prop · G10330 · 1977-12-31 00:00:00 — Arbetsprövning,arbetsträning, kurser för omställning och träning och övrigarbetsmarknadsutbildning är några av de arbetsförberedande åtgärder förhandikappade som finns tUlgängliga inom arbetsmarknadspolitikens ram.Dessutom har en rad stödformer tillskapats i syfte att underlätta för dearbetshandikappade att erhålla och behålla ett arbete. Hit hör t. ex. bidragtill arbetsbiträde, särskilda anordningar på arbetsplatsen, speciella arbetstekniskahjälpmedel och bidrag till motorfordon. Halvskyddad sysselsättning, näringshjälp,arkivarbete och beredskapsarbete, t. ex. inom tjänstesektorn, är åtgärder föratt skapa sysselsättning åt handikappade. Ökad insikt har vunnits om betydelsen av kontinuitetmellan yrkesinriktad rehabilitering och den rehabilitering som föregår denna.En tidigt insatt rehabilitering är oftast mest effektiv och minst påfrestandeför individen. Den är också fördelaktig från samhällsekonomisk synpunkt. Föratt åstadkomma kontinuitet i rehabiliteringsarbetet krävs en god kontakt mellanarbetsförmedlingen och alla övriga parter, t. ex. arbetsgivarna och de fackligaorganisationerna. Det är mot denna bakgrund man bl. a. skall se denreformering som skett av arbetsförmedlingens arbetsformer och inreorganisation, tillkomsten av disiriktsarbetsnämnderna och försöken med enintensifierad samverkan mellan arbetsförmedling, försäkringskassa och socialvårdsamt anpassningsgruppernas verksamhet. Syftet med anpassningsgrupperna är attbl. a. anpassa arbetssituationen i det ordinarie arbetslivet tillarbetstagarnas förutsättningar. Jag vill i detta sammanhang erinra om att den kraftigapersonalförstärkning som arbetsmarknadsverket tillförts under främst1970-talet 1977/78: 30 75 inte minst genom en utbyggnad av anpassningsgruppernasverksamhet i hög grad motiverats av de arbetshandikappades behov. Trots ansträngningarna kommer många arbetshandikappadeändå inom överskådlig framtid att av olika skäl vara utestängda från den öppnaarbetsmarknaden. För dessa grupper är särskilda sysselsättningsåtgärdernödvändiga. Det behov av bl. a. skyddad sysselsättning i olika former somdärför kan beräknas kvarstå får, mot den bakgrund jag här redogjort för, sessom ett uttryck för samhällets ansvarstagande när det gäller att möjliggöra fördessa grupper att överhuvudtaget delta i arbetslivet och inte som ett mått påarbetsförmedlingens möjligheter att placera handikappade på den öppnaarbetsmarknaden. En väl fungerande organisation är en förutsättning för attdessa strävanden ska kunna förverkligas. I det följande kommer jag att framlägga principförslagtill huvudmannaskap och enhetlig organisation för de nuvarande verkstädernaför skyddat arbete, kontorsarbetscentralerna och industriella beredskapsarbetensamt hemarbeten. I anslutning härUll lägger jag fram förslag till organisationför den yrkesinriktade rehabilitering som bedrivs vid kommunala institutför arbetsprövning och arbetsträning samt den i viss mån likartade verksamheteninom arbetsmarknadsutbildningens ram. Jag tar däremot inte i detta sammanhang upp halvskyddatarbete, arkivarbete och andra liknande former av stödåtgärder. Flertalet avdessa åtgärder ses över f. n. och till andra har statsmakterna tagitställning. Ett nytt system för statsbidrag till halvskyddad sysselsättning,som har utformats i huvudsaklig överensstämmelse med förslag från sysselsättningsutredningen,trädde sålunda i kraft . avseratt i ett delbetänkande särskilt behandla de arbetshandikappadessituation på arbetsmarknaden. har genomtilläggsdirektiv också fått i uppdrag att överväga arkivarbetets framtidaorganisation och utformning. Statsbidragsgivningen till kommunalaberedskapsarbeten övervägs f. n. inom . Utredningenom näringshjälp har i sitt betänkande (SOU 1977:22) Arbete med näringshjälp,vilket nu remissbehandlats, lagt fram förslag om näringshjälpens framtidautformning. Formerna för verksamheten vid verkstäderna för skyddatarbete började utredas . Chefen för dåvarande inrikesdepartementettillsatte då utredningen rörande den skyddade sysselsättningen. Anledningen varatt efter yrkanden i flera motioner hade uttalat sig för en förutsättningslösutredning av verksamheten. Bakgrunden till beslut var bl. a. att denskyddade verksamheten var splittrad på ett stort antal kommunala ochlandstingskommunala huvudmän samt att de affärsmässiga villkoren förverksamheten liksom löne- och anställningsförhållandena för de anställda varoklara. HärtiU kom att betydande skillnader fanns i fråga om verksamhetensomfattning i olika delar av landet. Prop.1977/78: 30 76 Isitt betänkande (SOU 1972: 54) Skyddat arbete, lade utredningen fram en radförslag om målet för verksamheten. a. ansåg man att definitionen avbegreppet arbeishandikapp borde göras relativt vid. Utredningen belyste ocksåde negativa effekter som kunde följa av en alltför stor skyddad sektor ochbetonade starkt betydelsen av att stödja de arbetshandikappade på den reguljäraarbetsmarknaden genom bl. a. anpassningsfrämjande åtgärder. Utredningenansåg att den skyddade sysselsättningen skulle utmärkas av en hög ambitionsnivå.Även ganska svårt handikappade borde beredas skyddat arbete i syfte att på långsikt ge dem möjligheter att få anställning pä den reguljära arbetsmarknaden.Detta förutsatte emellertid också förstärkta insatser från arbetsförmedlingenssida. För ett inte oväsentligt antal människor fick man dock acceptera att detskyddade arbetet var det enda realistiska alternativet till arbetslöshet.Vidare framhölls att verkstäderna för skyddat arbete inte fick användas för attlösa sysselsättningsfrågan för dem som av renodlade arbetsmarknadsskäl var arbetslösa.Detta skulle starkt minska de gravt handikappades möjligheter till sådansysselsättning. Ifråga om det framtida huvudmannaskapet för verkstäderna föreslog utredningenatt landstingskommunerna skulle vara huvudmän för såväl verkstäder för skyddatarbete som de kontorsarbetscentraler arbetsmarknadsverket var huvudman för.Vidare föreslogs vissa åtgärder för regional utjämning av tillgången påskyddade platser. Ett centralt samordningsorgan föreslogs inrättat för attbiträda huvudmännen med bl. a. marknadsföring, försäljning, produktutveckling,utbildning m. m. Vidremissbehandlingen vann utredningens förslag till mål för verksamheten m. m.betydande anslutning. Däremot var remissinstansernas inställning till förslagetom landstingskommunalt huvudmannaskap mycket splittrad. En stor gruppremissinstanser däribland AMS, LO, , , vissa landstingskommuner och hänvisade tiUbehovet av samordning med arbetsmarknadspolitiken i övrigt och förordadedärför någon form av statligt huvudmannaskap. Ändra remissinstanser uttaladesig för landstingskommunerna som huvudmän. a. TCO, DHR, HCK samt någralandstingskommuner hänvisade till behovet av samordning med den övriga rehabiliteringsverksamhetsom landstingskommunerna bedriver. Oenighetenbland remissinstanserna bedömdes av den dåvarande regeringen göra ett sluUigtställningstagande i huvudmannaskapsfrågan omöjligt. Därför tillsatte dåvarandechefen för utredningen rörandeorganisation och huvudmannaskap för vissa former av arbetsmarknadspolitisktmotiverad industriell verksamhet (). Kommittén överlämnade ioktober 1975 sitt betänkande (SOU 1975: 82) arbete. OSA-kommitténkonstaterade inledningsvis att den ökade satsningen på förebyggande 1977/78: 30 77 åtgärder och insatser för att inlemma så många som möjligti det reguljära arbetslivet borde minska behovet av ytterligare platser iskyddat arbete. Inte minst borde den nya arbetsrättslagstiftningen och utbyggnadenav arbetsmarknadspolitiska stödåtgärder t. ex. halvskyddad sysselsättning verka i denna riktning. En fortsatt utbyggnad ansågs ändå nödvändig för atträtta till den ojämna regionala platsfördelningen. Kommittén bedömde ett sådantutbyggnadsbehov till omkring 5 000 platser. Härutöver fann kommittén att ett enheUigthuvudmannaskap var en väsenUig faktor för att åstadkomma en jämnare regional fördelningav skyddade platser. Kommittén menade vidare att man borde underlätta för arbetsvårdsfÖretagenatt uppträda affärsmässigt och föreslog därför att verksamheten samordnadeslänsvis i fristående stiftelser. Som stiftelsebildare föreslogs staten ochlandstingskommunerna resp. de utanför landstingskommunerna stående kommunerna.Vidare föreslogs en gemensam stiftelse för viss central service. Kommitténanvisade två vägar att finansiera stiftelserna. Det ena alternativet byggde påen kostnadsfördelning mellan stat och kommun och en finansiering via statligaoch kommunala skatteintäkter. Det andra alternativet, som kommittén självförordade, utgick från en totalfinansiering med arbetsgivaravgifter. Kommitténvar inte enhällig i sina ställningstaganden. En ledamot reserverade sig delsmot kommitténs förslag beträffande stiftelsebildare, dvs. huvudmannaskapet,dels mot inrättandet av en central stiftelse, dels mot majoritetens förord ifinansieringsfrågan. En bred majoritet av remissinstanserna däriblandsocialstyrelsen, SÖ, AMS, sysselsättningsutredningen, , TCO, /SR,, , flertalet landstingskommuner och SÄFslöt däremot upp bakom huvuddragen i kommitténs förslag. Parallellt med arbetade utredningen rörandeviss yrkesinriktad rehabilitering. Utredningen överlämnade sitt betänkande(SOU 1976: 38) Yrkesinriktad rehabilitering. Utredningen föreslog att deresurser för karUäggning och förberedelse som finns på olika håll samordnas vidsärskilda enheter för yrkesprövning vid AMU-centra. Förslaget innebär att delandstingskommunala och kommunala arbetsvårdsinstituten inordnas iarbetsmarknadsutbildningen och att staten övertar huvudmannaskapet för allyrkesinriktad rehabilitering. Vidare föreslog utredningen viss förstärkningvid arbetsförmedUngarna gällande psykolog- oeh läkarmedverkan. Förmetodutveckling inom den yrkesinriktade rehabiliteringen föreslogs en decentraUseradorganisation med särskilda resurser vid vissa av de föreslagna yrkesprövningsenheterna.Detaljplaneringen av den nya organisationen föreslogs bli föremål för ensärskild organisationsutredning. 1977/78: 30 78 6.2.1 Syftet med skyddad verksamhet Såväl utredningen rörande den skyddade sysselsättningensom har framhållit att skyddat arbete har dubbla.arbetsmarknadspolitiskasyften. Dels skall verksamheten förverkliga rätten till arbete, dels skall denså långt möjligt innebära möjligheter till en långsiktig rehabilitering somsyftar till att de anställda åtminstone skall kunna ta arbete på denöppna arbetsmarknaden. Den förra utredningen betonade särskUtrehabiliteringsaspekten. anser däremot att sysselsättningsmotivetblivit alltmer angeläget. Detta ställningstagande grundades på förhållandet attskyddat arbete blivit en permanent sysselsättning för allt fler människor. Undertioårsperioden 19651975 ökade antalet personer som arbetade i verkstäder förskyddat arbete från 9 500 till ca 15 600 personer. Trots detta var antaletsysselsatta i dessa verkstäder som erhöll arbete på den öppna arbetsmarknaden iabsoluta tal i stort sett oförändrat . Detta förhållande bordeenligt kommittén påverka ställningstagandet till den framtida organisationenav verksamheten. Även jagdelar uppfattningen att skyddat arbete främst skall ses som en arbetsmarknadspolitiskåtgärd i syfte att värna om arbetshandikappades rätt till avlönat arbete.Begreppet "skyddat arbete" skall förstås så att de anställda ärskyddade från konkurrens från personer utan arbetshinder när det gäller atterhålla och behåUa sitt arbete. Det betyder också att arbetsplatserna i görligmån är anpassade till de arbetshandikappades förutsättningar. Det senare gällersåväl lokalernas utformning som personalmedverkan etc. I övrigt skallverkstäderna för skyddat arbete betraktas som en tillgång i vårt lands samladenäringsliv. De människor som arbetar i verksamheten producerar angelägna varoroch tjänster och bidrar därigenom till utvecklingen av vårt samlade välstånd.För att verksamheten vid arbetsvårdsfÖretagen skall kunna bedrivas under sånormala former som möjligt bör man så långt möjligt sträva efter att olikagrupper av arbetshandikappade arbetar på samma arbetsplats. Specialverkstäderför en viss handikappgrupp bör sålunda normalt inte inrättas. Olika särbehovbör i stäUet tillgodoses genom t. ex. ökad differentiering av arbetsuppgifteroch arbetsledning, särskilda åtgärder av social-och socialkurativ art samtgenom ergonomiska insatser. Även vid lokalisering av arbetsvårdsföretag måsteman, som jag kommer att närmare utveckla i det följande, också sträva efter attförlägga verkstäderna så att de på ett naturligt sätt smälter in i ortensnäringsliv. Av samma skäl bör vårdpräglad arbetsterapi inte ordnas i sammalokaler som skyddat arbete. Enligt min mening måste även en högambitionsnivå eftersträvas så att allt fler gravt arbetshandikappade gesmöjlighet till en produktiv insats och därmed till en egen försörjning.Utvecklingen visar 1977/78: 30 79 att skyddat arbete är samhällsekonomiskt motiverat ävenför dessa grupper. Jag anser det därför inte meningsfullt att försöka fastslånågon gräns för den lägsta arbetsförmåga som man skulle behöva ha för att fåskyddat arbete. Jag vill också betona att ett arbete kan ha mycket stort värdeför den enskilde och för hans möjligheter till ett aktivt samhällsliv även omden faktiska arbetsförmågan kan framstå som ringa. Däremot bör skyddat arbeteinte komma i fräga för personer som är arbetslösa av i huvudsak renodladearbetsmarknadsskäl. Självfallet delar jag också uppfattningen att skyddatarbete måste utformas och bedrivas så det åtminstone på lång sikt förstärkerde anställdas möjligheter att kunna ta steget över till annat arbete. De någotskilda bedömningar av målet för skyddat arbete som de båda utredningarna gjortfår enligt min mening ses mot bakgrund av såväl den utveckling som har ägt ruminom det skyddade arbetet som den utbyggnad av de förebyggandearbetsmarknadspolitiska åtagandena som jag har redogjort för. Då denskyddade verksamheten började byggas upp sysselsattes i hög grad människor medtraditionella fysiska handikapp. 1 takt med att bl. a. yrkesinriktad och annanrehabilitering byggts ut och möjligheterna att anpassa arbetsplatserna på denordinarie arbetsmarknaden förstärkts har dessa grupper i allt större utsträckningkunnat fä arbete på den öppna arbetsmarknaden. I stället har alltmer gravtfysiskt handikappade eller människor med andra typer av handikapp kunnatberedas arbete inom bl. a. verkstäder för skyddat arbete. Många av de anställdahar också fler än ett handikapp. En betydande andel av dem som i dagsysselsätts vid verkstäder för skyddat arbete har haft nägotavlönat arbete. Det gäller bl. a. många psykiskt utvecklingsstörda, gravtfysiskt handikappade och personer med sociala problem. En del av dessaarbetstagare kan åtminstone ha möjligheter att ta arbeie på den öppnaarbetsmarknaden. Andra har sä väsentligt nedsatt arbetsförmåga att de knappastunder några förutsättningar kan komma i fråga för sådant arbete. Ofta används utplaceringsgraden som det enda måttet pärehabiliteringen av de anställda i skyddat arbete. Detta mått är dock interättvisande, då gravt handikappade genomgår en hög grad avrehabilitering enbart genom att kunna klara ett arbete vid verkstad för skyddatarbete. I en rapport till sysselsättningsutredningen (SOU 1977: 44) Skyddadverkstad, Halvskyddad verksamhet, pekar man bl. a. på detta förhållande.Rapporten, som bl. a. bygger på en intervjuundersökning vid några verkstäderför skyddat arbete, visar att de anställda vid verkstäderna i allmänhet anseratt arbetet har haft en positiv inverkan på deras utveckling ochrehabilitering. De anställda i skyddat arbete är också mer positiva till sinaarbeten m. m. än de anställda i halvskyddat arbete, som omfattats avundersökningen. Ätt en större del av de anställda stannar kvar i skyddatarbete får 1977/78: 30 80 således inte ses som något misslyckande för verksamheten.Tvärtom kan utvecklingen tolkas som en väsentligt höjd ambitionsnivå ochvidgning av rätten till arbete. Jag vill i detta sammanhang också erinra om attlöne- och anställningsvillkoren i skyddat arbete successivt kommit attjämställas med vad som gäller pä den öppna arbetsmarknaden. De som ärsysselsatta vid skyddade verkstäder behöver därför inte av löneskäl känna sigtvingade att söka sig ut på den öppna arbetsmarknaden. 6.2.2 Behov av enhetUg organisation I likhet med de båda utredningarna och flertaletremissinstanser anser jag att möjligheterna för den skyddade verksamheten attuppfylla dess syften, rehabiUtering och sysselsättning, i hög grad är beroendeav hur verksamheten organiseras. Allt eftersom antalet verkstäder för skyddatarbete har ökat och produktionskapaciteten stigit har det av samhällsekonomiskaskäl blivit alltmer angeläget med en regional samordning av verksamheten. Detär detta förhållande som lett fram till att allt flerlandstingskommuner tagit över ansvaret för verksamheten från kommunerna.Förutom , och kommuner är kommunerna f. n. huvudmän förverkstäderna för skyddat arbete inom sex län. Totalt omfattar den kommunala ochlandstingskommunala verksamheten ca 16 000 anvisade arbetstagare och 4000 tjänstemän varav landstingskommunerna svarar för ca två tredjedelar.Behovet av regional samordning var också en av anledningarna till attutredningen rörande den skyddade sysselsättningen föreslog attlandstingskommunerna skulle överta huvudmannaskapet för såväl verkstäder förskyddad sysselsättning som kontorsarbetscentraler. De kontorsarbetscentralersom drivs av länsarbetsnämnderna och som f. n. sysselsätter ca 1 600 arbetstagareiordningställdes främst . Ett syfte var att skapa bättre ochmer ordnade arbetsförhållanden för vissa grupper sysselsatta i arkivarbete. Ettannat syfte var att man ville skapa en sysselsättningsform som tog tillvaraäven de gravt handikappades arbetsförmåga. TiU en början dominerade lagning avkartor, bokbindning m. m. vilket utfördes åt olika StaUiga och kommunalainstitutioner. Dessa arbetsuppgifter har till följd av riksdagensställningstagande om marknadsmässig debitering avvecklats och ersattsmed andra arbetsuppgifter, främst inom kontorsoffset- ochkontorsservicesektorn. har vid de kommunala verkstäderna för skyddatarbete successivt också kommit att byggas upp särskilda produktionsavdelningarför bl. a. kontorsoffset och kontorsservice. Bägge verksamhetsformerna hardärmed kommit att likställas tUl såväl syfte som innehåll. Även föreslär ett gemensamt huvudmannaskapför verkstäder för skyddat arbete och kontorsarbetscentraler. Kommittén anseratt detta också bör omfatta industriellt beredskapsarbete och hemarbete. 1977/78: 30 81 Industriella beredskapsarbeten med AMS som huvudmanbörjade anordnas . Syftet var att bereda arbete åtpersoner som friställdes vid företagsnedläggelser främst inom TEKO-sektorn ochför vilka traditionella former av beredskapsarbeten var mindre väl lämpade.Härigenom har arbetsförmedlingarna fått mer tid att pröva möjligheten tillpermanent sysselsättning åt de friställda. Denna typ av beredskapsarbeten har framförallt kommit till stånd på orter med svagt utvecklad arbetsmarknad vilket ocksåhaft till följd att dessa arbeten varit svåra att avveckla. OSA-kommitténkonstaterar att flertalet av de industriella beredskapsarbeten som startats isamband med strukturförändringar med tiden och genom utnyttjande av uppkomnavakanser fått ett betydande inslag av personer med arbetshinder bland sinaanställda. Vidare har i vissa fall industriella beredskapsarbeten utan sambandmed någon strukturförändring etablerats på orter med allmänt svagarbetsmarknad och vikande befolkningsunderlag för att mera varaktigt skapaarbete åt bl. a. äldre och lokalt bundna personer. Utvecklingen har fört medsig att flertalet industriella beredskapsarbeten, med undantag för några fåverkstäder i , numera i huvudsak har samma arbetsmarknadspolitiskasyfte och inriktning som verkstäderna för skyddat arbete. I verksamhetensysselsätts f. n. ca 1 800 arbetstagare. Vissa primär- och landstingskommunala arbetsvårdshuvudmän driversedan många år hemarbete som ett led i den skyddade sysselsättning som stårunder AMS tiUsyn. F. n. sysselsätts ca 600 personer sammanlagt. /69 har dessutom försöksverksamhetbedrivits med statligt stöd till hemarbete åt personer bosatta i skogslänensglesbygder. är tiUsynsmyndighet och närmast ansvariga förverksamheterna är företagareföreningarna i berörda län. Den här formen avhemarbete tillkom ursprungligen av regionalpolitiska skäl. konstateraremellertid att verksamheten till större delen kommit att utgöra en ersättningför det kommunala hemarbetet för arbetshandikappade. Industriverket ochföretagareföreningarna bekräftar att en sådan utveckling har ägt rum ochtillstyrker därför kommitténs förslag att föra över dessa hemarbetsprojekt tillsamhällets övriga insatser för skyddat arbete. Några remissinstanser harpåpekat att ett visst samarbete redan kommit till stånd mellan de kommunalaverkstäderna för skyddat arbete och denna form av hemarbete. Totalt sysselsättsi regionalpolitiskt hemarbete ca 2 300 personer. Det splittrade ansvaret mellan staten och kommunalahuvudmän har förutom en regional obalans också lett till oklarheter bl. a. ifråga om verksamhetens syfte och inriktning samt var ansvaret för verksamhetensfortsatta utbyggnad skall ligga. Den ojämna utbyggnaden av verkstäderna för skyddat arbetehar lett tUl påtagliga regionala skiUnader i fördelningen mellan såväl statligaoch kommunala insatser som olika typer av skyddad sysselsättning. 6 1977/78. 1977/78: 30 82 platser i verkstäder har t. ex. i stor utsträckning fåttkompenserats med arkivarbete, industriella beredskapsarbeten, kontorsarbeteetc. Detta förhållande, som innebär att utbyggnaden av de olikasysselsättningsformerna inte i första hand har skett med hänsyn till dearbetshandikappades faktiska sysselsättningsbehov utan med hänsyn till andrafaktorer, har utförligt belysts av utredningen rörande den skyddadesysselsättningen som för sin del förordade att minst ett arbetsvårdsföretagborde finnas i varje kommun. anser att en regional utjämningerfordrar ett nytillskott på ca 5 000 platser. Även jag anser att denregionala obalansen i fråga om skyddade verkstadsplatser successivt bör rättastill för att man ska kunna erbjuda ett differentierat utbud av skyddad verksamheti olika regioner. Med hänsyn härtill och vad jag har anfört om enfortsatt höjning av ambitionen att också ge gravt handikappade rätt tillskyddat arbete anser jag det inte lämpligt eUer möjligt att nu försöka fixeraett visst platsbehov. I vilken takt en utbyggnad kan ske är dock i första hand avhängiglde ekonomiska förutsättningarna. Prövningen av detta bör liksom skeinom ramen för det årliga budgetarbetet. Totalt kommer den organisation jag härföreslår att sysselsätta mer än 22 000 arbetstagare i skyddat arbete ochnärmare 5 000 tjänstemän eller sammanlagt av antalet sysselsatta påden svenska arbetsmarknaden. En ytterligare utbyggnad kan således ske för atttillgodose rätten till arbete för olika grupper av arbetshindrade utan risk fören sådan segregering på arbetsmarknaden som befarats i betänkandet Skyddatarbete. OSA-kommitténpekar på att det splittrade huvudinannaskapet inte bara lett till regionalobalans och högre kostnader. De enskilda arbetsvårdsfÖretagen får också enmer sårbar ställning på marknaden än om de varit samordnade under ett gemensamtregionalt huvudmannaskap. Bristen på samordning på riksnivå innebär också attvarken anskaffning eller fördelning av arbetsuppgifter eller marknadsföring avprodukterna blir så rationell och ändamålsenlig som man skulle önska. Många avde nuvarande huvudmännen för verkstäderna har inte själva möjligheteratt bygga upp en tillräckligt slagkraftig försäljningsorganisation, dels föratt utveckla nya produkter och avsättningsområden, dels för att kunna fåerforderlig överblick över olika delmarknader. Detta gäller främst förkommunala huvudmän och kontorsarbetscentraler. Detta synes vara en viktiganledning till att verkstäderna för skyddat arbete har en mycket litenexportvolym i förhållande till omsättningen.