prop · G10375 · 1977-12-31 00:00:00 — Förfogandeenligt punkten 1 innebär att näringsidkare, som i sin rörelse äger förnödenhetsom omfattas av reglering skall kunna åläggas att avstå förnödenheten medäganderätt till staten eller annan. Med hänsyn till att någon bestämmelse omförfogande med nyttjanderätt inte finns i ransoneringslagen har det inteansetts nödvändigt att särskilt markera att avståendet enligt denna punkt skermed äganderätt. Ipunkten 2 anges att näringsidkare som i sin rörelse äger eller inneharfastighet, gruva, byggnad, industrianläggning eller annan anläggning,transportmedel, arbetsmaskin eller liknande skall utöva verksamhet för eller påannat sätt medverka till framställning av förnödenhet, som omfattas avreglering enligt 6 §. Punkten motsvaras av 5 § första stycket 3 i detremitterade förslaget till förfogandelag. En likartad bestämmelse finns i 3 §oljekrislagen. Det utmärkande för förfogande som avses i denna bestämmelse äratt det inte är förnödenheten eller egendomen i sig själv som är av primärtintresse utan sättet att använda den. Är exempelvis råolja underkastad någonform av reglering enligt 6 § kan regeringen ålägga ett oljeföretag attfortsätta att raffinera olja om företaget exempelvis i avvaktan på bättre tideravbryter raffineringen. Dennu ifrågavarande bestämmelsen i ransoneringslagen är inte så vidsträckt sommotsvarande bestämmdse i förslaget till förfogandelag. Genom att föreskriva attförfogandet över angiven egendom endast får ske om den verksamhet somförfogandet avser faller inom ramen för näringsidkarens normala verksamhet haren markering gjorts av att näringsidkaren inte kan tvingas att frambringa ellertillverka produkter som ligger utanför hans normala produktsortiment även oiiidet skulle finnas tekniska förutsättningar härför. Med uttrycket "vanligaverksamhet" avses den verksamhet som bedrivs då kris ej råder. Enligtförfogandelagen kan ägare eller innehavare av en anläggning tvingas tillverkaandra produkter än han normalt gör. 1punkten 3, som motsvaras av punkten 4 i 5 § förslaget till förfogandelag,återfinns en skyldighet som följer av såväl allmänna förfogandelagen som oljekrislagen, nämligen skyldighet för ägare ellerinnehavare av lagringsanläggning att förvara egendom. Punkten 4 motsvararpunkten 5 i det remitterade förslaget till för- 1911118: 75 77 foganddagoch innebär att näringsidkare som i sin rörelse har transportmedel får åläggasatt ombesörja transporter. Ipunkterna 3 och 4 finns inte den stränga regel som finns i punkten 2 attverksamheten skall ske "inom ramen för hans vanliga verksamhet".Föreskrifterna motsvarar därvid vad som föreslås gälla för förfogande enligtförslaget till förfogandelag. Självfallet får föreskriften i punkten 4 dockinte tillämpas så att ägare tvingas att utföra transporter som ligger utanförtransportmedlets naturliga och tekniska förutsättningar. Detta får anses följaav regeln i 5 § första styeket som säger att vid tUlämpning avransoneringslagen eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter skall tiUsesatt den vars rätt beröres inte lider större förfång än vad som är nödvändigt.Ett åkeriföretag kan exempelvis inte åläggas att utföra sådana transporter somkräver att fordonen byggs om. Däremot bör vid exempelvis endrivmedelsransonering ett busstrafikföretag i en landsortskommun kunna åläggasatt ombesörja transporter i en storstadsregion. Av 5§ andra stycket förslaget till förfogandelag framgår att den vars egendom hartagits i anspråk inte får överlåta, förbruka, skada, gömma undan ellerförflytta egendomen. Bestämmelsen motsvarar 10 § första styeket allmännaförfogandelagen. Det har för ransoneringslagens vidkommande bedömts inte varanödvändigt att införa motsvarande bestämmelse. Om någon vidtar en sådan åtgärdsom här avses försätter han sig sannoUkt i den situationen att han inte kanfullgöra vad han har ålagts varvid straffansvar inträder. Det bör också påpekasatt förfogande enligt ransoneringslagen endast kan ske i särskilt fall. om förfogande torde däremot en sådan bestämmelse som den i 5 §andra stycket förslaget till förfogandelag vara nödvändig. Dennaparagraf, som i stort motsvarar 4 § i oljekrislagen, innehåUer bestämmelser omförbud för ägare eller innehavare av egendom att disponera över egendomen iavvaktan på beslut om förfogande enligt 13 §. Bestämmelsen har utformats iöverensstämmelse med motsvarande bestämmelse i 6 § i förslaget tillförfogandelag. Som beteckning på förbud av det här slaget har valtsdispositionsförbud i stället för den nuvarande termen förfogandeförbud. Iparagrafens andra stycke har efter förebild från förslaget till förfogandelag en föreskrift tagits in om att dispositionsförbud skall upphöra att gällainom en månad från det beslutet meddelades, om ej beslut om förfogandedessförinnan har meddelats och blivit gällande mot ägaren eller innehavaren.Enligt 16 § blir beslut om förfogande gällande mot ägaren eller innehavaren, närhan har fått del av beslutet. Tiden för dispositionsförbud kan förlängas medhögst en månad. 1977/78: 75 78 Paragrafensförsta stycke innehåller allmänna bestämmelser om skyldighet för ägare ellerinnehavare av egendom som avses med beslut om förfogande ellerdispositionsförbud att vårda egendomen. Paragrafens syfte är att säkerställaatt förfogandet inte omintetgörs genom exempelvis vanvård. I begreppet vårdaligger även skyldighet för ägare eller innehavare av egendomen att upplägga ochförvara den på lämpligt sätt. Vidare föreskrivs i stycket skyldighet för ägareneller innehavaren att avlämna förnödenhet på tid och plats som fastställs avden som har meddelat beslut om förfogande beträffande förnödenheten eller avmyndighet som regeringen bestämmer. Ätt annan myndighet än den som beslutar omförfogandet bestämmer när och var avlämnande skall ske kommer i första hand ifråga, när regeringen meddelar förfogandebeslut. Motsvarande regler har tagitsin i 13 § i förslaget till förfogandelag. 1 sina huvuddrag motsvarandebestämmelser finns i 14 och 15 §§ allmänna förfogandelagen oeh i 5 §oljekrislagen. Densom skall fullgöra skyldighet enligt första stycket men som inte kan göra detpå ett tiUfredsställande sätt anvisas i andra stycket att utan dröjsmål anmäladetta till den myndighet som har meddelat beslutet eller bestämmelse omfullgörande av det. Enligttredje stycket åläggs polismyndighet att ge den handräckning som behövs omnäringsidkare underlåter att behörigen eller i rätt tid tillhandahålla egendomsom omfaltas av beslut om förfogande. En motsvarighet tiU denna regel finns i56 § i förslaget till förfogandelag. Däremot har det inte ansetts behövligtatt i ransoneringslagen ta in en motsvarighet till bestämmelsen iförfogandelagen av innebörd att den myndighet som har utövat förfoganderätteni vissa situationer själv får verkställa beslutet. Förfogande med stöd avransoneringslagen avses ske i andra och mindre pressande situationer än de somavses i förfogandelagen. Idenna paragraf föreskrivs i första stycket att beslut om förfogande ochdispositionsförbud blir gäUande mot näringsidkare som avses med beslutet, närhan har fått del av beslutet. Vadsom skall förstås med att någon har "fått del av beslutet" fårbestämmas i enlighet med vad som i allmänhet gäller inom tillämpningsområdetför förvaltningslagen (1971:290, ändrad senast 1975:672). Med ordet"beslut" avses i förevarande sammanhang således inte en fuUständigexpedition med besvärshänvisning utan ordet används för att beteckna detsakliga innehållet i beslutet. För att vederbörande skall anses ha fått del avbeslutet gäller normalt, när delgivning enligt delgivningslagen (1970: 428,ändrad 1972: 725) inte har skett, att beslutet skall ha skriftligen kommithonom tillhanda genom försorg av den som har meddelat det. Prop.1977/78: 75 79 Eftermönster från förslaget tUl förfogandelag (15 §) finns i andra stycket enbestämmelse av innebörd att förnödenhet, som näringsidkare skall avstå tillannan enligt 13 § 1 eller framställa för annans räkning enligt 13 § 2, övergåri dennes ägo när den avlämnas eller på annat sätt kommer i hans besittning. Ätt13 § 2 särskUt tas upp i denna paragraf beror på att även om förfogandetenligt 13 § 2 endast kan avse produktionsåläggande etc. med avseende på vissegendom förfogandet kan resultera i att förnödenheter skapas som skall övergå iannans ägo. Med annan avses i denna paragraf även staten. Dennaparagraf innehåller besvärsbestämmelser med avseende på förfogande ochdispositionsförbud. Jaghar i den aUmänna motiveringen (avsnitt 5.5) förordat att besvärs-rätten såvittavser beslut av förvaltningsmyndigheter begränsas till ett tvåinstanssysiem. Iförevarande paragraf genomförs den principen på så sätt att det föreskrivs atttalan mot beslut om förfogande och dispositionsförbud som har meddelats avannan myndighet,än regeringen får föras hos regeringen genom besvär. I fråga ombesvärstid m. m. gäller 12 § förvaltningslagen. Kravetpå skyndsamhet i verkställigheten av beslut om förfogande oehdispositionsförbud tillgodoses genom en bestämmelse i 53 § attförvaltningsmyndighets beslut vid tillämpning av ransoneringslagen länder med visst undantag tUI efterrättelse utan hinder av anförda besvär, om inteannat föreskrivs i beslutet. SjälvfaUet kan även regeringens beslutverkställas genast. Ersättning(1824 §§) Enligtregeringsformen skall varje medborgare vara tillförsäkrad ersättning enligtgrunder som bestäms i lag om hans egendom tas i anspråk genom expropriationeller annat sådant förfogande (2 kap. 18 §). 1 detta avsnitt avransoneringslagen fastläggs rätten till ersättning vid inlösen, förfogande ochdispositionsförbud. Utredningens förslag innebar att bestämmelserna omersättning m. m. i förfogandelagen skulle göras tillämpliga även på förfogandeenligt ransoneringslagen. I förevarande förslag till ransoneringslag har vissaersättningsregler tagits in i lagen medan hänvisningar har gjorts beträffandeandra ersättningsregler tiU den nya förfogandelagens bestämmelser. Anledningenhärtill är de svårigheter som skillnaderna i utformningen av de båda lagarnasförfogandebestämmelser har medfört för möjUgheterna att generellt hänvisa tillförfogandelagen. Paragrafenmotsvarar 16 § i utredningens förslag. Bestämmelserna har i sakligt hänseendeendast flyttats över från allmänna ransonerings- 1977/78: 75 80 lagen(10 §). 1 andra meningen har härivisningen till ersättningsbestämmelserna iförfogandelagen behåUits trots att särskilda ersättningsbestämmelser nu tas ini ransoneringslagen. Anledningen härtUl är att bestämmelser om ersättningenligt taxa saknas i ransoneringslagen. Sådana bestämmelser finns däremot iförfogandelagen. För att ersättning vid inlösen inte skall sättas högre än vadsom skuUe ha utgått om myndigheterna i stället beslutat om förfogande över.egendom för vilken taxa gäller görs hänvisningen till förfogandelagen. Genomatt överföra ersättningsbestämmelserna rörande inlösen i sakligt hänseendeoförändrade från allmänna ransoneringslagen till den nya ransoneringslagen harjag önskat markera att jag inte har avsett att åstadkomma någon utvidgadersättningsrätt mot vad har gällt. Regelmässigt skall alltså uteblivenföretagarvinst inte ersättas vid inlösen. Såsom har angivits i prop. 1954: 20med förslag till allmän förfogandelag m. m. (s. 117) bör vid inlösenersättningen inte bestämmas till högre belopp än som motsvarar de verkligakostnaderna. Genom en sådan ersättningsregel uppmuntras inte ägare avransonerade varor att försöka bli av med dem genom att få dem inlösta. Tvärtomkommer det att ligga i ägarnas intresse att själva söka avsätta eller användasina lager för att inte gå miste om sin vinst. Härigenom minskas avsevärtrisken för att staten plötsligt skulle försättas i det läget att behöva antingeninlösa stora varupartier eller helt eller delvis häva en redan påbjudenransonering. Paragrafensförsta stycke innehåUer bestämmelser om ersättning då förnödenhet avstås tillstaten eller annan enligt 13 § 1 (förfogande med äganderätt). En motsvarandebestämmelse finns i allmänna förfogandelagen oeh i det remitterade förslagettiU ny förfogandelag (29 §). Ispecialmotiveringen tUl 29 § i förslaget till ny förfogandelag har utförligtangivits grunderna för hur ersättningen enligt den paragrafen skall beräknas.Då ingen skillnad är avsedd att föreligga vid ersättningens beräknande enligtsistnämnda paragraf. och förevarande paragraf återges här avsnittet rörandede angivna beräkningsgrunderna i sin helhet. "Paragrafeninnebär att ersättning för egendom som avstås utgår med belopp, som prövasskäligt med hänsyn tUl nödvändiga kostnader vid framställning elleråteranskaffning av sådan egendom. En måttstock vid bedömningen aversättningsfrågan bör i princip vara vilka kostnader som skulle uppstå i ettföretag som har nått en rimlig grad av rationalisering. I kostnaderna vidframställning av egendom ingår utgifter för råvaror, ersättning åt anställdaför deras arbetsinsats, avskrivning på byggnader och inventarier, aUmännaförvaltningskostnader och andra omkostnader. 1 "nödvändiga kostnader"ingår också ersättning för före- Prop.1977/78: 75 81 tagarensegen arbetsinsats samt förräntning av det av företagaren investeradekapitalet. Vad som i dagligt tal benämns företagarvinst eller handelsvinstersätts däremot inte särskUt utan förs under förräniningsposten, sominbegriper ersättning bl. a. för den risk företagaren står. Härjämte börbetonas att, eftersom utgående ersättningar omfattar endast nödvändigakostnader, gottgörelse inte utgår för indirekta skador eller förluster. ex. en förfogändeåtgärd medföra att en fabriksägare måste inskränkadriften, kan han inte i denna ordning erhålla vederlag för den förlust somdärigenom kan tUlfogas honom. Till indirekta kostnader är också att hänförautgifter som beror på att ingångna avtal inte kan uppfyllas. Denödvändiga kostnaderna bör beräknas med ledning av återanskaff- .ningsvärdeprincipen. En varas återanskaffningsvärde motsvarar underhänsynstagande till sUtage och dylikt nyanskaffningsvärdet eller med andraord vad det skulle kosta den, mot vilken förfogandeåtgärden är riktad, attanskaffa samma slags vara inom rimlig tid. Principen måste dock, i de fall dåvaran icke kan åleranskaffas, tillämpas med en viss försiktighet. Skulle detsålunda med hänsyn tUl den allmänna prisutvecklingen framstå som obiUigt attanvända åleranskaffningsvärdet , när varan senast haråleranskaffals, bör ersättningen bestämmas till vad som prövas skäligt. Förfogandelagenär avsedd att tillämpas under speciella förhållanden. Det kan då förutsättasatt statsmakterna ingriper i samhällslivet i en helt annan utsträckning änunder normala förhållanden. a. får man räkna med prisregleringar för attförhindra obilUg prisbildning till följd av knapphet på varor. Inte minstkommer regleringarna att gälla egendom som omfattas av tvångsmässigaförfoganden. Den samordning som sålunda sker mellan prissättningen enligtförfogandelagen och prissättningen enligt prisregleringslagstiftningen innebäratt den ersättning som utgår enligt förfogandelagen sammanfaller med det prissom kunde ha erhållits vid en frivillig försäljning. Med den utgångspunkten kanman säga att ersättningsreglerna innebär att full ersättning utgår vid förfogandenenligt lagen." Enligtparagrafens andra stycke skall ersättning utgå till näringsidkare som harålagts att utöva verksamhet enligt 13 § 24. Motsvarandeersättningsbestämmelse finns i 31 § förslaget till ny förfogandelag. Denverksamhet som utövas enligt 13 § 24 inbegriper vad som brukar kallasproduktions-, lagrings- och Iransportålägganden. Vad som har sagts omnödvändiga kostnader vid förfogande med äganderätt gäller i tillämpliga delaräven beträffande ersättning för sådana ålägganden. Som har angivitsbör måttstocken vid bestämmande av nödvändiga kostnader i princip varakostnaderna hos ett rationellt arbetande företag. I de fall som avses i 13 §24 bör dock nödvändiga kostnader 6 1977/78. Prop.1977/78: 75 82 ersättasoekså i den mån de överstiger kostnaderna hos ett rationellt arbetande företag.Näringsidkaren är ju i dessa fall genom förfogandet tvingad att fortsättadriften. Paragrafenmotsvarar 22 § i allmänna förfogandelagen och 37 § första meningen i förslagettill ny förfogandelag. 1 paragrafen anges grunderna för ersättning dådispositionsförbud upphör utan att beslut om förfogande har meddelats. Paragrafen,som har sin motsvarighet i 32 § och 37 § andra meningen i förslaget till nyförfogandelag, anger att skälig ersättning skall utgå till näringsidkare förvård och avlämnande av egendom enligt 15 § första styeket. Jag vill särskiltunderstryka att bestämmelsen om ersättning enligt denna paragraf är tiUämpligäven i det fall att dispositionsförbud upphör utan att beslut om förfogandehar meddelats (14 § andra stycket). ParagrafeninnehåUer i första styeket bestämmelser om de tidpunkter som i olika fall skallvara avgörande vid bestämmande av ersättning samt en jämkningsregel. Motsvarandebestämmelser finns i 35 § i förslaget till ny förfogandelag. Då sistnämndaparagraf även innehåller bestämmelser med avseende på taxa har inte en direkthänvisning kunnat göras till detta lagrum. Huvudregeln i 22 § är attersättningen skall bestämmas med hänsyn till omständigheterna vid den tidpunktnär egendomen avstås eller verksamheten utövas. Är egendomen i färdigt skickvid den tidpunkt då beslutet om inlösen eller förfogande meddelas, bestämsersättningen med hänsyn till omständigheterna vid den tidpunkten.Bestämmelserna innebär således att den tidpunkt blir avgörande då den egendomsom förfogandet avser är i sådant skick som fordras för dess användande tilldet avsedda ändamålet. Enligtjämkningsregeln kan fastställd ersättning jämkas efter vad som är skäligt omändrade förhållanden påkallar det. Vid förfogande enligt ransoneringslagentorde jämkningsregeln ha störst betydelse vid sådant förfogande som avses i 13§ 24. 122 § andra stycket föreskrivs att 17 § andra stycket, 36 § och 41 44 §§ förfogandelagen såsom de har. utformats i det till lagrådet remitterade förslaget skall hamotsvarande tillämpning. Av17 § andra stycket i förslaget till förfogandelag framgår att ersättning skallutges av dén för vars räkning förfogandet sker. Om denne är staten utgåralltså ersättning av statsmedel. Stycket innehåller vidare en bestämmelse fördet fall att förfogande sker för annans;räk- 1977/78: 75 83 ningän statens och ersättningsskyldigheten inte fullgörs. Då får staten träda inoch betala ersättningen. Vad staten sålunda har utgivit, får staten kräva återav den ersättningsskyldige. Motsvarighet tUl dessa bestämmelser finns i 24 §tredje stycket aUmänna förfogandelagen. 36 § i förslaget tillförfogandelag innehåller en bestämmelse om vem som står faran för egendombeträffande vilken beslut om förfogande har meddelats. En motsvarandebestämmelse finns i 21 § allmänna förfogandelagen. 4144§ i förslaget till förfogandelag innehåller bestämmelser om utbetalning aversättning och regler om tredje mans rätt att erhålla betalning ur utgåendeersättning. Jag vill här endast hänvisa tUl specialmotiveringen i förslagettill förfogandelag. 1denna paragraf har tagits in bestämmelser om vilka värderings-nämnder som skallbesluta om ersättning vid inlösen och förfogande enligt ransoneringslagen. Utredningenhar försökt att i största möjliga utsträckning samordna bestämmelserna ioljekrislagen (1975: 197) och ransoneringslagen. Detta gäller även beträffandede värderingsnämnder som skall bestämma er sättning vid inlösen av ochförfogande över råolja och oljeprodukter. Utredningen har särskiltpekat på det förhållandet att, när förfogande beträffande sådan fömödenhetsker enligt oljekrislagen eller när inlösen enligt ransoneringslagen sker medstöd av oljekrislagen, ersättningen till följd av uttryckliga regler ioljekrislagen bestäms av en för riket gemensam nämnd med särskilt föreskrivensammansättning, oljekrisnämnden, vars beslut inte får överklagas. Omifrågavarande egendom däremot inlöses med stöd av ransoneringslagen utananknytning till oljekrislagen, skall ersättningen bestämmas enligt reglema iallmänna ransoneringslagen av lokal värderingsnämnd och vid överklagande avriksvärderingsnämnden. Utredningen har ansett det önskvärt att oljekrisnämndenfår bestämma ersättning för sådana förnödenheter även när inlösen ellerförfogande sker direkt med stöd av ransoneringslagen utan att lagenstillämpning är sammankopplad med oljekrislagen. som oljekrisnämnden är kritiska mot utredningens förslagatt låta oljekrisnämnden furigera som lokal värderingsnämnd med hela riket somverksamhetsområde i vad avser råolja och oljeprodukter oeh motsvarande. Dengrundläggande bestämmelse som utredningen i detta sammanhang haft att utgåfrån, 18 § rekvisitions- oeh förfogandeutrednings förslag till nyförfogandelag, kan, enligt båda dessa remissiristanser, ej anses inrymhiariiöjlighet att ge lokal värderingsriämnd hela riket som verksanihetsområde.Vi-dåre har i nämnda lagförslag intagits regler om hur lokal värderingsnämnd skall vara sammansatt och denna sammansättning övereris- Prop.1977/78: 75 84 stämmerej med den som enligt oljekrislagen gäUer för oljekrisnämnden. Redan på grundav detta kan, anför remissinstanserna, utredningens förslag i här berörtavseende ej godtagas. Enligt oljekrisnämnden bör, för det fall att vissaersättningsfrågor enligt ransoneringslagen skall prövas av annat organ än lokalvärderingsnämnd och riksvärderingsnämnden, särskilda bestämmelser härom tas ini sistnämnda lag. Jagdelar de kritiska synpunkter som har framförts mot utredningens lagtekniskalösning. Däremot anser jag att det är väsentUgt att den föreslagna samordningenkommer till stånd. Jag har därför i 23 § första stycket fört in en bestämmdseatt ersättning såvitt avser inlösen av eller förfogande ellerdispositionsförbud beträffande råolja och oljeprodukter som omfattas avoljekrislagen (1975: 197) skall bestämmas av oljekrisnämnden. Genom att regelnanknyter tiU oljekrislagen kan det inte uppstå någon tvekan om att här avsesendast mineralolja oeh därur utvunna produkter. Det är även av vikt attransonermgslagens bestämmelser om värderingsnämnder samordnas inte bara medoljekrislagens utan även med förfogandelagens. I det tiU lagrådet remitteradeförslaget till förfogandelag har i 18 § andra stycket öppnats en möjlighet attför handläggning av ersättningsärenden rörande visst slag av egendom inrättasärskild värderingsnämnd som ar gemensam för hela riket. En sådan särskUdvärderingsnämnds beslut skall inte kunna överklagas. Genom den föreslagnakonstruktionen får regeringen möjlighet att förordna oljekrisnämnden att somsärskild värderingsnämnd enligt förfogandelagen handlägga ärenden avseendeförfogande beträffande råolja och oljeprodukter även enUgt sistnämnda lag.Härigenom uppnås eftersträvad samordning. Enligt andra stycket skallersättning såvitt avser annat än råolja och oljeprodukter bestämmas avriksvärderingsnämnden om det är fråga om förfogande och av lokalvärderingsnämnd vid inlösen. Ätt ersättning skaU bestämmas avriksvärderingsnämnden vid förfogande sammanhänger med konstruktionen avförfogandebestämmelserna i 13 §. EnUgt denna får regeringen vilket torde blihuvudfallet dier myndighet som regeringen bestämmer, sannolikt ÖEF, beslutaom förfogande endast i särskilt faU. De förfogandebeslut som kommer att fattasmed stöd av ransoneringslagen kommer säkerligen att avse mycket stora ochsvårbedömbara frågor. Med hänsyn tiU detta har jag ansett det lämpligast attriksvärderingsnämnden fattar beslut om ersättning i dessa fall. Inlösendäremot kommer att handläggas på en lägre nivå än förfogande. Därvid gör sigbehovet av samordning med den nya förfogandelagen starkt gällande. Därför harföreskrivits att ersättning vid inlösen skall beslutas av lokalvärderingsnämnd. Bestämmelserom nämnderna fmns i oljekrislagen och förfogandelagen. Prop.1977/78: 75 85 1paragrafens tredje stycke föreskrivs att statens rätt inför nämnderna bevakasi enlighet med vad som föreskrivs i oljekrislagen och förfogandelagen. Paragrafeninnehåller bestämmelser om rätten att föra talan mot de olikavärderingsnämndernas beslut.