prop · G10390 · 1977-12-31 00:00:00 — Nämnden anför att den under sin 40-årigaverksamhetstid torde ha haft betydelse när det gällt att på olika sätt bevakaflyktingars berättigade intressen. Det är enligt nämnden inte bara en fråga omrättstillämpning när det gäller att pröva huruvida en person är flykting.Utlänningsärendena väcker ofta stort intresse hos allmänheten och är dessutom med hänsyn till sin skiftande beskaffenhet 1977/78: 90 40 inte sällan svåra att bedöma med ledning endast av författningstext ochförarbeten. Det framstår därför som angeläget att det inom systemet förprövning av dessa ärenden finns ett inslag av lekmän och expertis, som kanutgöra en garanti för att allmänt vedertagna värderingar blir framförda ochbeaktade. Utrymme för lekmannainflytande bör därför finnas men lekmannainflytandetkan enligt nämnden tillgodoses i annan form än som sker. Det är emellertidviktigt att institutet får en lämplig utformning. Liksom bör vissexpertis i internationella rättsfrågor vara företrädd. I anslutning till dessasynpunkter säger sig nämnden inte kunna dela uppfattningen, att detlekmannainflytande nämnden nu representerar är tillgodosett genomsammansättningen av invandrarverkets styrelse och förslaget om att införa medborgarvittnenvid polisförhören. Erfarenheten anges visa att styrelsen endast iundantagsfall tar ställning i enskilda utlänningsärenden, vilket är en förutsättningför att styrelsens lekmannainslag skall kunna göra sig gällande. Skall lekmannainflytandettillgodoses blir det enligt nödvändigt attstyrelsen eller en grupp ur denna själv prövar enskilda ärenden, i vilka flyktingfråganeller starka humanitära skäl är av avgörande betydelse. Detta anges vara såmycket viktigare som medborgar-vittnena inte kan få något direkt inflytande vidförhören utan blir en garanti för att allt går rätt till. anser att lekmannainflytandet i bör utvidgas.Bland lekmännen bör ytterligare ledamöter ingå med erfarenheter av invandrar-och flyktingfrågor. Avlägsnandeärenden bör i större utsträckning än vad som nuär fallet kunna hänskjutas lill styrelsen för avgörande. Länsstyrelsebeslutar i frågor om verkställighet av förpassning, utvisning och förvisningmedan polismyndighet beslutar i frågor om verkställighet av avvisning (2,2.2),I vissa fall skall ärendet underställas . Kommitténhar haft till uppgift att undersöka om verkställigheten av avlägsnandebeslutgenerellt kan överföras till polismyndighet. Bakgrundentill kommitténs uppdrag i denna del är den, att revisorer iskrivelse till regeringen har tagit upp frågan omöverflyttning av beslutanderätten från länsstyrelse till polismyndighet iärenden om verkställighet av förpassning och utvisning. Skrivelsen var i sintur föranledd av en granskningspromemoria som hade upprättats inom revisorernaskansli (granskningspromemoria nr 1/1973), I promemorian ifrågasattes om intelänsstyrelsens medverkan medförde en onödig komplicering av handläggningsmtinernamed därav följande tidsutdräkt. Man fann knappast anledning anta attlänsstyrelsen skulle kunna tillföra ett ärende något nytt efter detatt 1977/78: 90 41 såsomfackmyndighet fattat ett lagakraftvunnet avlägsnandebeslut. Utlänningslagkommitténhar tills vidare behandlat endast frågan om verkställighet av förpassningsbeslutoch avser att senare återkomma beträffande utvisnings- och förvisningsbeslut. Kommitténerinrar om att det enligt UtlL fordras för att förpassa en utlänning såväl ettbeslut om förpassning som ett särskilt beslut om verkställighet. Sedan ett förpassningsbesluthar meddelats och vunnit laga kraft skall avgöra om det ärsannolikt att utlänningen reser ut utan att tvångsåtgärder vidtas mot honom, Iannat fall skall han föras ut. bestämmer sättet och vägen förresan i ett s. k. verkställighetsbeslut. Kommittén anser det vara mestrationellt att behålla ordningen med två skilda beslut. Endast på så sätt kansättet och vägen för resan bestämmas i så nära anslutning till resan sommöjligt. Detta hindrar emellertid enligt kommitténs mening inte att i ökadutsträckning använder rätten att meddela anvisningar i verkställighetsfrågor isamband med att verket meddelar ett avlägsnandebeslut. Fråganvilken myndighet som skall verkställa förpassningsbeslut bör enligt utredningenses mot bakgrund av vad kommittén i övrigt har föreslagit. Sålunda skallbeslutet ha föregåtts av en koncentrerad utredning, utförd av kunnig ocherfaren personal. Utlänningen skall ha biträtts av ett offentligt biträde.Full besvärsrätt till regeringen över SIV:s förpassningsbeslut föreligger redannu. Enligt kommitténs mening borde därför på verkställighetsstadiet normaltendast återstå att bestämma vägen och sättet för utresan. Enligt kommitténfinns följaktligen inte något behov av alt på verkställighetsstadiet föra inytterligare en myndighet, som skall bedöma ärendet ur rättslig synpunkt. Istället bör polismyndighet ensam ha hand om verkställigheten. Polismyndighethar f, ö, redan erfarenhet av verkställighet av avvisningsbeslut, även i defall då eller regeringen meddelat beslutet. Kommitténhänvisar vidare till att det i UtlL finns åtskilliga bestämmelser enligt vilkaverkställighetsärende skall underställas . Detta gäller inte minst närutlänningen åberopar politisk förföljelse och påståendet inte är uppenbartoriktigt. Mot bakgrund av detta och utlänningens möjligheter att söka återbrylningav beslutet och därvid få verkställigheten inhiberad finner kommittén ingainvändningar från rättssäkerhetssynpunkt mot att överflytta rätten att beslutaom verkställighet av förpassning från länsstyrelse till polismyndighet.Kommittén utgår därvid från att RPS kommer att tillse att ärendena även i demindre polisdistrikten handläggs av därtill väl skickad personal. för handläggningen bör enligt kommittén kunna meddelas av RPS isamråd med . Ianslutning härtill framhåller kommittén att verket i högre grad än tidigare böranvända sig av möjligheten att i samband med avlägsnande-beslutet meddelaanvisningar om verkställigheten. 1977/78: 90 42 kontaktmed utländska ambassader m. m. bör enligt kommittén i allmänhet handhascentralt av , som vid meddelande av förpassningsbeslut bör undersöka omutlänningen har giltigt pass och om särskilda tillstånd krävs för genomresa avandra länder på väg till destinationslandet, Underremissbehandlingen har framkommit delade meningar beträffande förslaget attpolismyndighet skall besluta angående verkställighet av förpassningsbeslut.SIV, länsdomstolskommittén, SAF, och länsstyrelserna iStockholms och tillstyrker förslaget. Länsstyrelserna i Göteborgsoch samt län och vill att länsstyrelsernaäven i fortsättningen skall pröva verkställighetsfrågorna. iÖstergötlands län föreslår att frågan utreds vidare. är att den nuvarande ordningen är ganska omständlig genom attlänsstyrelsen kopplas in som beslutande myndighet och i sin tur uppdrar åtpolismyndighet att utföra verkställigheten. Det vore därför enligt verket frånpraktisk synpunkt betydligt enklare, om polismyndigheterna övertogbeslutanderätten från länsstyrelsema. Några betänkligheter frånrättssäkerhetssynpunkt behöver man enligt SIV:s mening inte ha med hänsyn tillde garantier som utlänningslagens regler ger för underställning i det fall nyaomständigheter åberopas på verkställighetsstadiet. pekar vidare på attpolisen redan har hand om verkställigheten av avvisningsbeslut, vilket starkttalar för att polisen bör ta hand om praktiska frågor även vid verkställighetav förpassningsbeslut, t. ex, kontakter med utländska ambassader. Verket anserinte atl det finns anledning att överföra sådana arbetsuppgifter på verket närde redan nu i stor utsträckning handhas av polisen. i Stockholmslän framhåller att dess roll i dessa verkställighetsärenden närmast är avformell art. Det sägs ligga i sakens natur att det nuvarande förfarandet medföronödig tidsutdräkt i ett läge då skyndsamhet är påkallad. Länsstyrelsenansluter sig därför till kommitténs förslag att polismyndigheten ensam bör hahand om verkställigheten av förpassningsbeslut och anför att någrabetänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt inte torde kunna resas häremot,förutsatt att prövningen hos polismyndigheten sker av personal med erforderligakvalifikationer. framhåller att arbetssituationen vidlänsstyrelserna inte skulle påverkas annat än marginellt av att dessa ärendenutgår. Kommittén anser en överflyttning av ärendena till polismyndighetsakligt motiverad. vill understryka angelägenheten av att sedan verkställigheten övergått på polismyndighet frågan om inhibition i återbrytnings-eller besvärsärenden automatiskt tas upp av regeringen eller utan särskildansökan. 1977/78: 90 43 Länsstyrelseni riktar däremot en omfattande kritik mot förslaget.Man anför att svårigheterna när det gäller att verkställa avlägsnandebeslut hartilltagit . Ärendena kan därför inte handläggas rutinmässigt.Länsstyrelsen säger sig vid sin handläggning av dessa ärenden ofta möta ettstarkt engagemang mot verkställigheten inte bara från utlänningen själv ochhans eventuella släktingar utan också från andra, enskilda eller grupper somutlänningen hunnit få kontakt med. bedömer atthandläggningstakten i tillståndsärendena även i fortsättningen medför attmotsvarande anknytningsmöjligheter kommer att finnas i betydande omfattning.Under sådana förhållanden måste enligt verkställighetsärendena handläggasav en myndighet som har de erforderliga juridiska resurserna. Länsstyrelsentror inte att invandrarverket med anvisningar kan täcka alla situationer somkan uppstå vid verkställighet av avlägsnandebeslut. Enligt iUppsala län medför den föreslagna överflyttningen av beslutsfunktionen iverkställighetsärendet från till polismyndigheten inte sådantidsvinst i handläggningen att det är motiverat att ändra en väl fungerande handläggningsrutin.Länsstyrelsen säger sig prioritera ärenden angående verkställighet av beslutenligt utlänningslagen, vilket innebär att den sammanlagda handläggningstidensällan torde överskrida . Kommittén sägs ha underskattat betydelsen avlänsstyrelsens befattning med verkställighetsärendena. Verkställigheten är oftakombinerad med tvångsåtgärder av olika slag mot utlänningen, bl, a. frihetsberövande.Från rättssäkerhetssynpunkt är det av väsentlig betydelse att en myndighet medden erfarenhet och juridiska kompetens som förfogar över granskaroch prövar polismyndighetens åtgärder och förslag och fattar beslut.Övervägande skäl sägs därför tala för atl verkställighetsärendena såsom meratillhörande en förvaltningsmyndighet än en polismyndighets verksamhetsområde även i fortsättningen bör ligga kvar hos . I yttrandet tilläggsatt det inte är helt riktigt att åberopa polismyndighetens befattning med awis-ningsärendenatill stöd för en överflyttning, eftersom utlänningens sociala situation idessa fall inte hunnit bli densamma som i förpassningsfal-len. anser förslaget vara ett steg bakåt i gällande utlänningsrätt.Flyktingrådet säger sig upprepade gånger ha krävt att polismyndighet inteskall verkställa avvisning då utlänning åberopar skäl enligt 2 §utlänningslagen. I sådana ärenden skall enligt rådet underställning hos SIValltid ske. framhåller vidare att alltid bör meddelaanvisning om hur verkställighet skall ske. Därigenom undviks svåragränsdragningsproblem och tidsvinster kan göras eftersom underställning iverkställighetsfrågan som regel då ej behöver ske. Sådana anvisningar utgörockså viktig information för utlänningen. 1977/78: 90 44 3,7,7Kommittén EnligtUtlL skall förhör hållas i vissa i lagen närmare angivna fall. Skyldighet atthålla förhör är bl, a. föreskriven vid förlängning av försvarstagande. Förhörskall även hållas i vissa fall vid underställning av verkställighet avförpassning när politiska skäl har åberopats av utlänningen. Förutom de falldå skyldighet att hålla förhör föreligger kan det i ärende hos regeringen, ,eller länsstyrelse i annat fall finnas anledning att hållaförhör, exempelvis när motstridiga uppgifter har lämnats. F,n. gäller att , och länsstyrelse kan hålla förhör. SIVkan överlämna åt eller länsstyrelse att hålla förhör, Iärenden som handläggs av regeringen får det statsråd som ansvarar förutlänningsärenden, eller tjänsteman som statsrådet bestämmer, besluta omförhör och utse förhörsmyndighet. Kommitténunderstryker vikten av att förhör äger mm med den berörde utlänningen. Mananser också att i högre grad än borde använda sig av möjlighetenatt hålla egentliga förhör. I ärende som regeringen handlägger måste förhördock alltid hållas av annan myndighet, anges i sådant fall vara mindrelämplig som förhörsmyndighet, eftersom det i regel gäller ärenden som SIVtidigare har handlagt och som har anhängiggjorts hos regeringen antingen genom underställningeller genom besvär. I vissa fall kan även ha behov av att anlita enregional myndighet för att hålla förhör. Utlänningslagkommitténhar föreslagit att avskaffas (3,5.1). Därmed försvinner enförhörsmyndighet som bl, a, beslår av jurister med lång domstolsvana. Somregional förhörsmyndighet återstår länsstyrelserna. Kommittén undersöker början om dessa kan ersätta som förhörsmyndighet (SOU1977: 28 s. 124). Man nämner i det sammanhanget att förhör vanligen har hållitsav det skälet, att motstridiga uppgifter har lämnats. Därför krävs stor erfarenhetoch insikt av förhörsledaren. Speciella kunskaper om utlänningamas hemländeranges vara nödvändiga för att kunna bedöma och i förekommande fall bemöta vadutlänningen vill göra gällande i olika avseenden. Förhör i utlänningsärendenkan vara särskilt känsliga med hänsyn till att utlänningen kan ha sådanaerfarenheter från sitt hemland att han finner det svårt att samarbeta medmyndigheterna. Motden bakgrunden och med hänsyn till att handläggningen hos länsstyrelse iprincip är skriftlig har kommittén ansett sig böra överväga, om inte annanmyndighet vore bättre lämpad som förhörsmyndighet. Kommitténhar därefter övervägt möjligheten att använda länsrätt som förhörsmyndighet.Man framhåller att de utlänningsärenden som ankommer på länsstyrelsevisserligen handläggs på all- 1977/78: 90 45 mannaenhet, vilken utgör kansli för länsrätten. Principiella skäl sägs emellertidtala för att förhören hålls i länsrätten, med hänsyn till att muntlighet ingårsom ett naturligt inslag i domstolens handläggning. Om förhör iutlänningsärenden hålls av länsrätt, kan enligt utredningen den erfarenhet avmuntliga förhandlingar som har byggts upp hos länsrätterna kommaförhören tillgodo. Kommittén föreslår därför att länsrätt anlitas somförhörsmyndighet i utlänningsärenden. I vissa fall sägs dock kunna finnas skälatt fortfarande använda länsstyrelse som förhörsmyndighet. Samtligaremissinstanser som har yttrat sig i frågan har tillstyrkt förslaget attlänsrätt görs till förhörsmyndighet i utlänningsärenden. iUppsala län anför således, att länsrätten är lämplig att hålla dessa förhör medhänsyn till denna domstols vana vid muntliga förhandlingar. Skulleverkställighetsärendena bli kvar hos anges det emellertid kunnaifrågasättas om inte bör vara förhörsmyndighet, Länsdomstolskommitténhar inget att erinra mot förslaget att länsrätterna anlitas somförhörsmyndighet och att rätten vid sådant förhör är domför med ordförandenensam. Eftersom det emellertid i vissa situationer kan te sig opraktiskt attendast ha regionala förhörsmyndigheter, borde enligt kommittén möjligheten attanlita tingsrätterna som förhörsmyndighet beaktas. anseratl bör hålla förhören i första hand, men tillstyrker att förhör även skallkunna hållas av länsrätt i stället för som av länsstyrelse. och några andraremissinstanser understryker att verket i större utsträckning än nu bordeanvända sig av sin rätt att hålla förhör. Det skulle vara lättare förutlänningen att föra fram de synpunkter han har vid utredningen. Denhandläggande tjänstemannen skulle få större möjlighet att direkt få deuppgifter som är av betydelse för bedömningen av ärendet. Vidare skulle denomedelbara kontakten med utlänningen kunna innebära att personalen på verketfår större förståelse och insikt i de frågor den har att bedöma. 3.8 Slutlig besvärsinstans i utlänningsärenden Kommitténhar i enlighet med sina direktiv övervägt möjligheten att inrätta ett särskiltbesvärsorgan med uppgift att vara slutlig besvärsinstans i utlänningsärenden.Den stannade för att inte föreslå att ett sådant besvärsorgan inrättas. Ibetänkandet lämnas emellertid förslag till utformning av och uppgifter för ettsådant besvärsorgan, I denna del hänvisas i första hand till betänkandet (SOU1977: 28 s, 99117), huvuddrag innebär förslaget följande. Mot bakgrund av bl. 1977/78: 90 46 debegränsningar som har genomförts i den enskildes full-följdsrätttill regeringen resp. till högsta domstolen (HD) och regeringsrätten anserkommittén att något avgörande hinder från förvaltningsrättsliga utgångspunktereller från rättssäkerhetssynpunkt inte föreligger mot att besvär iutlänningsärenden slutligt avgörs av ett särskilt besvärsorgan underregeringen. En förutsättning för att en sådan ordning skall kunna komma i frågaär dock att organet har den kvalitet och den organisation som fordras för attansvaret skall kunna läggas på den. En närmare granskning av de typer avbesvärsärenden som besvärsinstansen skulle få att avgöra leder kommittén tillslutsatsen, att besvärsorganets uppgifter får anses mera ha karaktär avlämplighetsbedömning inom givna ramar än av rättstillämpning i egentligmening. På utlänningsområdet är det nämligen inte i vart fall inte generellt fråga om att med ledning av lagstiftning och praxis finna ut om en person ärberättigad till en viss förmån. Detta gäller möjligen beträffande en sådan frågasom den om utlänningen är asylberättigad eller om det föreligger vandelsskälatt vägra uppehållstillstånd. I det stora flertalet ärenden anges emellertidtyngdpunkten ligga på tillståndsprövningen som utgörs av enlämplighetsbedömning, vilket medför att verksamheten i besvärsinstansen tillövervägande del blir av diskrerionär natur. Enligt kommitténs mening talardärför övervägande skäl för att ett eventuellt besvärsorgan utformas som någotslags besvärsnämnd. Kommitténgranskar därefter utformningen av besvärs-, underställnings- och återbrytningsrättenefter ett eventuellt inrättande av en slutlig besvärsnämnd. Man understrykeratt möjligheterna för regeringen att överpröva nämndens beslut om avlägsnande m.m. måste utformas på sådant sätt, att en verklig avlastning uppnås förregeringens del. I annat fall sägs nackdelarna med en särskild besvärsinstanskomma att starkt överväga, genom att ett extra led skjuts in iinstansordningen. Regeringen skall dock ha möjlighet att ta ställning i frågorav betydande samhällsekonomisk och utrikespolitisk betydelse. I fråga ombesvärsrätten undersöker kommittén olika typfall, exempelvis besvär på grundav önskan om ny prövning i allmänhet, besvär vid åberopat flyktingskap m. m.Kommittén kommer till slutsatsen att någon besvärsrätt till regeringen mot eneventuell slutlig besvärsnämnds beslut i avlägsnandeärenden inte bör finnas.Beträffande rätten till återbrylning anförs, att någon effektiv begränsning avutlänningsärendena i inte kan ske på annat sätt än genom attbesvärsnämnden övertar även återbryt-ningsärendena, dvs, ärenden angående bl.a. upphävande av lagakraftvunnet avlägsnandebeslut. Skulle denna funktionligga kvar hos regeringen, finns det nämligen en betydande risk för attmöjligheten att hos regeringen begära upphävande av lagakraftvunnet beslutkommer att träda i stället fÖr den upphävda besvärsrätten hos regeringen. Underställningsförfarandetbör enligt kommittén finnas kvar. 1977/78: 90 47 ningbör kunna beslutas av och av besvärsnämnden och bör i första hand ske vidavgöranden som kan antas få stor samhällsekonomisk betydelse. Undantagsvis kandet enligt kommittén finnas skäl att även i annat fall låta regeringen ge ettvägledande avgörande i frågor som rör flyktingskapsbedömning eller andraprejudikatfrågor. När avgörandet har större utrikespolitisk betydelse angesunderställning i vissa fall vara lämplig. Kommittén föreslår dessutom attunderställning från besvärsnämnden görs obligatorisk i fall då mer än enledamot i nämnden har annan mening om utgången än majoriteten. Därigenom antassärskilt tveksamma ärenden i viss omfattning komma att prövas av regeringen, ävennär frågan inte har exempelvis större samhällsekonomisk eller utrikespolitiskbetydelse. En sådan ordning medför också att det för invandringspolitikenansvariga statsrådet får en inblick i hur lagstiftning och av statsmakternabeslutade riktlinjer verkar i praktiken, som den stora mängden avmera rulinbelonade ärenden slutligt avgörs av nämnden. Eneventuell slutlig besvärsnämnd bör enligt kommitténs majoritet ha följandesammansättning. Den bör bestå av sex ledamöter, nämligen ordförande, viceordförande och fyra andra ledamöter. Till ordförande anges i första hand börakomma i fråga jurist och därvid företrädesvis person som har eller har innehaftdomarämbete eller annan högre statlig tjänst. Motsvarande föreslås gällabeträffande vice ordföranden. Bland övriga ledamöter bör enligt kommittén imöjlig utsträckning finnas företrädda kunskaper och erfarenheter inom detutlänningspolitiska och utrikespolitiska området samt kännedom omarbetsmarknaden. Samtliga ledamöter bör utses av regeringen, varvid annanledamot än ordförande och vice ordförande utses efter förslag av de politiskapartierna. inte anser hinder föreligga från rättsliga utgångspunkter mot attett särskilt besvärsorgan inrättas, anser man det ändå inte lämpligt att dettasker. Sålunda framhålls att invandrings-, invandrar- och minoritetspolitikeninnefattar viktiga frågor på alla samhällsområden och att redan ca 700 000 avlandets invånare är utländska medborgare eller naturaliserade svenskar. För sinallt viktigare samordningsuppgift sägs det ansvariga statsrådet också behövaden inblick i invandringspolitikens effekter som endast kan erhållas genomställningstagande till ett antal skiftande avlägsnandeärenden. Till dettakommer att sådana ärenden ofta har livsavgörande betydelse för den enskilde. Kommitténmenar därför att beslut i avlägsnandeärenden har så stor betydelse för både denenskilde och samhället, att de slutligt bör avgöras av en instans med politisktansvar för besluten. framhålls att en oundviklig effekt av de ibetänkandet framlagda förslagen torde bli, att antalet avlägsnandebeslut kommeratt öka. Det är enligt kommittén inte möjligt att nu förutse i vilkenutsträckning besvärsrätten kommer att utnyttjas. Kommittén fäster emellertidavgörande betydelse vid att 1977/78: 90 48 regeringenså långt det är möjligt behåller besvärsprövningen och anser att detta bör skeäven om antalet besvärsärenden skulle bli mellan två och så stortsom . Mot bakgrund av dessa synpunkter förordar kommittén attfullföljd av talan i avlägsnandeärenden fortfarande skall ske hos regeringen. Motmajoritetens förslag i denna del reserverade sig ledamöterna ledamöter erinrar inledningsvis om pågående decentraliseringssträvanden isyfte att koncentrera regeringens arbete på planerings- och ledningsfunktioner.Man pekar bl. a, på att en betydande utökning av blir enföljd av kommitténs förslag. Det ligger enligt reservanterna i öppen dag, attdet ansvariga statsrådet vid en ökning av besvärsärendena till två eller tregånger nuvarande antal inte kan ägna varje ärende mycken tid. Statsrådets tidbör ägnas åt de tunga och känsliga ärendena. Om en besvärsnämnd inrättas skulledäremot statsrådet kunna koncentrera sig på dessa ärenden, som enligt förslagetskulle komma att underställas honom, medan nämnden fick ägna tid åt och bäraansvar för övriga ärenden. Reservanterna anser därför att det är att föredrasåväl från rättssäkerhetssynpunkter som från förvaltningsorganisatoriskasynpunkter att en besvärsnämnd inrättas och alt kommittén alltså hade bortförorda en sådan. Fråganom inrättande av en slutlig besvärsinstans i utlänningsärenden har av naturligaskäl tilldragit sig stort intresse bland remissinstanserna. I allmänhetinskränker de sig till att ta ställning för eller emot en sådan ordning.Enskildheterna i fråga om besvärsinstansens utformning och uppgifterkommenteras däremot i allmänhet inte.