prop · G10375 · 1977-12-31 00:00:00 — I likhet med vad som gäller enligt förfogandelagenoch oljekrislagen får talan ej föras mot riksvärderingsnämndens elleroljekrisnämndens beslut. Talan mot beslut av lokal värderingsnämnd får förashos riksvärderingsnämnden. Till skillnad mot vad som i övrigt gäller enligtransoneringslagen länder beslut av lokal värderingsnämnd inte tUl omedelbarefterrättelse om talan förs mot beslutet. Detta framgår av 53 § genomhänvisningen till 22 § andra styeket (se 41 § förslaget tiU förfogandelag). Ransoneringsbevis(2530 §§) 2530§§ Paragrafernaär utan äridring i sak överförda §§ allmänna ransoneringslagen.Självfallet avses med ransoneringsbevis i den nya lagens mening endast sådanabevis som myndighet har utfärdat. Bestämmelserna omransoneringsbevis avser främst sådana handlingar som medger inköp av ransoneradvara, exempelvis inköpskort och in-köpslieens. Även lösa kuponger tillinköpskort och inköpslicenser är att anse som ransoneringsbevis, om kupongernaenligt meddelade bestämmelser gäller som bevis för inköp eller som redovisningför försäljning av ransonerad vara. Som ransoneringsbevis räknas även bevis omrätt till användning av ransonerad vara. Härmed jämställes licens att förbrukaeget lager av ransonerad vara. Ransoneringsbevis som myndighet har utfärdatsom förberedelse till en planerad reglering eller som en beredskapsåtgärd ochsom alltså ännu inte gäller för inköp av vara är också att betrakta somransoneringsbevis. Då bestämmelserna om ransoneringsbevis i ransoneringslagen tUl skiUnad mot vad som gäller enligt allmänna ransoneringslagen är ipermanent tillämpning är viss försiktighet påkallad vid utfärdandet avhandUngar för beredskapsändamål. I paragraferna skiljs nogamellan överlåtelse av ransoneringsbevis och överlämnande av ransoneringsbevisatt användas av annan. 1 första fallet avses att den som överlåter bevisetdärmed definitivt frånhänder sig det. I det andra fallet avses att den somöverlämnar beviset vill låta mottagaren använda det för egen räkning, för visstuttag eller tills vidare. Detbör i sammanhanget framhållas att lagtexten utgår från att ransoneringsbevisknyts till viss fysisk eller juridisk person. Detta medför att om en enskildrörelseidkare säljer sin rörelse, bevis som denne har 1977/78: 75 86 mottagiti och för rörelsen inte övergår till den nye ägaren om inte vederbörandemyndighet har medgivit detta. (3136 §§) Idetta avsnitt har bestämmelser tagits in om uppgiftsskyldighet och omhandräckning av olika slag i samband med fullgörande av uppgiftsskyldigheten.Lagtekniskt har bestämmelserna i största möjliga utsträckning utformats iöverensstämmelse med motsvarande bestämmelser i förslaget tUI förfogandelag. Genomparagrafen,, som i sakligt hänseende överensstämmer med 19 § första stycket iallmänna ransoneringslagen, ges regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer möjlighet att förordna om in-venteruig och lämnande avinventeringsuppgifter. Genomen inventering får myndigheterna en uppfattning om landets förråd avbristförnödenheter. På grundval av lämnade uppgifter kan sedan myndigheternagöra upp planer för varuförsörjningen och förbereda eventuellakonsumtionsregleringar. Men inventering kan också användas för kontroll av hurutfärdade regleringsbestämmelser följs. Första stycket är utformat så att alladessa behov skall kunna tiUgodoses. Iparagrafen finns speciella bestämmelser om uppgiftsskyldighet m. m. för dem somyrkesmässigt tar befattning med bristvaror. En förutsättning förbestämmelsernas tiUämpning är dock att någon form av reglering enligt 69 §har påbjudits. Det kan framhållas att paragrafen medger att näringsidkareåläggs att föra vissa anteckningar, vilka han enligt meddelade föreskrifterinte behöver vara skyldig att lämna ut men som sedermera kan behövas förkontroll av regleringen. Paragrafen,som motsvarar 30 § i utredningens förslag, saknar motsvarighet i allmännaransoneringslagen. Likartade bestämmelser om avläsnings- ochuppgiftsskyldighet har emeUertid funnits i de särskilda tillfälligaransoneringslagar avseende elkraft och stadsgas, som har tillkommit efter år1954. Bestämmelsema i paragrafen avser endast energiområdet men de riktar sigtiU alla och envar. Med stöd av bestämmelserna i första stycket kan sålundaavläsningsskyldighet åläggas inte endast förbmkare utan även energileverantörer,fastighetsägare, fastighetsskötare m. fl. Underoljekrisen 1973197fi uppstod tvekan huruvida innehavare Prop.1977/78: 75 87 avbensinstation kunde med stöd av 19 § allmänna ransoneringslagen åläggasskyldighet att läsa av bensinpumparnas räkneverk. För att undanröja all tvekani detta avseende vill jag peka på att en sådan möjlighet i varje fall gesgenom bestämmelsema i denna paragraf. Somhar framgått av den allmänna motiveringen fanns i utredningsförslaget enmycket vidsträckt bestämmelse, varigenom alla och envar skulle kunna åläggasatt utöver avläsnings- och uppgiftsskyldighet i övrigt vidtaga de åtgärdersom behövs för genomförandet av en energireglering. På tidigare anförda skäl(avsnitt 5.4.3) har den bestämmelsen utgått ur lagförslaget. Beträffandebegreppet energi kan hänvisas till vad som anföres under 38 §. Iandra stycket åläggs ägare av utrymme, t. ex. fastighetsägare, att lämna densom skall vidta åtgärd enligt första stycket tillträde till utrymmet. Dettakan vara exempelvis en lokal eller ett mätarskåp. Bestämmelsen gäller oavsettom energileverantör skall verkställa avläsning av mätare dier om abonnent(hyresgäst) själv skall läsa av sin mätare, i det fall han normalt inte hartillgång till den. Mätaren kan exempelvis vara uppsatt i ett låst utrymme, somfastighetsägaren disponerar. Bestämmelsen är även tillämplig i det fall atténergileverantör skaU läsa av mätare i abonnents lägenhet. Dennaparagraf öppnar möjlighet för vissa myndigheter att infordra handeisböcker m.m. för att kunna kontrollera att uppgiftsskyldighet har fullgjorts på rättsätt. Bestämmelsen som återfinns i 31 § i utredningens förslag motsvarar ihuvudsak 20 § i allmänna ransoneringslagen. En begränsning av paragrafensräckvidd har dock gjorts i förhållande till utredningsförslaget genom attkontroll enligt denna paragraf endast kan göras såvitt avser uppgifter som harinfordrats med stöd av 32 och 33 §§. Genom att inte 31 § har medtagits kanåtgärder enligt 34 §inte tUlgripas annat än när regleringen har vidtagits med stöd av befogenhetsbestämmelserna i 69 §§ eller när uppgifterna behövs för att reglering enligt 6 eller 7 § i fråga om energi skall kunna genomföras. Enligtandra stycket i paragrafen skall vad i första stycket sägs ha motsvarandetillämpning i fråga om anteckningar som avses i 32 §. Omuppgiftsskyldig inte efterkommer begäran enligt 34 § att överlämnahandelsböcker och andra affärshandlingar eller om det föreligger särskildanledning till kontroll huruvida någon har fullgjort föreskrivenuppgiftsskyldighet får myndighet som avses i 34 § besluta om undersökning påplatsen (35 § första stycket). En motsvarighet till bestämmelserna finns i 21 § allmänna ransoneringslagen. 1977/78: 75 88 grafenges en exemplifiering av platser där undersökning kan ske. Vidare fårmyndigheten besluta om omhändertagande av handeisböcker och affärshandlingar. 1begreppet affärshandlingar ingår sådana anteckningar som åläggande enligt 32 §kan avse. Slutligen föreskrivs i första stycket att undersökning även får skeav sådant utrymme som avses i 33 § andra stycket, t. ex. ett låst mätarskåp.Bestämmelsen gäller även då abonnent (hyresgäst) själv har gjortmätaravläsning. Ilikhet med vad som har föreslagits i det till lagrådet remitterade förslagettill ny förfogandelag föreskrivs i paragrafens andra stycke att bestämmelsernai 28 kap. om husrannsakan skall gälla i tillämpliga delar vidundersökning och omhändertagande enligt första stycket. skalldärvid lämna den handräckning som behövs för undersökningen ochomhändertagandet av handelsböcker m. m. Myndighet,som leder husrannsakan enligt 35 § andra stycket, får inte själv utöva våld föratt genomföra undersökning eller omhändertagande som avses i denna paragraf. mån den enskilde inte frir villigt upplåter lokalerna, får myndighetenbegära biträde av polismyndigheten. Undersökningen skall genomföras så attskada och olägenhet inte uppstår i onödan. Handelsböcker och affärshandlingar börom möjligt granskas på platsen och ett omhändertagande av handUngarna bör intebestå än som iir absolut nödvändigt. Det bör framhållas att 28kap. 8 § jämförd med 27 kap. 12 § inte medger att polismannärmare undersöker handelsböcker och andra handlingar. Genomatt 34 och 35 §§ för sin tillämpning är knutna tUl bestämmelserna omuppgiftsskyldighet m. m. i 32 och 33 §§, som i sin tur förutsätter attransoneringslagens befogenhetsbestämmelser har satts i tilllämpning och attreglering rried stöd av dessa har genomförts, kan nu ifrågavarande bestämmelserinte tillämpas fristående från regleringen enligt ransoneringslagen, trots attbestämmelserna som sådana är permanent i tillämpning. Medhänsyn till att reglerna i förfogandelagen om utbetalning av ersättning vidförfogande (4144 §§) har gjorts tillämpliga även vid förfogande enligtransoneringslagen, har i denna paragraf efter mönster från förfogandelagentagits in en bestämmelse som ålägger den mot vilken förfogande riktas att lämnauppgift om rätt som annan har i fråga om den med förfogandet avsedda egendomen. (3742 §§) Paragrafen,som har sin motsvarighet i 23 § allmänna ransoneringslagen, innehållerbestämmelser om föreläggande av vite vid underlåten- 1977/78: 75 89 hetatt återlämna återkallat ransoneringsbevis (28 §) eller bevis som har tillhörtnägon som har flyttat tiU utiandet eller har avlidit (29 §) eller att fullgöraskyldighet enligt 3133 §§, exempelvis uppgiftsskyldighet. Enligt den nugällande bestämmelsen i allmänna ransoneringslagen kan vite användas även förden situationen att någon har vägrat lämna myndighet eller dess ombudtillträde för verkställande av kontroll i sådant fall som avses i 35 § i dettaförslag. Med hänsyn tUl att sistnämnda lagrum föreslås ge möjlighet tillundersökning i samma former som vid husrannsakan finns inget behov av attockså kunna ålägga vite. Därför har inte någon hänvisning gjorts till 35 §. Föreläggande av vite enUgtdenna paragraf ankommer på eller annan myndighet som regeringenbestämmer. 1paragrafen finns bestämmelser om överförbmkningsavgift. Med hänsyn tillöverförbrukningsavgiftens karaktär av ekonomiskt påtryckningsmedel, vars syftefrämst är att förmå förbrukare att inte tillgodogöra sig mer energi än han hartilldelats, har paragrafen placerats under bestämmelserna om vite. Paragrafen,som saknar motsvarighet i allmänna ransoneringslagen, motsvarar 35 § iutrednmgens lagförslag. Överförbmkningsavgiftkan enligt första stycket komma i fråga endast såvitt avser överförbrukning avenergi som är föremål för reglering enligt 6 §. Avgiften skall erläggas tUIstaten. Ledningför bestämmandet av vad som skall avses med energi ges i lagen (1957: 262) omallmän energiskatt. Bestämmelsernaom överförbmkningsavgift är indelade i två punkter. Punkt 1 avser det falletatt någon förbrukar mer ledningsbunden energi än vad han har tilldelats förransoneringsperioden. Det av energiberedskapsutredningen uppmärksammade fallet,att förbrukare av eldningsolja som till följd av misshushållning har förbrukatsin olja innan ransoneringsperioden är slut och som myndighet av sociala skälhar nödgats ge en extra tilldelning, tas upp i punkten 2. Regeringen kan medstöd av den punkten föreskriva att myndighet i samband med beslut om extratilldelning kan ålägga vederbörande överförbrukningsavgifl. Iparagrafens andra stycke finns bestämmelser som sätter en yttersta gräns förhur höga överförbrukningsavgifter som får bestämmas. Reglerna saknarmotsvarighet i utredningens förslag. Möjligheten att i särskilda fall ta ut enförhöjd avgift intill en viss gräns har också reglerats i andra stycket.Sådana särskilda fall som här avses kan vara upprepad överförbrukning. Denärmare grunderna för beräkning och påföring av överförbmkningsavgift skallbestämmas av regeringen. Iandra stycket har vidare angivits att överförbmkningsavgift enligt regeringensbestämmande åläggs av länsstyrelse eller kristidsnämnd, 1977/78: 75 90 varmedavses sådan nämnd som anges i lagen om lokal kristidsförvaltning (1973: 861),eller annan myndighet. Sistnämnda befogenhet att föreskriva att annanmyndighet än länsstyrelse dier kristidsnämnd får ålägga överförbrukningsavgiflbör regeringen ha med hänsyn till att frågor som rör ledningsbunden energi,främst elektrisk kraft, bör handläggas av myndighet med speciell sakkunskap påområdet. 1tredje stycket finns en bestämmelse som möjliggör att regeringen ellermyndighet som regeringen bestämmer av särskilda skäl kan befria överförbrukarefrån att utge avgift. Ett sådant skäl anges vara att den som har ålagts avgifticke har kunnat i väsentlig mån påverka förbrukningen. Ett annat särskilt skälkan vara att en ransonering avslutas på sådant sätt att det skulle framstå somstötande att ta ut avgiften. Om avgiften redan har inbetalats utgör detta ejhinder för att överförbrukaren befrias. Han skall då självfallet återfåbeloppet. Paragrafenreglerar fall då någon underlåter att rätta sig efter regleringsföreskriftermen myndigheterna inte kan stävja missförhållandena genom att återkallaransoneringsbevis enligt 27 §. Företrädesvis är det fråga om leveranser avledningsbunden energi som avses med bestämmelsen om avstängning. Iandra stycket föreskrivs att energileveraritör skall verkställa avstängning avledningsbunden energi om sådant beslut fattas. Bestämmelsen i 33 § andrastycket om tillträde till utrymme äger därvid tiU-lämpning. Såvälunderlåtenhet att stänga av energitillförseln som vägran att medge tUlträdetill lokal enligt andra styeket kan enligt bestämmelserna i tredje stycketsanktioneras med vite. Paragrafeninnehåller en bestämmelse om att talan mot. beslut om föreläggande av vite ejfår föras annat än i samband med talan mot beslut om utdömande av vitet.Bestämmelsen medför att vitessanktionen görs effektivare. I det till lagrådetremitterade förslaget till förfogandelag har intagits en motsvarandebestämmelse i 50 §. förslag skulle döma ut ett försuttet vite. Det tilllagrådet remitterade förslaget till förfogandelag innebär att vite utdömes avallmän donistol. a. för att ransoneringslagens bestämmelser i störstamöjliga utsträckning skall harmoniera med förfogandelagens, har bestämmelsenom att dömer ut vite enligt ransoneringslagen utgått. Någonsärskild föreskrift om att allmän domstol dömer ut vite behövs ej. Det följeråv allrnänna regler. 1977/78: 75 91 Paragrafernaöverensstämmer i sakligt hänseende med 36, 37 och 39 §§ allmännaransoneringslagen. Utredningen har ansett att paragraferna ur systematisksynvinkel bättre passar in under bestämmelserna om tvångsmedel m. m. än understraffbestämmelserna där de återfinns i allmänna ransoneringslagen. Jag delardenna uppfattning. Paragrafenhar i redaktionellt hänseende ändrats i förhållande till utredningens förslag.De ingrepp som kan göras enligt förevarande paragraf kan vara mycket kännbaraoch bör komma till användning framför allt i skärpta krislägen. Paragrafen ärnödvändig för att komma till rätta med den som vägrar att lojalt följameddelade ransoneringsföreskrifter. Det torde vara så att redan paragrafen isig har en preventiv effekt. Bestämmelserna i paragrafen kan oekså ses som ettskydd för alla de näringsidkare som ställer sig meddelade föreskrifter tillefterrättelse och härigenom ådrager sig nackdelar i konkurrensen med mindre nogräknadenäringsidkare. Enkortfattad redogörelse för begreppet näringsidkare har tagits in ispecialmotiveringen under 13 §. Det bör framhållas att om näringsidkaren ärett bolag i vars rörelse har begåtts ransoneringsbrott som innefattar attföreskrift enligt 6 § i väsentiig mån har åsidosatts beträffande vissförnödenhet, åtal saimolikt kommer att riktas mot bolagets verkställandedirektör. Genom bestämmelserna i tredje stycket kan därvid saluhållnings-,överlåtelse- och användningsförbuden i första och andra styckena riktas motbolaget, näringsidkaren. Jordbruksnämndenhar i anslutning tUl 41 § första stycket anfört att om en näringsidkare haråsidosatt föreskrift som har meddelats med stöd av ransoneringslagen på ettsådant sätt att han ställs under åtal för brott mot ,bestämmelserna om saluhållningsförbud m. m. ej skall vara tillämpliga. Jagdelar inte denna uppfattning. Rekvisitet för tilllämpning av första stycket äratt näringsidkare har åtalats för brott som innebär att han i väsentlig mån haråsidosatt föreskrift som har meddelats enligt 6 §. Om detta förfarande åtalasenUgt ransoneringslagen eller om det ingår som ett led i annan brottslighet oehåtalas enligt eller enligt båda lagarna saknar betydelse i dettasammanhang. Paragrafenbör ej tillämpas i fråga om förnödenhet som kan förverkas (jfr 43 §). 1paragrafen finns bestämmelser om när förbud enligt 41 § skaU upphöra att gälla.Jag vill peka på att näringsidkare som har drabbats av förbudet självfallet kanansöka om att få det upphävt innan åtalet har 1977/78: 75 92 prövatsav domstol, om exempelvis ändrade förhållanden har inträffat. Ett exempel kanvara att man har bytt ut ledningen av ett aktiebolag, i vars verksamhetransoneringsbrott har begåtts. Lämnar myndigheten en ansökan utan bifall kanbesvär anföras mot beslutet. Näringsidkaresom drabbas av förbud enligt 41 § har rätt att få förråd av förnödenhet somomfattas av förbudet inlöst. Till skillnad från vad som gäller för inlösenenligt 12 § föreligger här en ovillkorlig rätt till inlösen. Det ankommer.påden myndighet som har meddelat förbudet och hos vilken ansökan skall göras attefter fattat beslut om inlösen översända ansökan jämte nödvändiga handlingartill den värderingsnämnd som har att pröva ersättningsfrågan. Därvid gällervad i 18, 22 och 23 §§ har föreskrivits. (4451 §§) 4445 §§ Såväloljekrislagen (1975: 197) som det tiU lagrådet remitterade förslaget tillförfogandelag innehåller väsentiigt förenklade ansvarsbestämmelser jämfört medde ansvarsbestämmelser som finns i aUmänna ransoneringslagen. Utredningenhar i förslaget till ransoneringslag förenklat ansvarsbestämmelserna utan atti sak göra några genomgripande förändringar. Utredningsförslaget innebär attbestämmelserna har förts samman i en huvudparagraf med vidsträcktstrafflatitud. Härigenom har utredningen kunnat slopa särskilda bestämmelsermed skilda strafflatituder för exempelvis olika oaktsamhetsfall och för ringaoch grova brott. Utredningen har ansett att det får ankomma på domstolarna attvid straffmätningen ta nödvändig hänsyn till omständigheterna då brottetförövades m. m. Straffmaximum har särikts från fängelse till fängelseett år. Jaghar funnit det tillfredsställande att ansvarsbestämmelserna förenklas.Riksåklagaren har i sitt remissvar riktat den invändningen mot lagförslaget attstraffparagrafen är så vid att den innefattar såväl obetydliga förseelser somjämförelsevis grova brott under en och samma straffskala utan att lagtexten gerrättstillämpningen någon ledning. Jag har beaktat denna invändning och utformatparagrafen så att i första stycket behandlas normalfallen av uppsålliga brott.Ändra styeket innehåller bestämmelser rörande grova brott. I tredje styckettas oaktsam-hetsbrotten upp. Varje stycke har en egen straff skala. 1första stycket har de brottsliga förfarandena för överskådlighetens skullgrupperats i åtta punkter. Dessa straffbestämmelser sägs uttryckligen varasubsidiära till . I subjektivt hänseende krävs att gärningen begåsuppsåtligen. Straffskalan upptar böter eller fängelse . Prop.1977/78: 75 93 Som kriterier på grovt brott i andra stycket har angivitsatt brottet har förövats i vinningssyfte eller avsett betydande mängd av egendomeller eljest varit av särskilt farlig art. Exempel härpå kan vara attgämingsmannen har begagnat vilseledande bokföring eller att brottet har medförtatt nya ransoneringsbevis måste tryckas och delas ut. Om man behandlar de grovabrotten för sig på detta sätt i en särskUd bestämmelse framstår det somnaturligt att behålla det straffmaximum som gäller, fängelse i högst tvåår. Straffskalan för oaktsamhetsbrotten i tredje stycketupptar böter eller, om det oaktsamma brottet är grovt, fängelse i högst sexmånader. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar vid oaktsamhetsbrott. Paragrafens första stycke innehåller en bestämmelse somreglerar förhållandet mdlan straff och vite. En motsvarande bestämmelse hartagits in i det till lagrådet remitterade förslaget till ny förfogandelag.Bestämmelsen innebär att den som har överträtt ett vitesföreläggande inteskall dömas ttll ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet. Detta innebärsåledes att i och för sig antingen straff eller vite kan komma i fråga men att,om vite har förelagts, påföljden för ett åsidosättande av föreläggandet intekan bli att straff ådöms utan endast att vitet döms ut. I vissa fall kan förbrukare åläggas att utgeöverförbmkningsavgift för överförbrukning som även är belagd med straff. Medhänsyn till överförbrukningsavgiftens karaktär av sanktion och mot bakgrund avbestämmelsen i första stycket, har i andra stycket föreskrivits att den somhar ålagts överförbmkningsavgift inte får dömas till straff för överförbrukningen.Bestämmelsen anknyter till den som har ålagts avgiften. Detta gör det möjligtatt straffa ställföreträdare för juridisk person, t. ex. ett aktiebolag, ivars verksamhet överförbrukning har. skett, även om bolaget har ålagts att utgeöverförbmkningsavgift för överförbrukningen. Paragrafen har sin motsvarighet i 35 § allmänna ransoneringslagenoch 41 § i utredningens förslag. 46 § är endast tillämpbar på näringsidkare.Bestämmelsen kan t. ex. tillämpas i faU där näringsidkaren blivit bestulen påvaror eller ransoneringsbevis, om han hade underlåtit att skydda egendomen ochbevisen på ett sätt som skäligen kan fordras. Enligt 51 § får brott som häravses åtalas endast efter speciellt medgivande eller särskild anmälan. Hav flera medverkat till brott enligt den nyaransoneringslagen skall 23 kap. 4 och 5 §§ tiUämpas. Föreskrifthärom ges i denna 1977/78: 75 94 paragraf.Uttrycklig bestämmelse i ämnet behövs eftersom inte alla straffskalorinbegriper fängelse. Dennaparagraf innehåller en bestämmelse om s. k. företagaransvar. 1 utredningensförslag har motsvarande bestämmelse tagits in i 43 §. I allmännaransoneringslagen finns i 40 § föreskrift om s. k. husbondeansvar, vilket harett vidare tillämpningsområde än företagaransvaret. Iförarbetena till allmänna ransoneringslagen uttalades (prop. 1954: 20, s. 143)att erfarenheterna från tiden för visade att en bestämmelseom husbondeansvar inte kunde undvaras på förevarande lagstiftningsområde. har anfört föreligger inte tillräckliga skäl att i en nyransoneringslag mönstra ut denna form av ansvar för anställds handlande. Ensådan bestämmelse bör dock ges en mindre räckvidd och en modernareformulering. Jag anser den form av företagaransvar som utredningen harföreslagit vara lämplig. Paragrafen har utformats så att näringsidkareansvarar för gärning som avses i 44 §, om den begås i hans rörelse och han harhaft eller bort ha vetskap om gärningen. Iparagraferna ges bestämmelser om förverkande m. m. Motsvarande bestämmelsernafinns i 41 oeh 42 §§ allmänna ransoneringslagen. Paragraferna motsvaras av 44oeh 45 §§ i'utredningens lagförslag. Föreskrifterna har utformats med det tilllagrådet remitterade förslaget till förfogandelag som förebild (54 och 55 §§). Bestämmelsernai 36 kap. 4-12 §§ reglerar frågan hos vem förverkande får ske ochvissa andra frågor angående förverkande. Dessa bestämmelser gäller även utanförbrottsbalken. 1förslagets 49 § anges vilken egendom som skall kunna förverkas och vilka typerav förverkande som kommer i fråga. Huvudregeln ges i första stycket förstameningen.