LSPV eUer omsorgslagen. Vidövergången tUl en maskineU passhinderprövning är detla f. ö. inte praktisktgenomförbart eftersom det skulle förutsätta en central registrering av dessapatienter, en ordning som inger så starka betänkligheter från skilda synpunkteratt den torde få anses helt utesluten. Aandra sidan torde det inle heller vara lämpligt att helt undanröjavårdmyndigheternas nuvarande möjlighet tiU inflytande i passfrågor i vissa meraspecieUa situationer såsom då patienten kan misslänkas vUja avvika frånsjukhuset och bege sig utomlands i samband därmed eUer då en utlandsresa för enförsöksutskriven patient skulle kunna innebära fara för honom själv eUer annan. 1977/78:156 112 Enfrån de angivna synpunktema lämplig lösning skulle vara att ge överläkaren möjUghetatt göra särskild anmälan tUl RPS om att pass för viss patient inte fårutfärdas utan vårdmyndighetemas tillstånd. För bifall tUl en passansökan underden pågående vården skulle alltså sedan förutsättas en remiss tiU överläkarenfrån passmyndighetens sida. Härigenom skuUe man bibehåUa möjligheten förläkaren att ta ställning till frågan om utfärdande av pass i sådana specieUasituationer då det på grund av flyktfara, risk för narkotikamissbrak eller avannat skäl kan finnas ett önskemål att söka motverka en utlandsresa. I fall dåpatienten har tagits in för vård enligt LSPV eller 35 § omsorgslagen på grandav domstols förordnande eller efter att ha begått brott mot annans personligasäkerhet för vilket åtal inte har väckts (17 § andra stycket LSPV resp. 42 §tredje stycket omsorgslagen) torde det emellertid alltid böra förutsättas enremiss tiU överläkaren innan pass för patienten utfärdas. I de sistnämndafallen sker redan f. n. en registrering i det centrala polis-registret. Nuvarande regler tordeinte erbjuda möjlighet tiU passåterkaUelse när en passinnehavare efter passetsutfärdande tas in för vård enligt LSPV eller skrivs in i specialsjukhus enligt35 § omsorgslagen. Om patienten skulle medföra passet vid intagningen kan detnaturligtvis förvaras för hans räkning så länge han är kvar på sjukhuset. Någonmöjlighet från sjukhusels sida att i faU då patienten förvarar passet i sinbostad eUer på annat ställe förebygga missbmk av passet i samband med etteventuellt avvikande finns emellertid inte. Det har däremot hävdats att gäUanderegler medger att i samband med permission eller försöksutskrivning föreskriftmeddelas om skyldighet för patienten att lämna från sig passet. En sådanföreskrift kan dock inte verkställas i praktiken utan patientens medverkan.