prop · G103135 · 1977-12-31 00:00:00 — FNoch fackorganen har, som ovan påpekats, kritiserats för bristande effektivitet.Världsbanken och vissa av de regionala bankerna har å andra sidan en erkändoperativ kraft och målmedvetenhet men har i sin tur fått kritik inte minst iSverige för politisk okänslighet och en alltför bankmässig syn på de projektsom skaU finansieras. Kritiken har ibland varit berättigad, men får inte föratUl negativism. Med sin olika imiktning och karaktär representerar de bådahuvudgrupperna av biståndsgivande multilaterala organ en nyttig kombination.Den fördelning av våra bidrag som vi har synes i stort sett lämplig. har i många århävdat att medlemsländernas bidrag tUl FN-systemets tekniska biståndhuvudsakUgen skall kanaliseras genom UNDP. Vi har haft invändningar mot attinrätta speciella blständsfon-der som anknyts till FN-organ. Sverigesutgångspunkt har varit att det är mottagarlandets utvecklingspolitik ochprioriteringar som skall vara riktmärke för biståndsinsatsema och attresurstillskotten utifrån på ett naturligt sätt skall underlätta de egnautvecklingsansträngningarna. Enligt vår uppfattning försvåras FN-biståndetsintegration i varje enskilt lands utvecklingspolitik, om biståndet splittras påett stort antal sär-fonder och specialprogram. Det är bl. a. mot den bakgrundensom vi har givit ett så starkt stöd till UNDP:s landprogrammering. Vi har ocksåpå aUa sätt sökt hävda UNDP:s samordnande roll på fältet. En samordning avFN-systemets tekniska biståndsverksamhet bör även fortsättningsvis ske genomUNDP. ar det uppenbart att skäl talar för att acceptera attfackorganen bedriver en egen biståndsverksamhet i samordning med UNDP. Ettsådant skäl är att fackorganens egna biståndsaktiviteter, liksom i vissa fall,fonder för specieUa ändamål kan bidra till en ökning av den totala volymen avresursöverföringar till . I FN har man under dengångna generalförsamlingen efter långa och besvärliga diskussioner vunnitprincipiell enighet om en reform av FN:s struktur på det ekonomiska och socialaområdet. Enligt denna överenskommelse skall de särskilda biståndsfonderna ävenefter en integration i viss utsträckning tUlåtas behålla sina separataidentiteter. Det ekonomiska och sociala rådet (ECOSOC) har fått i uppgift attövervaka konsolideringsprocessen och tillse att denna åtföljs av en ökning avde Prop.1977/78:135 90 frivilligabidragen tUl FN:s biståndsverksamhet. Att åstadkomma en effektivisering och enbättre administrativ samordning inom FN-systemet är en angelägen men besvärliguppgift. Så mycket viktigare är det att företrädare för söker verka fördetta. EftersomUNDP är huvudmottagaren av svenskt bistånd på FN-sidan skall jag här närmarekommentera vissa aspekter av UNDP:s verksamhet. FN:sutvecklingsprogram (UNDP) InomFN:s utvecklingsprogram (UNDP) har framfört uppfattningen attUNDP-biståndet i högre grad bör inriktas på de fattigaste länderna. Styrelsenhar också fattat beslut att en större del av resursema under innevarandeprogramperiod (197781) skall gä till dessa länder. Jag anser attkoncentrationen av UNDP:s insatser tlU de fattigaste ländema bör fortsättaunder nästa programperiod, bör vidhåUa den redan framförda ståndpunktenatt de utvecklade länder som fortfarande får UNDP-bistånd bör avstå härifrån. Påsvensk tUlskyndan har en principöverenskommelse träffats om att en viss del avUNDP:s programresurser skall fördelas på grundval av vissa tUläggskriterler,såsom mottagarländemas ansträngningar för att åstadkomma inkomstutjämning ochsocial rättvisa. Det är enligt min uppfattning önskvärt att få tlU stånd enytterligare förskjutning i denna riktning av UNDP-programmet. Jag delarutredningens uppfattning att inget medlemsland, på basis av t. ex. BNP ochfolkmängd, skall kunna hävda rätt till en given andel av en biståndsgivandeorganisations resurser. Det är angeläget attu-ländernas egen utvecklingspolitik bildar utgångspunkten för planeringen avde multUaterala liksom de bilaterala biståndsinsatserna. Deras prioriteringarmåste avgöra var biståndet skaU sättas in. är det nödvändigt attverksamheten i så stor utsträckning som möjligt samordnas så att mottagamasplanering imder-lättas. Inom FN-systemet har på bl. a. svensk tUlskyndan ettsteg tagits mot att förverkliga dessa målsättningar genom att UNDP sedan någraår tillbaka ger sitt bistånd på grundval av landprogram som utformas avmottagarländerna. Från flera håll har kritikriktats mot UNDP för administrativ ineffektivitet. Den biståndspolitiskautredningen har pekat på de viktigaste orsakerna till UNDP:s högaadministrativa kostnader. Det är fackorganen som förmedlar UNDP:s projekt tUlmottagarna, vUket kan leda till dubbelarbete. Tekniskt bistånd som UNDP ärinriktat på är betydligt mer personalintensivt än finansieUt bistånd. Jag villockså peka på att UNDP genom sin fältrepresentation ofta utför uppdrag förandra FN-örgan och bilaterala givare utan att uppbära motsvarande ersättning.Det bör ändå finnas utrymme för vissa nedskärningar i de administrativa kostnaderna. Prop.1977/78:135 91 UNDP:sverksamhet erbjuder alltså vissa problem, men programmet är av centralbetydelse för FN:s biståndsverksamhet och det är angeläget att det gesresurser som motsvarar denna roU, har anmärkts att en minskning avSveriges relativa andel av bidragen till bl. a. UNDP bör åstadkommas genom attandra länder ökar sina insatser. En ökning av programmets omfattning skullesannoUkt reducera de administrativa kostnadernas andel eftersom den apparat somär nödvändig för att genomföra biståndsinsatser i ett stort antal länder intefullt utnyttjas med programmens nuvarande omfattning. UNDP:s totala resurser,som skaU fördelas på bortåt 150 länder och territorier, är ungefär av sammaomfattnmg som bilaterala bistånd. IDAär den viktigaste källan för obunden kreditgivning på mjuka villkor tillu-länderna och dessa länder sluter själva starkt upp kring såväl Världsbankensom . Det är därvid inte bara kapitalresurserna som spelar roll. Denkombination av tekniskt kunnande och erfarenhet av samarbete med somdessa organ representerar är en viktig faktor. Banken gör också betydelsefuUainsatser för att utarbeta mera långsiktiga utvecklingsstrategier och programför att praktiskt förverkliga sådana strategier. Viktiga exempel härpå ärbankens arbete för att förbättra vUlkoren för människorna i de storau-lands-städernas slum och att höja produktiviteten hos de fattigaste befolkningsgrupperna. Från svensk sida här viunder stött bankledningen då den sökt ge utiåningsverksamhetenen mera klart markerad inriktning på fattigare befolkningsgrapper och tUl deländer som i sin utvecklingspolitik eftersträvar en jämnare fördelning avinkomster och förmögenheter. Det kan konstateras att andelen projekt inomtraditionella sektorer som elkraft, transporter och telekommunikationer harminskat, medan sådana verksamhetsområden som utbUdning och lantbygdsut-vecklingkommit att spela en ökad roll. Fortsattstöd för IDA:s och verksamhet bör enligt min mening även iframtiden vara en väsentiig del av vår multilaterala biståndspolitik. Under de närmaste årenkommer förhandlingar att äga mm om en ny påfyllnad av . Jag finner detnaturligt att vi mot bakgmnden av de erfarenheter som ovan redovisats kommeratt aktivt verka för att denna påfyllnad blir betydande. Det svenska bidragettill påfyllnaden får bedömas i ljuset av det totala bidragsmålet och av andrabidragsgivares insatser. Ävenför del har frågan om en ökning av det insatta kapitaletaktualiserats. Det rådde vid årsmötet allmän enighet om att en väsentligökning skulle komma tiU stårid med 1977/78:135 92 De nordiska länderna kommer under förhandUngarna att verka för attutlåningsbestämmelsema mildras 1 samband med att kapitalet ökas. En ökad andelprogramlån och större möjligheter till finansiering av lokala kostnader kommeratt förordas. Vidbedömning av roU är det viktigt att uppmärksamma att bankengenom sin kreditvärdighet har möjlighet att mobiU-sera resurser vida utöver detav medlemsländerna insatta kapitalet. Såvälnär det gäller som bör frågan om Inflytandeuppmärksammas. Detta har hittUls varit otUlfredsstäUande. Vi anser detönskvärt att mottagarländema får spela en större roll i bankens verksamhet.U-ländemas samlade röststyrka uppgår f. n. tUl . Från svensk sidakommer vi att verka för att i samband med kapitalökningen inombanken får ett ökat Inflytande. En principöverenskommelse om översyn avröstfördelningssystemet i träffades i samband med den femteIDA-påfyllnaden. Det är emellertid knappast möjligt att åstadkomma en radikalförändring i detta avseende och bevara bankens position på deinternationella kapitalmarknaderna. Underde har alltmera aktivt deltagit i verksamheten inom denAsiatiska och fonden och i den Afrikanska utvecklingsfonden.Dessa institutioner har, liksom , i allt större utsträckning kommitatt inrikta sin verksamhet på projekt till förmån för den fattigaste delen avbefolkningen i medlemsländerna. Regionalbankemas finansiella resurser,erfarenhet och effektivitet är dock inte jämförliga med . Frånsvensk sida deltar vi f. n. aktivt i påfyUnadsförhandllngar rörande denAfrikanska utvecklingsfonden och den Asiatiska utvecklingsfonden.Förutsättningarna synes vara relativt goda för en rimlig ökning avutlåningsverksamheten i dessa fonder. DenAfrikanska och dess fond har i stor utsträckning karaktärenav en egen institution. Den är aktiv i flera av de svenskahuvudmottagarländerna. Vår samverkan med banken och fonden är ett nyttigtkomplement till våra bUaterala biståndsinsatser i dessa länder. DenAsiatiska banken och dess fond har ökat långivningen tillde fattigare ländema i regionen. Ökade möjligheter har också skapats förlångivning till ländema i . Från svensk sida har vi välkomnat denna utveckUngoch kommer att stödja banken i dess strävanden att medverka i återappbyggnadenefter kriget. Sedanår 1977 är vi också med i (). Vårtmedlemskap är motiverat av kommersiella hänsyn. Prop.1977/78:135 93 kensverksamhet har dock i princip samma imiktning som de övriga regionalautvecklingsbankerna. Det är därför naturligt att också betrakta den ur ettu-landspolitiskt perspektiv. Denfördeltilng av våra finansiella Insatser mellan de regionala bankerna och IDAoch som f. n. sker fiimer jag rimlig. Detsamma gällerarbetsfördelningen mellan dessa institutioner. Det är av vikt att Sverigetillsammans med andra medlemsländer verkar för att dessa olikafinansinstitutioner inriktar sig på att komplettera varandra. Internationellajordbruksutvecldingsfonden (), börjar sin operativa verksamhet i år.Fonden, som tUlkom på förslag av världslivs-medelskonferensen , har tUluppgift att bidra till en förbättrad näringsstandard för de fattigastemänniskorna genom stöd tiU ökad livsmedelsproduktion i de som harsärskUda försörjningssvårigheter. De oljeexporterande (OPEC) svararför nästan hälften av fondens tillgångar på 1 mUjard dollar. Ett annatvälkommet inslag i detta nya FN-organ är röstsammansättningen. I förfogarsålunda totalt över 2/3 av rösterna mot t. ex. 1/3 i /. Iutvecklingssamarbetet har över åren särskilt engagerat sig för vissaämnesområden. Familjeplanering är ett exempel på ett område som Sverigearbetat för och på olika sätt lämnar sitt stöd tUl. Det har skett genom FN ochVärldsbanken, genom enskUda internationella organisationer i direkt samarbetemed enskilda länder, genom stöd till forskning, genom ansträngningar attutveckla kapacitet och kunnande i , 1 och internationeUt. Andraviktiga särskUda ämnesområden inom det svenska biståndsprogrammet ärforskning, kooperation samt sysselsättningsfrämjande åtgärder och facldigverksamhet. Åtgärder för att förbättra kvinnans situation tUlmäts stor vikt.Särskild uppmärksamhet har vidare ägnats miljövård och vissa frågor inomhälsovård och utbildning, inom landsbygdsutveckling ooh livsmedelsproduktion.Insatser görs för att anpassa teknik till förhållanden ocheffektivisera u-ländemas export och deras internationella upphandling. Påkulturområdet ägnas bl. a. informations- och massmediafrågor uppmärksamhet. Påforskningsområdet har anslagit merparten av medlen tUl internationeUforskning, främst inom områden som hälsovård och familjeplanering, tropiskasjukdomar, jordbrak och sysselsättning. Även framgent kommer en avsevärd del avresurserna att gå till sådan forskning. En del av anslagen för forskningsstödgår direkt tUl uppbyggandet av kapacitet på det nationella planet. SAREC:ssträvan att öka u-ländcrnas förmåga till forskning och Icunskapsutveckling ochtiU att mobilisera svensk forskning till stöd för denna kapacitetsuppbyggnad Prop.1977/78:135 94 liggerväl i linje med de mål som fört fram i samband medförberedelsearbetet inför om vetenskap och teknologi förutveckling (UNCSTED). Åtgärderinom forskning och på andra områden som är viktiga för utvecklingoch för det intemationella utvecklingssamarbetet, har sin givna plats inom deprogram som bidrar till, antingen det sker genom meUanstatUgaorganisationer, i direkt samarbete med enskilda länder eller genom ensldldaorganisationers arbete. Erfarenheten har emellertid visat att det för attkomplettera derma verksamhet behövs vissa extra resurser vid sidan avlandramar och reguljära bidrag tiU intemationeUa och enskilda organisationer. Forskningsamt utrednings- och experimentverksamhet kan vara viktiga inslag i detämnesinriktade biståndet, som i budgetsammanhang brukar redovisas under mbrikensärskUda program. Denna verksamhet omfattar också kurser och seminarier,program för metod- och strategiutveckling samt allmänna bidrag tUlorganisationer med verksamhet inom berörda områden. Den ämnesinriktadeverksamheten bedrivs i samverkan med internationeUa organisationer och i vissutsträckning med svenska organisationer, myndigheter och företag. Exempel på enskildaintemationella organisationer som får stöd till sin verksamhet är detinternationella familjeplaneringsförbundet (IPPF) samt Dag HammarskjöldsMinnesfond, som bedriver kvalificerad utrednings- och utbildningsverksamhet ifrågor som rör internationeUt samarbete och ekonomiska och sociala förhållandeni . Huvuddelenav de medel som anslagits under posten särskUda program har hittiUs använtsför verksamhet i samarbete med meUanstatUga organisationer. Detta gäller inteminst kurs- och seminarieverksamheten. Det hindrar inte att på områdendär vi har särskUda resurser kan anordna sådan verksamhet på bilateral basis.Ofta är en regional uppläggning ändamålsenlig för denna typ avutbildningsprogram. Genom samarbetet med FN-organen har verksamheten kunnatges större omfattning och längre räckvidd. I andra faU har det gäUt att påstrategiska punkter lämna stöd tUl fackorgan för att påskynda och utvidga enverksamhet som omfattas av FN-organens beslutande församlingar. Det kan annarsi FN-systemet ofta ta att få fram behövliga resurser för att utvecklany kapacitet och komma i gång med ny operativ verksamhet. Normalt skall demellanstatiiga biståndsprogrammen fmansieras genom allmänna bidrag frånmedlemsländerna. bör emeUertid kunna lämna ändamålsbestämda bidrag, närdet föreligger särskilda skäl därför. Svenska bidrag bör kunna gällaämnesområden som bedöms ha specifik betydelse för utveckling ochdär de internationeUa insatserna anses otUlräckliga. I den mån det gällerprogram av större omfattnmg bör verka för att stöd ges av en så storkrets bidrags- Prop.1977/78:135 95 Lyhördhet för prioriteringar är viktig vid val avämnesområden och problem. Inte minst gäller ifråga om regionalt inriktadverksamhet, att den måste vara väl förankrad hos de berörda regeringarna.Erfarenheten från familjeplaneringsområdet visar att det också behövs utrymmeför innovativa insatser, där den internationella medvetenheten ännu inte tagitsig uttryck i en allmän debatt med klara prioriteringar från u-landshåU. Jagfinner, i likhet med , att denna verksamhet utgör ett väsentligtinslag i biståndsarbetet. Den ändamålsbestämda bidragsgivning tiU FN-organ somkan bli aktueU bör emellertid stå i samklang med den aUmänna politik somSverige för inom . Regeringen har fastställt SIDA:sförslag till handläggningsordning för dessa ärenden. 7 Samarbete med enskilda länder Sverigebörjade lämna direkt bistånd till enskilda länder i mitten ay 1950-talet.Fastare administrativa former fick verksamheten först i början av 1960-talet.Idag har långsiktigt utvecklingssamarbete med ett tjugotal länder ochlämnar mer bistånd i relation tiU våra resurser än något annat industrUand. Detär en betydande utvecklmg som direkta bistånd genomgått under dennaperiod. Det har ökat kraftigt i volym, särskilt och än mer efter1968 års riksdagsbeslut om att bistånd skulle nå av BNP.Ämnesmässigt har det vidgats. Inledande yrkesutbildningsinsatser har följts avverksamhet på en lång rad områden: familjeplanering och hälsovård, landsbygdsutvecklingoch kooperation, utbildning av olika slag, forskning, infrastruktur såsomvägar och kraftverk samt industrialisering. Vihar byggt upp en förvaltning för verksamheten och skaffat oss en omfattandeerfarenhet av och utvecklingssamarbete. Betydande kunskap om u-länderoch utvecklingsproblem finns nu hos myndigheter, främst SIDA, institutioner,organisationer, konsultbolag och andra företag. Arbetet har ocksågett erfarenheter av och kontakter med ett antal länder och därmed förbättrademöjligheter att medverka i dessa länders utvecklingsansträngningar. Samtidigthar arbetsverktygen blivit flera och arbetsmetoderna förbättrats. Inte minstviktig därvidlag är den utveckling som skett i fråga om planering ochutformning av samarbetet med de enskilda länderna. bestod detsvenska biståndet av en rad punktinsatser, planerade och utformade efter skildametoder beroende på om de finansierades med gåvomedel eller krediter.Insatserna identifierades och planerades projektvis och genomfördes, vadbeträffar det gåvoflnansierade biståndet, ofta som svenska projekt till vilkaett mottagarland lämnade Prop.1977/78:135 96 Givarinflytandet över verksamheten var vanligen stort,medan inlerrunandet av biståndsprojekten i mottagarlandets egnautvecklingsansträngningar inte alltid var garanterad. De tidigare årens begränsade projekt kom attavlösas av stöd till program som kunde omfatta en sektor eller en delsektor avett lands ekonomi. Det finansiella biståndet hade tidigt använts förimportstöd, först endast i form av svenska varor, sedan även i obunden form. Itakt med anslagens tiUväxt och en ökad förtrogenhet med samarbetsländerna,deras behov och prioriteringar, har importstödet fått större omfattning. Behovetatt förankra de svenska resursemas användning i mottagarlandets egenutvecklingsplanering blev efter hand starkare. Detta ledde under 1970-taletsförsta år fram tiU den metodik för landprogrammering som tillämpas. Den tarsin utgångspunkt i en självklar respekt för mottagarlandets suveränitet, dessrätt att bestämma om sin egen utveckling. Den förutsätter också, somutredningen understryker, en helhetssyn på utvecklingen. Ekonomiska och socialaframsteg för ett u-lands befolkning åstadkoms inte genom utifrån styrdaptmktinsatser inom vissa sektorer, utan genom en sammanhållenutvecklingspolitik som ett u-lands regering och folk beslutar sig för att föra.De resurser som ställs till förfogande genom bistånd måste utnyttjas inom ramenför en sådan politik för att verkligt effektivt kunna bidra till en förbättringav befolkningens levnadsvillkor. Biståndet skall ge ett u-land resurser somunderlättar och kanske ibland är en föratsättning för angeläget utvecklingsarbete.Landprogrammeringen är en metod att planera biståndet så, att det på bästa sättkan tjäna detta syfte. Denna metod kräver ömsesidigt förtroende och storlyhördhet från biståndsgivarens sida. Utgångspunktför landprogrammeringen är den finansieUa ram som godkänt för landeti fråga. Det ankommer sedan på landets regering att ange de behov som man viUtiUgodose med hjälp av svenskt bistånd. Med denna utgångspunkt utformar partemai samarbete det program som skall genomföras med svenskt stöd. Sedandet bUaterala utvecklingssamarbetet börjat få större omfattning i mitten av1960-talet, har statsmakterna betonat vikten av en koncentrationav detta bistånd till ett begränsat antal länder. Trots denna strävan harSverige nu ett långsiktigt utvecklingssamarbete med 20 länder. Starka utrikes-och biståndspolitiska skäl har motiverat denna relativt vida länderkrets. Bl.a. har det utvecklingssamarbete som inletts med ,, och Mo-eambique inneburit en naturlig uppföljning avdet humanitära stödet tUl befrielserörelserna i berörda områden. Föratt undanröja den oklarhet som kommit att råda i fråga om be- 1977/78:135 97 greppetprogramland, föreslår jag att såsom programland skall anses samtliga länder medvUka har ett av statsmakterna beslutat långsiktigtutvecklingssamarbete. Denvidgning som skett av kretsen samarbetsländer har inte sattkon-centrationsprincipen ur spel. Det finns anledning att nu särskiltunderstryka denna princip vad beträffar den helt dominerande delen av detdirekta biståndet. I praktiken bör detta innebära att den övervägande delen avdet direkta biståndet koncentreras tiU programländer och att nya länder inteaktualiseras för långsiktiga samarbetsprogram, såvida mte mycket starka skälhärför föreligger. Som SIDA nämner i sitt remissyttrande kan detta komma attbli fallet i fråga om ytterligare länder i södra , när dessa uppnårsjälvständighet. kan konstateras att det programmerade biståndet ivårt samarbete med och enligt beslut håller på attavvecklas. Någraremissinstanser, bl. SIDA, har talat för en kraftigare minskning av antaletprogramländer än vad som aktualiserats i det föregående. Det går naturligtvisatt anföra effektivitetsskäl för en sådan ståndpunkt. En bedömning avsamarbetet med de enskilda länderna bör också fortlöpande ske på grandval av dekriterier för avveckling av utvecklingssamarbete som jag tidigare anfört. Medtanke på att utvecklingssamarbete bör vara långsiktigt och Sverigesrörelsefrihet dessutom kan begränsas av utrikespolitiska hänsyn, är detreaUstiskt att räkna med att denna prövning mera sällan leder tUl slutsatsenatt bistånd tiU ett land helt skall upphöra. Däremot bör den kunna påverkasamarbetets omfattning. Somjag understrukit anser jag att det direkta samarbetet med enskilda länder tUlsin helt dominerande del bör inriktas på programländerna. Samarbetet med dessaländer blir därmed SIDA:s centrala arbetsuppgift. Därutöver bör det emellertid såsom nu finnas möjlighet till begränsade samarbetsprojekt, bl. a. påkunskapsöverföringens och utbildningens områden, med länder utanför kretsen avprogramländer. Sådana insatser vilka normalt inte bör medföra någralångsiktiga förpUktelser för svensk del är framför allt aktueUa inom ramen fördet s. k. bredare samarbetet. BPUoch de remissinstanser som yttrat sig i frågan förordar att samarbetemed programländema även fortsättningsvis skall planeras enligtlandprogrammeringens principer. Jag finner det angeläget att så sker. Därmedbevaras den kombination av långsiktighet och flexibilitet som är ett viUkor förett framgångsrikt utvecklingssamarbete. Genom landprogrammeringentillförsäkras mottagarlandet möjlighet att styra utnyttjandet av de finansieUaresurser som ställer till förfogande och att ta ansvar förutvecklingssamarbetets 7 1977/78.1 saml Nr 135 Prop.1977/78:135 98 genomförande.Denna mottagarcentrerlng av det svenska biståndet bör bevaras. Den InnebäremeUertid inte att biståndsgivaren är hänvisad till rollen att endast varaleverantör av beställda resurser. Inom ramen för vår landprogrammering har vimöjlighet att i förbindelserna med varje enskilt land anpassa vår. egen rollmed hänsyn till åtskiUiga faktorer; mottagarlandets utvecklingspolitik ochadministrativa kapacitet, dess kunskaper om svenska resurer och intresset avaktiv svensk medverkan i olika faser av samarbetet. I den dialog som vi för medprogramländema har vi ständigt anledning att informera om de grundläggande målsättningarnaför svenskt bistånd och eftersträva, som SIDA uttrycker det, "samförståndom basbehovens tillfredsställelse som prioriterat mål för samarbetet".