prop · G10381 · 1977-12-31 00:00:00 — Anledning bedömdes därför saknas att på grund av denbegränsade utbildningen inskränka trafikövervakarnas befogenhet. Ansågs sådaninskränkning av andra skäl lämplig fanns å andra sidan knappast utrymme för avkort-ningav utbildningstiden. Den dåvarande utbildningstiden syntes erfor- Prop.1977/78:81 183 derligför handhavande av de typer av uppgifter, som fick överlåtas påtrafikövervakare. Trafikövervakarnasbefogenheter borde inte utvidgas utan att utbildningen utökades. Ville manålägga dem andra uppgifter än sådana som genomgående var av enkel beskaffenhetmåste utbildningen utbyggas högst väsentligt, eftersom man då kom över tilluppgifter för vilka måste krävas en allmän överblick över hela trafikområdetoch under utbildningen förvärvad erfarenhet av trafikarbetet. Krav måste ocksåställas på speciella personliga fömtsättningar för tjänsten. somtrafikövervakarna härigenom kunde sägas bli överkvalificerade för den enklareparkeringsövervakningen åsidosattes i allt väsentligt ändamålet med särskildpersonal för vissa trafikövervakningsuppgifter. Mera stod då uppenbarligen attvinna på att utbilda fler polismän, som ju blev kvalificerade att fullgöra allaförekommande polisuppgifter. En väsentligt utbyggd utbildning avtrafikövervakarna för att göra dem kompetenta att ombesörja flerpolisuppgifter än dem som de redan då fick anses kompetenta att fullgöra måstedärför enligt beredningens mening avvisas. Beredningenbehandlade i detta sammanhang också en i prop. 1960: 175 berörd fråga att vidgatrafikövervakarnas behörighet till att omfatta rätt att meddelarapporteftergift för förseelse som var obetydlig och klart ursäktlig. Vid sinavvägning mellan olika anförda synpunkter fann beredningen övervägande skältala för att trafikövervakare fick befogenhet att meddela rapporteftergift. Ifrågan vem som borde vara huvudman för trafikövervakarna uttalade beredningenbl. a. följande. Frånadministrativa synpunkter kunde ett delat huvudmannaskap för trafikövervakningspersonaleninte medföra några väsentliga olägenheter. Den särskilda trafikövervakningspersonalenvar redan anställd hos och även eljest administrativt underställd andrakommunala organ än polisverken. Anordningen hade såvitt var känt förberedningen i praktiken visat sig fungera fullt tillfredsställande.Avskiljandet av ifrågavarande personal från polispersonalen i ekonomiskt och administrativthänseende i övrigt var sålunda redan genomförd. I så måtto förelågförutsättningar för att låta personalen behåUa sin kommunala anställning, dåpolisväsendet förstatligades och några svårigheter i den fortsattasamordningen mellan polismännens och trafikÖvervakamas verksamhet syntes intebehöva befaras endast därför att polisen blev ett rent statligt organ. Enligtberedningen var det varken rationellt eller eljest lämpligt atttrafikövervakning ombesörjdes förutom av polismän av både kommunalanställdaoch statsanställda trafikövervakare. I den mån kommunen ålades att ombesörjatrafikövervakning var det därför önskvärt att åläggandet avsåg hela detverksamhetsområde som trafikövervakarens kompetens omfattade. Ville man inteutsträcka kommuns skyldigheter så långt, borde de trafikövervakningsuppgifter,som i och för sig föll inom kompetensområdet men utanför området för kommunensskyldighet, fullgöras av polismän. Att polismän härvid kom att handhauppgifter, som lägre kvalificerad personal i och för sig skulle kunna utföra,tillmätte beredningen inte större vikt. Denna situation förelåg och kunde inteundvikas utan att uppgifterna helt undantogs från polisverksamheten, något sominte var realistiskt vare sig övervakningen skulle ombesörjas av kommunen ellerav staten. 1977/78:81 184 vakningenbedömdes i stort sett bU desamma vare sig övervakningen skedde i statlig ellerkommunal regi. Denomständigheten, att kommun var skyldig att inom stadsplanelagt område svara föratt utrymmen för parkeringsbehovet fanns tillgängliga, utgjorde enUgtpolisberedningens mening inte tillräckligt skäl att ålägga kommunen att jämvälombesörja övervakningen av parkeringen på allmänna platser. Motsvarandesituation förelåg på andra områden utan att det kunde anses befogat attkommunen hade ansvaret för ordningens upprätthållande. I fråga omparkeringsövervakningen ansåg beredningen emellertid att bedömningen påverkadesav det sätt på vilket kommunen kunde lösa parkeringsfrågan. Enligt 2 § lagenden om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser åallmän plats m. m. fick sålunda kommun, om det fanns påkallat för trafikensordnande, uttaga avgift för rätt att begagna av kommunenför allmän parkering upplåten plats. Avgiften fick bestämmas tiU det belopp,som fordrades för att åstadkomma nödvändig omsättning av fordon påparkeringsplatserna. Gmnder för beräkningen av avgifterna bestämdes avkommunens fullmäktige, vilkas beslut skulle underställas länsstyrelsensprövning. Då förslaget till den nyssnämnda lagen lades fram yttradeföredragande departementschefen (prop. 1956: 143) att avsikten medbestämmelserna om rätt för kommun att uttaga parkeringsavgifter inte var attgöra någon inskränkning i skyldigheten för kommun att tillhandahållaparkeringsplatser till allmänt begagnande. Tvärtom underströks angelägenhetenav att alla möjligheter att på ett ändamålsenligt sätt anordnaparkeringsplatser väl tillvaratogs. Avgiftsbeläggning av parkeringsplatserinnebar, uttalade beredningen, en svårare belastning på polisen än andralösningar av parkeringsfrågan. Övervakningen på avgiftsbelagdaparkeringsplatser måste nämligen om den skulle vara effektiv, fullgöras i stortsett kontinuerligt och var därför personalkrävande. Ävenparkeringsövervakningen i övrigt blev mer betungande, om omsättningen på ettbegränsat antal parkeringsplatser ökades, än om fler parkeringsutrymmenställdes till förfogande. Ifråga om inkomsterna av avgiftsbeläggning av parkeringsplatser anfördeberedningen, att uppgifter från de städer, i vilka parkeringsövervakningenombesörjts av särskilda trafikövervakare, visade att inkomsterna i allmänhetförslog att täcka såväl kostnader för anskaffning av parkeringsmätare samtomkostnader för skötsel och underhåll av mätarna som kostnaderna för avlöningoch andra förmåner åt trafikövervakarna jämte lokaler för deras verksamhet. Motbakgrund av det anförda framstod det enligt beredningen inte som obefogat, attkommunerna ålades att bära det primära ansvaret för parkeringsövervakningen.Även från andra synpunkter var det ändamålsenligt, att frågan om sättet attlösa parkeringsproblemen sattes i direkt samband med frågan om anordnande aveffektiv övervakning av parkeringsbestämmelsernas efterlevnad. Sålunda kundedet från övervakningssynpunkt måhända te sig mest ändamålsenligt atttillgodose behovet av parkeringsplatser efter andra linjer än dem som dittillsföljts t. ex. genom att anordna parkeringsplatser, för vilkas begagnande avgifterlades till en ständig vakt vid ingången till parkeringsplatserna. Dettasystem kunde även användas så, att parkeringen i och för sig inte vartidsbegränsad men avgiften sattes till relativt högt belopp per tidsenhet.Dylika villkor gällde för de privata parkeringsgaragen, vilka rymde hundratalsbilar men betjänades av endast ett par man. Prop.1977/78:81 185 nernai sin planering av parkeringsfrågorna beakta övervakningsproblemen, tordedärför bättre garantier finnas för ändamålsenliga anordningar än omkommunernas behandling av frågorna skedde i huvudsak utan hänsyn till hurövervakningen skulle ordnas. Som framhållits i andrasammanhang, bl. a. då möjlighet öppnades att ombesörja trafikövervakning medannan personal än polismän, an-säg beredningen att det kunde vara lämpligt attövervakningen av avgiftsbelagda parkeringsplatser kombinerades med tillsyn,skötsel och tömning av parkeringsautomaterna, vilka åtgärder kommunerna självfalletsvarade för. Även för andra uppgifter som åvilade kommun tordetrafikövervakarna ibland kunna användas. De skäl som kunde åberopasför skyldighet att sörja för trafikövervakning hänförde sig konstaterade polisberedningen främst till övervakningen av föreskrifter rörandeavgiftsbelagd parkering. Avgiftsbeläggning av parkeringsplatser nödvändiggjordeemeUertid ofta sträng parkeringsövervakning för hela det område, inom vilkettrafikrörelsen avsågs skola regleras genom den avgiftsbelagda parkeringen.Avgiftsbeläggning av parkeringsplatser återverkade alltså på frågan omparkeringsövervakningen även utanför dessa parkeringsutrymmen. Med hänsynhärtill fann beredningen, att kommunen borde kunna åläggas att svara förparkeringsövervakning inte bara på avgiftsbelagda parkeringsplatser utan äveni övrigt. Från praktiska synpunkter var en sådan ordning uppenbarligen meständamålsenlig. Vad gällde lokala trafikföreskrifter beträffande s. k.nattparkering anmärkte beredningen att föreskrifterna uteslutande syftade tillatt underlätta renhållning och snöröjning på gatan. Skyldighet att fullgöradessa åtgärder åvilade stad inom område för vilket stadsplan faststäUts. Dylikalokala parkeringsföreskrifter hade inte i och för sig samband med den allmännatrafiksituationen, men antalet förseelser och därmed övervakningens omfattningtorde ha direkt samband med fordonstätheten och bristen på tomt-ochgarageutrymme för uppställning. Vidare var övervakningen av betydelse endastför kommunens möjlighet att fullgöra sin renhåUnings-skyldighet. Dessaomständigheter motiverade att även denna övervakningsuppgift kunde åläggaskommun. Härför talade också praktiska skäl. Det förordadeverksamhetsområdet för särskilda trafikövervakare ansåg polisberedningensammanfalla med de dåvarande trafikövervakarnas befogenhetsområde enligt 18 §andra stycket polislagen såsom detta lagrum i praktiken tiUämpats. Dettainnebar att trafikövervakarnas verksamhetsområde kom att förbli vidsträcktareän tillämpningsområdet för lagen om parkeringsbot. Eftersom lagen omparkeringsbot inte torde komma att få ett större tillämpningsområde änparkeringsbestämmelserna i vägtrafikförordningen, ansåg beredningen att maninte behövde befara att framtida ändringar i lagen skulle medföra bristandebehörighet för trafikövervakare att utfärda betalningsanmaning inom lagenshela tillämpningsområde. Polisberedningenansåg inte lämpligt att kommunerna generellt blev skyldiga att tillhandahållapersonal för parkeringsövervakningen inom kommunen. Särskild parkeringsövervakningkunde väsentligen anses vara ett stadsproblem. Det kunde därför synasändamålsenligt att föreskriva skyldighet endast för städer att självaombesörja övervakningen. Med hänsyn till den utveckling mot en enhetligkommuntyp, som då kunde skönjas, fann beredningen det emeUertid på längre siktolämpligt Prop.1977/78:81 186 att till grund för skyldigheten lägga skillnaden meUanstad och landsbygd. Enligt beredningens mening hade det varit önskvärt att mankunnat finna någon generell norm för kommuns skyldighet att anordna särskildparkeringsövervakning. En sådan norm borde avspegla de förhållanden sommotiverade medverkan i parkeringsövervakningen, nämligen behovet avparkeringsutrymmen och konununernas möjlighet att tillgodose detta behov.Föreskrifter om avgiftsbelagd, tidsbegränsad parkering fick härvid ses som enspeciellt långtgående "ransonering" av tillgängliga, för föreUggandebehov otiUräckUga parkeringsutrymmen. Enbart det förhållandet att föreskrifter om tidsbegränsadparkering införts för vissa delar av en tätort utgjorde inte bevis för attparkeringsutrymmena i orten avsevärt understeg behovet. Dylika föreskriftervar ofta nödvändiga för att hindra långtidsparkering på parkeringsplatser iaffärscentra, där parkeringsplatserna i första hand borde förbehållas dem somuträttade mera kortvariga ärenden i affärer, banker m. m. I regel tordeövervakningen över efterlevnaden av sådana bestämmelser inte erbjuda störreproblem för polispersonalen. En säkrare hållpunkt för bedömningen var utantvivel inrättandet av avgiftsbelagd parkering. Denna åtgärd tillgreps närefterfrågan på parkeringsplatser var så stor i förhållande till tillgången påplatser att man inte kunde undvara avgiftsplikt som ett hjälpmedel för att ökaomsättningen på parkeringsplatserna. Avgift skulle aUtså uttas, dåtidsbegränsning av parkeringen inte var tillräckligt påtryckningsmedel.Inrättande av avgiftsbelagda parkeringsplatser kunde sålunda enligtberedningens mening tämligen generellt sägas utgöra bevis för en påtagligbrist på parkeringsplatser, något som krävde en omfattande övervakning överparkeringsbestämmelsernas efterlevnad. Att knyta övervakningsskyldigheten för kommun tilltillämpligheten av lagen om parkeringsbot ansåg beredningen vara felaktigt.Visserligen skulle förordnande om lagens tillämplighet komma i fråga endast dåverkligt behov förelåg av förenklad handläggning av ärenden rörandefelparkering, dvs. där förseelsernas antal var mycket stort. Antalet rapporteradeparkeringsförseelser var emellertid direkt beroende av tillgängliga resurserför parkeringsövervakningen: ju effektivare övervakning desto flerarapporterade förseelser. Förutsättningen för att kommun skulle kunna åläggasombesörja trafikövervakning skulle således enligt beredningens förslag vara,att kommunen uttog avgift för allmänna parkeringsplatser. I anslutning härtillanförde beredningen att särskild trafikövervakning i många fall torde fordrasendast inom delar av staden eller orten. Främst kom här i fråga de stadsplanelagdaområdena, men ofta syntes en ännu snävare begränsning vara motiverad, t. ex.till stadens eller ortens centrala delar. Åläggandet borde därför kunna avsekommun eller del av kommun. I sistnämnda fall borde begränsningen i regel inteavse mindre områden än viss stadsdel eller liknande. Att fastställa närmaregränser för övervakningsskyldigheten var varken erforderligt ellerändamålsenligt. Befogenheterna för övervakningspersonalen borde över huvudtaget inte begränsas till viss del av kommunen. Förordnanden för personalenborde alltså avse övervakning inom kommunen, dock främst det område inom vilketkommunen hade skyldighet att ombesörja övervakningen. Frågor huruvidaövervakningspersonalen överskridit sina befogenheter blev på 1977/78:81 187 dettasätt aktueUa först om ingripande gjordes utanför kommunens gränser. Kommunsskyldighet att ombesörja trafikövervakning borde enligt beredningens meningregleras i en särskild lag om trafikövervakning. Remissyttrandenaöver de redovisade delarna av polisberedningens förslag innehöll ihuvudsak följande. Allmän enighet rådde omatt annan personal än polismän borde användas för trafikövervakningsuppgifter,som kunde fullgöras av personal som inte fått ordinär poUsutbildning. Alla remissinstanserdelade beredningens uppfattning att systemet med särskilda trafikövervakaremåste ses som en permanent lösning av främst parkeringsövervakningen. I så gott som allaremissvaren tillstyrktes beredningens förslag vad gäller frågan, vilkaövervakningsuppgifter som skulle kunna anförtros särskild trafikövervakare. Förslagetatt tilldela särskilda trafikövervakare befogenheter att meddelarapporteftergift lämnades utan erinran av de flesta remissinstanserna. När det gällerhuvudmannaskapet för särskilda trafikövervakare var meningarna delade blandremissinstanserna. De flesta anslöt sig emellertid till polisberedningensförslag. Bland dem som tillstyrkteberedningens förslag eller lämnade det utan erinran märktes justitiekanslersämbetet,riksåklagarämbetet, statskontoret och överståthållarämbetet. Avde fem hörda länsstyrelserna accepterade fyra förslaget, nämligenlänsstyrelserna i , , och medanlänsstyrelsen i ställde sig avvisande. Sju kommuner bland demStockholm, och avstyrkte förslaget. Även svenskastadsförbundet stäUde sig avvisande till förslaget. De tillstyrkanderemissinstanserna stödde i allmänhet sina ställningstaganden på de skälpolisberedningen anfört. Departementschefenanförde i denna del bl. a. följande. hade man ansettatt trafikövervakning genom särskild personal borde förekomma endast vid merauttalad brist på polismän. Polisberedningen hade nu föreslagit att systemetmed särskilda trafiköver-vakare skuHe ses som en permanent lösning av problemenmed den omfattande och personalkrävande enklare trafikövervakningen, framförallt Övervakningen av parkeringsbestämmelser och liknande föreskrifter. Motbakgrund av de senare årens trafikutveckling borde systemet .med särskildatrafikövervakare behållas. Detta innebar inte att polispersonalen framdelesbefriades från enklare trafikövervakning. Den särskilda övervakningspersonalenskulle i stället genom sin övervakning komplettera polisens verksamhet. Såsompolisberedningen anfört borde utgångspunkten för avgränsningen av densärskilda trafikövervakningspersonalens befogenheter vara, att personalenskulle fullgöra endast sådana uppgifter som ställde väsentligt lägre krav påpersonliga förutsättningar och utbildning än de som fordrades för Övrigpolisverksamhet. Av polismän krävdes god skol-underbyggnad samt teoretisk ochpraktisk utbildning under omkring ett Prop.1977/78:81 jgg För särskilda trafikövervakare hade inte uppställts enhetligakompetenskrav. I regel fordrades inga specieUa förkunskaper och utbildningengavs i allmänhet vid en kurs som varade . Dessa kompetenskravför särskilda trafikövervakare borde i huvudsak gälla även efterförstatligandet. Det borde inte komma i fråga att vid sidan av polismän användaflera personalgrupper med olika kompetens för trafikövervakningen. Särskildatrafikövervakares befogenheter omfattade övervakning av sådana lokala trafikföreskiftersom i regel inte krävde någon bedömning av om stannandet eller uppställningenmedförde fara eller olägenhet. Så torde dock vara fallet i fråga om förbudet idåvarande 49 § 2 mom. b) vägtrafikförordningen att stanna eller ställa uppfordon på plats där sikten var skymd, bl. a. i skarp kurva eller på backkrön.Det borde övervägas att undanta övervakning av dylika stadgandens efterlevnadfrån särskilda trafikövervakares uppgifter. Bedömning av en åtgärdstrafikfarlighet behövde i allmänhet inte heUer ske vid fullgörandet avuppgiften att enligt lagen om parkeringsbot meddela anmaning att betala sådanbot, något som särskild trafikövervakare hade befogenhet till. Med dåvarandeutbildningsstandard syntes den särskilda övervakningspersonalen inte böra fåvidgade övervakningsuppgifter. Däremot var det naturligt att trafikövervakarnalämnade allmänheten upplysning och bistånd i samband medövervakningsverksamheten. Denna personal borde också få samma befogenhet sompolisman att meddela rapporteftergift. Det syntes lämpligare att personalenhade en reglerad sådan befogenhet än att den, såsom syntes vara fallet i vissutsträckning, trots sin skyldighet att rapportera alla förseelser ansåg sigböra underlåta rapport i ursäktliga fall. Vadsom aktuaUserat frågan om särskild personal för trafikövervakning var främstparkeringsövervakningen, som var mycket personalkrävande och samtidigtgenomgående av enkel beskaffenhet. Den snabba ökningen av fordonsbeståndethade medfört en ganska allmän brist på parkeringsutrymmen i tätorterna, vilketi och för sig lett till ökat behov av övervakning. Som beredningen utförligtmotiverat stäUde avgiftsbeläggning av parkeringsplatser särskilt stora krav påövervakningens intensitet inte bara på själva parkeringsplatserna utan inomhela det område, inom vilket trafikrörelsen reglerades genom avgiftsbeläggningen.Frågan om parkeringsplatser skulle avgiftsbeläggas eller inte avgjordes heltav kommun jämlikt bestämmelserna i lagen om rätt för kommun att uttaga avgiftför vissa upplåtelser å allmän plats m. m. Med hänsyn härtiU borde kommunen idylika fall även bära en del av ansvaret för parkeringsövervakningen. Skäl fören sådan ordning utgjorde också det förhållandet att kommunens inkomster avavgifterna, som visserligen fastställts enbart med hänsyn till vad somfordrades för att åstadkomma nödvändig omsättning av fordon påparkeringsplatserna, dock i allmänhet syntes förslå för att täcka inte baramerkostnaderna för erforderliga avgiftsanordningar och deras skötsel utan ävenkostnaderna för övervakningen. Attsätta koramuns skyldighet att ombesörja parkeringsövervakning i direkt sambandmed att kommunen beslutat ta ut avgifter för allmänna parkeringsplatser varemellertid enligt departementschefen inle invändningsfritt. Även i andrasituationer kunde parkeringsövervakningen kräva stora personalinsatser. A andrasidan var det inte ändamålsenligt Prop.1977/78:81 189 attinföra generell skyldighet för kommuner att svara för övervakningen. Avgiftsbeläggningborde komma i fråga när parkeringsproblemen blivit så besvärliga att dylikreglering av parkeringsplatsernas utnyttjande var oundgänglig. Anknytning avövervakningsskyldighet till avgiftsbeläggning syntes mot denna bakgrund ägnadatt leda till en godtagbar avgränsning av skyldigheten. Departementschefenhyste för sin del inte farhågor för att kommun, som antytts i ettremissyttrande, för att undgå övervakningsskyldighet avstod från eljest befogadavgiftsbeläggning. Övervakningsskyldighet bordeinte åligga alla kommuner som beslutat avgiftsbelägga parkeringsplatser utanförekomma endast i de fall, då avgiftsbeläggning skett i större omfattning ochalltså gav en anvisning om föreliggande parkeringsproblem. Skyldigheten attombesörja parkeringsövervakningen borde emellertid, när sådan skyldighetålades, omfatta övervakning av föreskrifter om stannande och uppställning avfordon inom det område, där avgiftsbeläggningen kunde anses påverkatrafikrörelsen. Även efterlevnaden av parkeringsföreskrifter som syftade tillatt underlätta kommunens renhållning och snöröjning borde omfattas avövervakningen. Härför talade bl. a. praktiska skäl. Skyldigheten borde kunnabegränsas tiU del av kommun, varvid såsom beredningen uttalat mindre område änstadsdel eller liknande i allmänhet inte borde komma i fråga. Befogenheternaför den personal som användes för övervakningen borde dock gälla helakommunen. Departementschefenföreslog alltså att skyldighet att enligt det anförda ombesörja enklaretrafikövervakning skulle efter polisväsendets förstatligande kunna åläggaskommun, som tog ut avgifter för begagnande av aUmän parkeringsplats. Denna trafikövervakningutgjorde polisverksamhet. Kommunernas allmänna skyldighet att ombesörja polisverksamhetupphörde genom polisväsendets förstatligande. Departementschefen anslöt sig tUlpolisberedningens förslag att föreskrifter om trafikövervakning skulleupptas i en särskild lag. Ispecialmotiveringen uttalade departementschefen bl. a. följande. Föratt bedömningen av i vilka fall kommun borde vara skyldig att ombesörjatrafikövervakning skulle bli enhetlig borde prövningen ankomma på Kungl. Maj:t.Frågan om övervakningsskyldighet skulle upptas av Kungl. Maj:t påframställning av , som innan framställning gjordes borde takontakt med kommunen och polischefen i orten samt med dem diskuteratrafikförhållandena i kommunen. Det borde således redan när framställningeningavs vara klarlagt, att annan från trafiksynpunkt tillfredsstäUande lösningav parkeringsfrågan inte kunde komma till stånd eUer att kommunen, om fleramöjligheter stod till buds, föredrog sådan avgiftsbelagd parkering som krävdeomfattande övervakning. Ilikhet med polisberedningen förordade departementschefen att kommun skulleåläggas övervakningsskyldighet endast när övervakningen av den avgiftsbelagdaparkeringen inom något område av kommunen StäUde krav på särskUd för ändamåletavdelad personal, som hade full sysselsättning med dessa uppgifter. Behov avmer än någon enstaka övervakare borde föreligga. Att ange ett visst antal avgiftsbelagdaparkeringsplatser eUer behov av visst antal övervakare ansågs inte möjligt och,med hänsyn tiU att prövningen verkställdes av Kungl. Maj:t, inte hellererforderligt. som skulle omfattas av övervakningsskyldig- 1977/78:81 190 hetenborde avgöras i det särskilda faUet. Därvid borde förordnande omövervakningsskyldighet kunna begränsas till vissa föreskrifter, t. ex. föreskrifterom avgift för användning av allmän parkeringsplats.