prop · G10375 · 1977-12-31 00:00:00 — Underrubriken i allmänna ransoneringslagen harintagits fem paragrafer, 1923 §§, som ger regering och myndigheter rätt attföranstalta om inventering (19 § 1 st.) och ålägga näringsidkare att föraanteckningar angående sin rörelse och lämna skriftliga uppgifter om rörelsen.För kontroU av att uppgifter som någon med stöd av 19 § har ålagts att lämna ärriktiga och fullständiga, har länsstyrelse, polismyndighet eller annan avregeringen utsedd myndighet möjlighet att ålägga den uppgiftsskyldige att tiUhandahållahandelsböcker osv. samt anteckningar som har förts med anledning av åläggandeenligt 19 §. Samma myndigheter får också i nyssnämnt syfte undersöka denuppgiftsskyldiges kontor, fab:rik, butik, ladugård m.m. Underlåter nägon attfuUgöra uppgiftsskyldighet m. m. kan eller annan av regeringenutsedd myndighet vid vite tillhålla vederbörande att fullgöra sin skyldighet(23 §). Straf f m. m. Brottmot regleringsföreskrifterna, otillåtna förfaranden med ransoneringsbevis ochbrott mot bestämmelserna om uppgiftsskyldighet m. m. är straffsanktionerade(2440 §§). Prop.1977/78: 75 23 efter två huvudlinjer, dels efter huruvida brotten harbegåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet, dels efter brottens svårhetsgrad.2429 §§ anger straff för uppsåtliga brott. Straffskalan i dessa paragraferomfattar dagsböter eller fängelse . I 30 § sägs att om etti 2429 §§ upptaget brott inte har begåtts i yrkesmässig förvärvsverksamheteller eljest i vinningssyfte och om brottet med hänsyn till omständigheterna äratt anse som ringa endast dagsböter skall utdömas. Om däremot brottet medhänsyn till omständigheterna är att anse som grovt skall straffet bestämmas tiUfängelse i högst (31 §). Vid bedömandet om brottet är grovt skalldomstolen ta i beaktande om gärningen avsett betydande myckenhet av förnödenheteller av ransoneringsbevis eller om gärningsmannen begagnat vilseledandebokföring eller gärningen eljest varit av särskilt farlig art. Oaktsamhetsbrottstraffsanktioneras i 32 §, vari föreskrivs att om sådan gärning som avses i2429 §§ har begåtts av oaktsamhet, som ej är ringa, förövaren skall straffasmed dagsböter. Om brottet är grovt skall fängelse i högst ellerdagsböter följa. Gärningar, som har begåtts av ringa oaktsamhet, är sålunda ejstraffbara. 1 35 §finns en särbestämmelse som endast är lillämpbar på näringsidkare.Bestämmelsen gör det möjligt att till straff döma näringsidkare i sådana falldär storleken av brist i lagret gör det i hög grad sannolikt att olovligavyttring har skett av varor eller av ransoneringsbevis men där det inte tiUfullo kan styrkas och således straff ej kan ådömas enligt andrastraffbestämmelser. Föreskriften har även en självständig betydelse på detsättet att straffansvar kan komma i fråga för näringsidkare som i kristider ejvårdar sitt lager. Således kan bestämmelsen användas för fall därnäringsidkaren blivit bestulen på varor eller ransoneringsbevis, om han harunderlåtit att skydda egendomen och bevisen på ett sätt som skäligen kanfordras. Enligt 43 § får brott som här avses åtalas endast efter specielltmedgivande eller särskild anmälan. Omnäringsidkare ställs under åtal för visst ransoneringsbrott kan han förbjudasatt i sin näring ta befattning med varor, som brottet avsåg, och i speciellafall även med andra ransonerade varor (36 §). Om näringsidkaren trots förbudfortsätter att använda eller handla med förbjudna varor kan han dömas tUlstraff härför. Slutligenmeddelas i 40 § bestämmelser om s. k. husbondeansvar, varmed förstås attnäringsidkare m. fl. ansvarar för anställdas brott som har begåtts i hansnäringsverksamhet om brottet har skett med hans vetskap och vilja. Vid sidanav straff kan egendom och ransoneringsbevis förverkas. Även värdet därav kanförklaras förverkat.. Bestämmelser härom finns i 41, 42 och 44 §§. 1977/78: 75 24 Allmännaransoneringslagen har sedan den trädde 1954 till-lämpats endast vidtvå tillfällen, nämligen i samband med Suez-krisen och under oljekrisen19731974. Vid båda dessa tillfällen har lagens tiUämpning sålunda ytterstföranletts av stridshandUngar i MeUersta Östern med åtföljande brist på oljaoeh oljeprodukter i . har emellertid inte mindre än femsärskUda ransoneringslagar av tUlfälUghetskaraktär antagits av riksdagen.Senast under oljekrisen stiftades två sådana lagar, en elransoneringslag och enlag om ransonering av stadsgas, trots att allmänna ransoneringslagen då sattesi tilllämpning. Anledningen tUl att dessa två lagar behövdes var att allmännaransoneringslagen saknar bestämmelser om avgift som påföljd för överförbrukning,dvs. förbrukning av mer ledningsbunden energi (elektrisk kraft, stadsgas ochfjärrvärme) än förbrukare hade rätt till. 1 de tre övriga faUen har särskildlagstiftning krävts därför att problem avseende elförsörjningen hade uppkommittill följd av händelser inom landet, bl. a. torka. 2.3.2Oljekrislagen (1975:197) Motbakgrund av de problem som oljekrisen 19731974 medförde i västvärlden och dåenergisamarbetet inom (ochutveckUng), bl.a. ett förberett fördelningssystem, aldrig trädde i tillämpningunder krisen, undertecknade ett flertal länder inom ett avtal om ettinternationellt energiprogram (lEP-avtalet). Uppgiften att genomföra programmethar anförtrotts ett särskilt organ inom ram (lEÄ, International EnergyAgency). har varje medlemsland åtagit sig att upprätta enförsörjningsberedskap i form av beredskapsreserver. Vidare har varje landåtagit sig att kunna vidta erforderliga konsumtionsbegränsandeåtgärder för att i en kris begränsa förbrukningen av råolja och oljeprodukter. Föratt säkerställa fullföljandet av åtaganden i lEP-avtalet föreladeregeringen en särskild lag, oljekrislagen, som antogs av riksdagensamma dag som lEP-avtalet ratificerades . Oljekrislagen trädde ikraft . Enligt2 § oljekrislagen får regeringen föreskriva att, om skall fullgöraskyldighet att begränsa oljekonsumtionen i enUghet med vissa artiklar ilEP-avtalet, bestämmelserna i 25 §§ allmänna ransoneringslagen, helt ellerdelvis, skall äga tillämpning , högst varje gång. Därvidgäller samma tidsfrisler m. m. för prövning i efterhand som enligtallmänna ransoneringslagen. Vidare föreskrivs i 2 § oljekrislagen attersättning vid inlösen enligt ransonerings- 1977/78: 75 25 lagen ej skall bestämmas av värderingsnämnd som avses iransoneringslagen utan av en i oljekrislagen särskilt angiven nämnd. Oljekrislageninnehåller förfogandebestämmelser (3 §). Om skall fullgöratilldelningsskyldighet gentemot andra länder enligt vissa artiklar ilEP-avtalet får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer besluta attägare eller innehavare av råolja eller oljeprodukter skall avslå förnödenhetentill staten eller annan. Sådant beslut får också innebära att ägare ellerinnehavare av förnödenhet som angavs eller av fastighet, anläggning,transportmedel eUer annan egendom åläggs att utöva den verksamhet som harsamband med produktion, iståndsättande eller användning av egendomen inomramen för hans vanliga verksamhet eller med transport av egendomen. I avvaktanpå att beslut hinner meddelas får regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer förbjuda egendomens ägare eller innehavare att överlåta, förbruka,skada eller förflytta egendomen (4 §). Oljekrislagen ålägger vidare ägareeller innehavare av egendom som avses med beslut enligt 3 eller 4 § attupplägga, förvara och vårda egendom samt att avlämna den oehplats (5 §). Oljekrislagensförfogandebestämmelser har inte konstruerats som en fullmakt för regeringen attförordna att föreskrifter avseende förfogande skall börja eller upphöra atttiUämpas. Detta innebär att, om förfogande skall ske, regeringen ellermyndighet som regeringen bestämmer måste fatta beslut om förfogande för varjeägare eller innehavare av de produkter som skall avstås till staten ellerannan. I praktiken begränsas härigenom tillämpningsområdet för förfoganderättentill oljehandeln. I fråga omersättning för egendom som tas i anspråk enligt oljekrislagen hänvisas tillreglerna i allmänna förfogandelagen. Vissa undantag har dock gjorts. Sålundabestäms ersättningen enligt oljekrislägen av en särskild värderingsnämnd som ärgemensam för hela landet. Nämnden består av fem ledamöter, som utses avregeringen. Statens rätt inför nämnden bevakas av ett särskilt ombud somregeringen utser. Nämndens beslut kan inte överklagas. Beträffande de materiella bestäm.melserna om ersättninghänvisas till bestämmelserna i allmänna förfogandelagen (1954: 279). Ett viktigt avsnht i lagen gäller uppgiftsskyldighet.Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får enligt 14 § meddela deföreskrifter om uppgiftsskyldighet som behövs för uppfyllande av Sverigesåliggande beträffande det informationssystem rörande den internationellaoljemarknaden som anges i lEP-avtalet. För att kunna kontrollera riktigheten avlämnade uppgifter kan uppgiftsskyldig åläggas att tillhandahålla avtal,handelsböcker, korrespondens och andra handlingar och att inställa sig införmyndighet (15 §). Otjekrislagen innehåller ansvarsbestämmelser. Utformningenav dessa innebär i flera hänseenden förenklingar i förhållande till allmännaransoneringslagens bestämmelser. Prop.1977/78: 75 26 2.4 Allmiinna fcirfogandelagen (1954: 279) Rätten för statsmakterna att ta i anspråk enskildasegendom är splittrad på ett stort antal författningar. Denmilitära förfoganderätten, benämnd rekvisition, regleras närmare irekvisitionslagen (1942: 583). Den lagen ger militära myndigheter rätt att motersättning av statsmedel ta i anspråk förnödenheter och tjänster som behövs föratt fylla försvarsmaktens oundgängliga behov och som inte kan tillgodoses påannat sätt med tillräcklig skyndsamhet. Förutsättningen för lagens tillämpningär att förordnande om mobilisering har meddelats. 1 ett beredskapsläge, innanmobilisering har anbefallts, ger beredskapsförfogandelagen (1942: 584)möjlighet till tvångsanskaffning av förnödenheter för försvarsmaktens behov. Den civila förfoganderättens grundläggande bestämmelseråterfinns i allmänna förfogandelagen jämte dit hörandetillämpningsförfattningar. Civilförsvarslagen innehåUer särskilda bestämmelserom förfoganderätt. Bestämmelser om planläggning i fred för förfogande ochäven för rekvisition återfinns i speciella författningar. 1 dessa ges bl. a.författningsstöd för uppgiftsskyldighet som kan åläggas ägare av förnödenheterm. allmänna förfogandelag kan sättas i tillämpning isamma situationer som gäller för allmänna ransoneringslagen. Sålunda skall förfogandebestämmelsernaautomatiskt träda i tillämpning vid krig, medan det ankommer på regeringen attförordna om lagens tillämpning i övriga fall. Ett sådant beslut skall i likhetmed vad som gäller enligt allmänna ransoneringslagen underställas förprövning i de fall inte samtycke krävs i förväg. Det finns ingenmotsvarighet till den tidigare nämnda bestämmelsen i allmänna ransoneringslagenvarigenom regeringen i brådskande situationer kan sätta vissa befogenhetsbestämmelseri tUlämpning utan att samtycke först har inhämtats. Allmänna förfogandelagens syfte är försörjningspoliiiskt.Förfogande över egendom kan alltså bara ske för att tillgodose detta ändamål.Förr fogande kan verkställas genom att staten med äganderätt eller nyttjanderätttar i anspråk egendom. Förfogande kan också innebära att ägare och innehavareav fastighet, viss förnödenhet, transportmedel m. m. åläggs att utövaverksamhet, som är hänförlig .till egendomen i fråga. 1 denna utformning är förfogandetmycket likt vissa typer av regleringar enligt aUmänna ransoneringslagen. För att säkerställa att egendom som väntas bli föremål förförfogande inte skingras finns i allmänna förfogandelagen bestämmelser ombeslag, benämnt förfogandeförbud. Ett beslut om förfogandeförbud upphör attgälla om inte förfogande beslutas . Ersättning enUgt allmänna förfogandelagen kan antingenutgå enligt taxa, dvs. i enlighet med en i förväg fastställd prislista, ellerbestämmas 1977/78: 75 27 i detenskilda fallet av en särskild nämnd. Det finns dels lokala värderingsnämndersom fungerar på lokal och regional nivå, dels en för hela landet gemensamnämnd, riksvärderingsnämnden, som också är besvärsinstans såvitt avser delokala värderingsnämndernas beslut. Straffbestämmelsernai allmänna förfogandelagen är utformade på samma sätt som de i allmännaransoneringslagen. Allmännaförfogandelagen har setts över av rekvisitions- ochförfogandeutredning. I sitt betänkande (SOU 1975: 65) har utredningenföreslagit en samordning av den civUa förfoganderätten och den militärarekvistionsrätten. Utredningen har vidare föreslagit att den nya förfogandelagenendast skall kunna tillämpas i krig och krigsfara samt under sådanautomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara variriket har befunnit sig. Tillämpningsområdet föreslås sålunda bli något mindreomfattande än vad som gäller enligt allmänna förfogandelagen. Ettlagförslag som i huvudsak bygger på utredningens förslag är för närvarandeföremål för lagrådets granskning. 2.5Allmänna prisregleringslagen (1956: 236) Tillsamma grupp av beredskapslagar som allmänna ransoneringslagen hör allmännaprisregleringslagen. Denna lag skall alltid tillämpas vid krig och kan tUlämpasvid krigsfara eller när av annan orsak fara uppkommit för aUvarligprisstegring inom riket på viktigare varu- eller tjänsteområde. Förordnande omtillämpning grundat på annan orsak än krigsfara får ske för högst varjegång. Förordnandet skall av regeringen understäUas på samma sätt somett förordnande om tillämpning av allmänna ransoneringslagen. 2.6Några andra viktiga beredskapsförfattningar Förtillämpningen av allmänna ransoneringslagen är andra beredskapslagar avbetydelse. Här skall några beröras som är av särskild vikt. 2.6.1Lagen (1960: 513) om beredskapstiUstånd Omställningeninom totalförsvaret till högre beredskap i ett skärpt läge regleras irubricerade författning. Enligt denna lag får regeringen, om riket är i krigsfara,förordna om beredskapstillstånd för att stärka försvarsberedskapen. Om landetstår inför omedelbar krigsfara eller om skärpning av redan beståendeberedskapstillstånd behövs' kan förordnande om beredskapstillstånd ges genomberedskapslarm, varom regeringen förordnar. Om främmande makt inlederstridshandlingar möt svenskt territorium och förbindelserna med riksstyrelseninte kan upprätthållas, kan civilbefälhavare eller länsstyrelse genomberedskapslafm Prop.1977/78: 75 28 förordna om beredskapstillstånd eller skärpning av redanbeslutat beredskapstillstånd. Om beredskapslarm ges innebär detta enligtberedskapskungörelsen (1960: 515) bl. a. om inte regeringen har bestämtannat att allmänna ransoneringslagen, allmänna förfogandelagen, lagen omlokal kristidsförvaltning m. fl. författningar träder i tiUämpning.Civilbefälhavares eUer länsstyrelses beredskapslarm medför verkningar endastinom eget civilområde eller län. 2.6.2 Administrativa fullmaktslagen (1942: 87) Till de centrala beredskapslagarna hör lagen (1942: 87)med särskilda bestämmelser angående stats- och kommunalmyndigheterna och derasverksamhet vid krig eUer krigsfara m. m. den s. k. administrativafullmaktslagen. Lagen ger regeringen vidsträckta möjligheter att i krig och vidkrigsfara delegera beslutanderätt i olika ärenden till underordnad myndighetoch att överflytta beslutanderätt från en myndighet tiU en annan samt att ändrakraven för beslutsförhet och att på annat sätt låta myndigheterna verka underenklare former än under normala förhållanden (2 och 13 §§). Föreskrivna tideroch platser för förrättningar kan ändras (4 §). Krav på utredning i ärenden kani viss mån efterges (5 och 6 §§). Fullföljdstid för talan mot myndighets beslutoch andra legala tidsfrister på förvaltningsrättens område kan förlängas (9 §)eller återställas (10 §). Under vissa i 11 § angivna förhållanden kancivilbefälhavare eller länsstyrelse utan särskilt uppdrag utövabefogenheter som eljest ankommer på regeringen. Enligt tillämpningkungörelsen(1943: 137) skall myndigheter vid krig, krigsfara eller under andra av krigföranledda utomordentliga förhållanden anpassa sin verksamhet till rådandeförhållanden och se till att organisation, arbetsrutiner osv. förenklas.Ärenden rörande försvar och folkförsörjning skall prioriteras. 2.6.3 Lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning Denna lag trädde i kraft och ersatte dålagen (1939: 254) om skyldighet för kommun att fullgöra vissa av krig m. m.föranledda arbetsuppgifter. Den nya lagen tillämpades under oljekrisen från ochmed lagen trädde i kraft. Kommunerna är enligt lagen skyldiga att iden omfattning som regeringen bestämmer fullgöra uppgifter för att fyllabefolkningens eller produktionens behov av viktiga förnödenheter eller för atttillgodose annat ändamål ay betydelse för folkförsörjningen. Kommunerna skallvidare medverka vid allmän prisreglering i den omfattning som regeringenbestämmer. Dessa uppgifter jämte planläggning därav ankommer på kommunernaskristidsnämnder vilka kan tillsättas särskilt eller utgöras av kommunstyrelseeller annat kommunalt organ. Kommunstyrelsen är ansvarig för och skall övervakaatt erforderlig planläggning sker och övriga nödvändiga förberedelser vidtasför verksamheten inom kommunen enUgt lagen om 1977/78: 75 29 Lagen ålägger vidare att inoni länet följalillämpningen av lagen och om det oundgängligen erfordras meddela kommunföreskrift om hur verksamheten skall bedrivas. Lagen kompletteras av enkungörelse (1973: 863) om kristidsnämnder. I kungörelsen åläggs kristidsnämndatt fullgöra de uppgifter som åligger nämnden enligt författning eller somföreskrivs av regeringen, central myndighet eller samt att vidtaåtgärder i övrigt som är ägnade att lindra verkningar av en kristid. I 2 § anges vad somsärskilt åligger kristidsnämnd i de fall då lagen om lokal kristidstörvaltningäger tillämpning. skall då lämna sådarjl biträde åt detekonomiska försvarets myndigheter som kan behövas ior att trygga ortensförsörjning med viktiga förnödenheter. Nämnden skall vidare övervakaoch biträdavid inventering av förråd, se till att de varor som skall- avlämnas till detallmänna vårdas och överlämnas i rätt kvantitet, medverka vid planläggning ochverkställande av undanförsel, dela ut ransoneringskort och inköpstUlstånd, setUl att föreskrifter i konsumtionsreglerande syfte efterlevs samt i nödvändigutsträckning sprida upplysning om de krav kristiden ställer och om medel attundvika eller lindra rådande svårigheter. Utredningenhar som en allmän bakgrund till sina överväganden gjort en bedömning av desamhällsförändringar som har ägt rum sedan allmänna ransoneringslagenstillkomst . Utredningen erinrar om attett kontinuerligt arbete har pågått sedan slut i syfte attbygga upp ett totalt försvar inför eventualiteten av en framtida beredskaps-eller krigssituation. Under de år detta arbete har bedrivits har samhälletundergått stora förändringar och blivit mer komplicerat och därmed också merkänsligt för störningar än lidigare. Det internationella beroendet har ökat,framhåller utredningen. Oljekrisen 19731974 blev ett exempel på att allvarligarubbningar i vår försörjning kan uppstå utan samband med krig eller krigsrisk ivår närmaste omvärld. Krisen visar också enligt utredningens mening atthandelspolitiska och ekonomiska sanktioner mot vårt land kan fä förödandeverkningar för landet. Vi måste räkna med att sådana aktioner eller hot däromkan riktas mot landet likaväl som vi får räkna med att militära åtgärder ellerhot därom kan bli verklighet, anför utredningen. För att göra vårsäkerhetspolitik trovärdig måste totalförsvaret vara så förberett att det påalla områden snabbt kan höja beredskapen och snabbt nå full styrka. Detta kravpå insatsberedskap gäller inte endast förkrigs- och krigsfarefallen utan ävenför freds- 1977/78: 75 30 Det är mot denna bakgrund man bör se statsmakternasinriktning av olika resurser på fredskriser. Jämsides med beredskapsplanläggningen har en fortlöpandeuppbyggnad av den administrativa beredskapen ägt rum, anför utredningen, somockså pekar på att tillsättandet av bl. a. energiberedskapsutredningen ochransoneringslagsutredningen var led i denna verksamhet. Beredskapslagstiftningenssyfte är att möjliggöra snabba insatser och att säkerställa att åtgärder kanvidtas i trängda lägen. Förutsättningarna för tillämpningen avberedskapslagarna är enligt utredningen numera i princip samordnade ochanknyter till begreppen krig, krigsfara och andra av krig föranleddaförhållanden. Fredskris omfattas således ej i normalfallet avberedskapslagstiftningen. Utredningen diskuterar vidare konstitutionella synpunkterpå fuU-maktslagstiftning och konstaterar att den nya regeringsformen självfalletpåverkar utformningen av ransoneringslagstiftningen. Genombe-myndigandemöjligheten i 8 kap. 7 § regeringsformen kan grundlagsstöderhållas för viss fullmaktslagstiftning för fredskriser och s. k. inre kriser. 3.2 Tillämpningsområdet m. m. Utredningen anför att man bl. a. mot bakgrund av attutredningen enUgt sina direktiv haft att lösa vissa bestämda frågor, vilka ioch för sig inte var av den arten att de inte lagtekniskt skulle kunna klarasgenom tillägg och ändringar i allmänna ransoneringslagen, hade övervägt attinte utforma en ny lag. Häremot talade dock andra omständigheter som medfördeatt utredningen valde att utarbeta en ny lag och som utredningen harsammanfattat på följande sätt. Ändringar och mer omfattande tillägg i äldrelagstiftning gör lagarna ofta svåröverskådliga. Samordningen av bestämmelser iransonerings-, förfogande- och oljekrislagarna skulle försvåras. Förenklingaroch språkliga moderniseringar skulle inte kunna åstadkommas utan en nylagstiftning. Därtill kom att kravet på effektiva regleringsinstrument påenergiområdet medförde att vissa bestämmelser måste utformas speciellt härför.Det hade enligt utredningens mening varit onaturligt att arbeta in dessa i denallmänna ransoneringslagen. Äv samma anledning benämner utredningen den nyalagen Ransoneringslag. 3.2.2 Villkor för lagens tillämpning Enligt utredningens förslag skall ransoneringslagen varaen permanent ramlag, som i vissa bestämda situationer, ger regeringen fullmaktatt handla. Med hänsyn till den nya grundlagens utformning avdelegations-bestämmelserna är det nödvändigt, anför utredningen, att det i lagfast- Prop.1977/78: 75 31 läggs vilka befogenheter i kristid som skall tillkommaregeringen. Enligt 13 kap. 6 § andra stycket regeringsformen föreskrivs nämUgenatt i lag med bemyndigande, som avses i första stycket samma paragraf, skallnoga anges under vilka förutsättningar bemyndigandet får utnyttjas. Dennabestämmelse har varit en av utgångspunkterna då utredningen har utformat dennya lagen.. Utredningen konstaterar att bestämmelserna i 13 kap. 6 §är snävare än vad bestämmelserna om tillämpningsområdet för allmänna ransoneringslagenär. De omfattar utöver krig och krigsfara - endast sådana utomordentligaförhållanden som är föranledda av krig eUer av krigsfara som harbefunnit sig i. Det räcker således inte att knapphetsläget har orsakats avannan utomordentiig händelse som har inträffat utom riket och än mindre avsådan händelse som har ägt rum inom riket. Lagens grundläggande bestämmelser bör automatiskt träda itillämpning vid krig. I fråga om begreppet krig hänvisar utredningen till deuttalanden som har gjorts av dåvarande chefen för iprop. 1973: 90 (s. 446).. Utredningen erinrar om att departementschefensärskilt har framhållit att krig i regeringsformens mening alltid skall ansesföreligga vid ockupation. Svårigheter att avgöra om ett land är i krig föreliggeräven då det gäller att avgöra om krigstillstånd alltjämt råder. Omransoneringslagens befogenhetsbestämmelser har satts i tillämpning automatiskt,t. ex. genom att landet har anfallits och krigstillstånd har inträtt, anserutredningen att det måste åligga regeringen att förordna, då fömtsättningarnaför tillämpning av lagen ej längre föreligger, att bestämmelserna ej längreskall tillämpas. Man måste också räkna med en kanske ganska lång övergångstidinnan normala förhållanden åter inträder, varför det bör ligga på regeringenatt överväga den lämpligaste tidpunkten för att avveckla krisåtgärderna.