prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — altgöra prognoser inom kriminalvården torde man i delta hänseende knappast kunnauppstäUa strängare krav än atl det skäligen kan antas att något av de nuavsedda rekvisiten för passvägran är uppfyUt. Som har påpekats av hovrättenöver och bör vidare risken att den dömde undandrar sig fortsattverkstälUghet av påföljden beaktas vare sig verksläUigheten sker i anstalteller i form av övervakning. Jag godtar förslaget alt pass skaU kunna vägraseller återkaUas vid risk att en utlandsresa motverkar den dömdes anpassning isamhället. iStockholm, femte avdelningen, föreslår i denna del ytteriigare ett rekvisitför vägran eUer återkallelse, nämligen att risk föreligger att resan skullehindra den dömde från att iaktta vad som åligger honom på grund av den ådömdapåföljden. Därmed avses bestämmelsen i 26 kap. 14 § BrB om skyldighet för dendömde att iaktta skötsamhet, efter förmåga söka försörja sig och ställa sigtill efterrättelse vad som åligger honom enligt BrB eller enligt föreskrifteller anvisning som har meddelats honom med stöd därav liksom att göra vad somstår i hans förmåga för att fuUgöra ålagd skadeståndsskyldighet. Avsikten mednärrmdens förslag är alt betona att en utlandsresa inte får motverkafrivårdsarbetet. Det är en synpunkt som jag självfaUet ansluter mig till.Eftersom frivårdsarbetet bl. a, syftar tUl att främja den dömdes anpassning isamhället, måste dock promemorieförslaget anses ge tUlräckligt stöd för vid passprövningen skall kunna beakta intresset av att frivårdsarbetet intemotverkas. förslag innebär emellertid dessutom att dendömde skulle kunna underkastas ulrese-förbud enbart på gmnd av att han inte harfullgjort skadeståndsskyldighet enligt domen. En sådan ordning inger enligtmin mening principiella betänkligheter. Jag är därför inte beredd att tUlstyrkanämndens förslag, Ienlighet med vad som har anförts nu förordar jag att den aktuella föreskriftenutformas på det sättet att den ger utrymme för passvägran resp. passåterkaUelsenär det skäligen kan antas att den dömde skuUe ägna sig åt brottslig verksamheti samband med utiandsresa, alt han genom att resa utomlands skulle undandra sigfortsatt verksläUighet av ådömd påföljd eller alt en sådan resa annars skullemotverka hans anpassning i samhäUet. TUl närmare synpimkter på tillämpningenav de berörda rekvisiten får jag återkomma i specialmotiveringen, Ipromemorian diskuteras utförligt om den materieUa passprövningen ikruninalvårdsfallen liksom f, n, bör ske genom kriminalvårdsorganens försorgeller om den i stäUet bör anförtros passmyndigheten, dvs, polisen. EnUgtpromemorian bör man i princip behåUa den nuvarande ordningen så till vida attkriminalvårdsorganens beslut också i fortsättningen binder passmyndigheten ide fall det här gäUer. Förslaget går ut på att det för blfaU tUl ansökan omnytt pass skall fordras ett särskUt tiUstånd (passtUlslånd), om den dömdeimdergår kriminalvård av det slag som har angetts. Frågan om tillstånd tasupp efter remiss från 1977/78:156 21 denpassmyndighet hos vilken den dömde gör ansökan och prövas i första hand avskyddskonsulenten eller, om den dömde är intagen i an-stall, av styresmannenför anstalten. Om skyddskonsulenten eUer styresmannen inle finner sig kunnameddela tilllstånd, skaU ärendet hänskjutas till övervakningsnämnden. När enperson som undergår kriminalvård av aktuellt slag redan innehar gällande pass,får övervakningsnämnden på framstäUning av skyddskonsulenten eUer styresmannenföreskriva att passet skall återkallas. beslut i fråga ompass-tillstånd eller passåterkaUelse avses kunna överklagas tiU överordnadcentral nämnd inom kriminalvården. blir enligt förslagetbunden av övervakningsnämndens eller, om ärendet överklagas,besvärsmyndighetens ställningstagande i ärendet. VidremissbehandUngen har olika uppfattningar kommit tiU uttryck när det gällerfrågan om det även i fortsättningen bör ankomma på kriminalvårdsorganen attfatta det materiella beslutet i de nu aktueUa passärendena eller om man börvälja en lösning av annat slag. Det helt övervägande antalet remissinstanser bl. a. , , kriminalvårdsnämnden samtflertalet polisstyrelser och övervakningsnämnder ansluter sig tiUpromemorieförslaget. Hovrätten över och anser däremot att detbör ankomma på aUmän domstol att pröva om pass bör vägras den dömde på grund avmisstanke att han skulle ägna sig åt brottslig verksamhet i samband med en utlandsresamedan prövningen i övrigt bör anförtros åt övervaknings-nämnderna. RA ochytterligare några remissinstanser anser alt prövningen i dessa ärenden börgöras hos polisen. Dennärmare innebörden av hovrättens förslag är att man bör införa en ny brottspåföljd paralleU med förvisning som skulle ge domstolen möjlighet att i enbrottmålsdom föreskriva att den dömde inom viss angiven tid inte får lämnalandet. Påföljden skuUe då, om den dömde är svensk medborgare, innebära etthinder mot utfärdande av pass för honom , liksom om han redaninnehar pass ett förordnande om återkaUelse av passet för . Föregen del är jag så tiU vida ense med hovrätten att jag anser det lämpligt attdet ankommer på ett kvalificerat organ med lekmannamed-verkan att besluta om enbegränsning i passrättighetema i de fall det här gäller. Jag har emeUertidsvårt att se att det skuUe vara ändamålsenligt att lägga prövningen på dendomstol som dömer i själva brottmålet. Domstolen har vid tiden för avgörandetav målet inte någon möjlighet att fömtse om den dömde kommer att ansöka ompass . Konsekvensen skuUe bli att domstolarna i ettförhåUandevis stort antal mål måste ta ställning tlU passfrägor, av vilkasannolikt flertalet annars aldrig skulle ha fått någon aktualitet. Dettaskulle otvivelaktigt innebära en rätt betydande belastning för domstolarna ochleda till en procedur som inte minst från den dömdes synpunkt i många fall Prop.1977/78:156 22 skulleframstå som omotiverad. Härtill kommer att det för domstolen knappast tordevara möjligt att överbUcka hur situationen kommer att te sig för den dömde närhan, kanske efter domen, har blivit t. ex. viUkorligt frigiven.Slutligen torde det inte alllid vara möjligt att, som hovrättens förslagfömtsätter, dra en skarp gräns mellan å ena sidan risken för alt den dömdekommer att begå brott utomlands och å andra sidan risken för att han kommer atthemfaUa åt annan allvarlig misskölsamhet i utlandet, vilken senare omständighetdet även enligt hovrätten bör ankomma på kriminalvårdsorganen att ta ställningtill. Denna avgränsningssvårighet framträder bl. a. i det kanske vanligaste avde fall där en passvägran kan aktualiseras, nämligen när man har anledningbefara alt den dömde kommer att göra sig skyldig till narkotikabrott. Underhänvisning till det anförda är jag inle beredd att tillstyrka att man övergårtill en ordning enUgt vUken de aUmänna domslolama förbehålls att prövapassfrågor av här aktueUt slag. Somnämnts har bl. RA föreslagit att det skaU ankomma på den polismyndighet somär passmyndighet att verkställa den materieUa prövningen även i de fall därfrågan gäller om tillräckligt starka skäl från kriminalvårdssynpunkt kanåberopas mot att den dömde skaU få eller behåUa pass. Förslaget motiveras medatt prövnings- och fuUföljds-förfärandet vid en sådan ordning skulle förenklas. Enligtmin mening blir knappast prövningsförfarandet enklare i det sålunda förordadeförslaget. Om polismyndighet skulle svara för den materiella prövningen i de nuaktuella ärendena, torde det som också framhålls av RA ändå varaofrånkomligt att ålägga denna myndighet att inhämta yttrande från berördakriminalvårdsorgan före ärendets avgörande. Man skuUe sålunda inte göra någontidsvinst. Även om i det av RA förordade systemet ett yttrande frånövervakningsnämnd inte skuUe bli bindande för passmyndigheten, skulle man somjag ser det inle heller komma ifrån att bereda den dömde möjlighet att få ettnegativt yttrande av övervakningsnämnd omprövat av överordnad central nämnd.Mot RÄ:s förslag talar att det får den konsekvensen, att själva ansvaret fördet materieUa beslutet om passvägran i de nu aktuella faUen, som inle sällankan vara mycket känsliga och svårbedömda, läggs på en enskild tjänsteman hoslokal polismyndighet. Det framstår också från både principiella och sakUgasynpunkter som mindre lämpligt att öppna möjlighet för polisen att omprövakriminalvårdsorganens ställ-nmgstaganden i dessa ärenden. lag fiimer mig därförinte kunna tUlstyrka RA:s förslag till reglering av prövningsförfarandet. Minaöverväganden har sålunda lett mig tiU slutsatsen att prövningsförfarandet i denu aktueUa faUen bör utformas efter de linjer som har förordats i promemorianoch av flertalet remissinstanser, dvs. så att kriminalvårdsorganensställningstaganden även i fortsättningen bUr bindande för passmyndighetema.Ett ytterUgare skäl för denna lösning är. Prop.1977/78:156 23 sompåpekas i promemorian, att övervakningsnämnd enligt BrB har kompetens att meddelaföreskrift om vistelseort för den som är vUlkor-ligt frigiven, undergårskyddstillsyn eller är överförd tUl vård utom anstalt efter dom påungdomsfängelse eller intemering. En föreskrift om vistelseort och enpassvägran kan uppenbarligen sakligt sett ha likartad eller t, o. m. identiskinnebörd. Promemorieförslagetinnebär som framgått att frågan om passtUlslånd för den som undergårkriminalvård i första hand skall prövas av skyddskonsulenten eller, om dendömde är intagen i kriminalvårdsanstalt, styresmannen för anstalten. Finnerskyddskonsulenten eller styresmannen att tillstånd inte bör meddelas, skall hanmed eget yttrande hänskjuta frågan lill motiveras med önskemålet att befria övervakningsnämndema från den delav ärendena som är av mera rutinmässig karaktär. Idenna del har förslaget lämnats ulan erinran av flertalet remissinstanser.Föreningen framhåller att ett genomförande avförslaget skulle innebära en administrativ förenkling, en uppfattning som ocksåhar förts fram från polisstyrelsen i SundsvaUs distrikt. Även majoriteten inomFöreningen styresmän och assistenter m. fl. vid kriminalvårdsanstalternaansluter sig till promemorians ståndpunkt. Förslagethar emellertid på denna punkt avstyrkts bl. a. av hovrätten över ochBlekinge liksom av flertalet övervakningsnämnder. Dessa remissinstanser anseralt de ärenden det här gäUer alltid bör prövas av övervakningsnämnd. Som skälhar huvudsakligen två synpunkter förts fram. För det första har erinrats om atten passvägran är av ingripande betydelse för den dömde och innebär enbegränsning av en medborgerlig rättighet, något som anses tala för attbeslutanderätten i dessa ärenden generellt bör ankomma på övervakningsnänmd.För det andra har yppats farhågor för att samarbetet och förtroendet mellanden dömde och skyddskonsulenten resp. styresmannen för anstalten skulle kunnaförsvåras, om man lägger på dessa tjänstemän att ta ställning i en fråga, varsslutliga avgörande kan ha repressiv iimebörd. Förmin del anser jag att det rent allmänt sett framstår som önskvärt att befria dekvalificerade organ som övervakningsnämndema utgör från arbetet med ärenden somär av mera okomplicerat slag. Som har påpekats i promemorian blir det ipassärendena ofta fråga om en tämligen enkel prövning, eftersom man kan räknamed att det i de flesta fall inte finns något som talar mot att pass utfärdasför den dömde. Intresset av att de beslut som innebär en begränsning av enmedborgerlig rättighet förbehåUs ett kvalificerat organ med lekmaimamedverkantUlgodoses enligt min uppfattning genom den i promemorian förordade ordningen,enligt vilken det aUtid skall ankomma på övervakningsnämnd att fatta beslutvarigenom passtUlslånd vägras. Mot bakgmnd bl. a. av de uttalanden som hargjorts av frivårdstjänstemännens och anstaltspersonalens in- 1977/78:156 24 tresseföreningaranser jag alt det knappast finns någon anledning befara alt det skulle inverkamenligt på samarbetet och förtroendet mellan de dömda och skyddskonsulent resp.styresman, om sådan tjänsteman får befogenhet alt medge passtUlslånd. SomFöreningen styresmän och assistenter m. fl. vid kriminalvårdsanslaltema harpåpekat har tjänstemännen även i många andra situationer författningsmässigskyldighet att la befattning med ärenden som har anknytning till repressivaåtgärder. Jagkan emellertid så tiU vida ansluta mig till kritiken mot promemorieförslagetsom det enligt min mening framstår som mindre lämpligt att skyddskonsulentsresp. styresmans befogenhet att hänskjuta ett ärende till övervakningsnämndbegränsas till alt uteslutande gälla fall där tjänstemannen anser atttillstånd inte bör medges. Som hovrätten över och ochlänsstyrelsen i län har framhållit kan promemorians förslag i dennadel leda tUl att övervakningsnämnden inte kommer i kontakt med sådana ärendendär tjänstemannen först efter slor tvekan firmer att passtillstånd bör kunnamedges. Jag delar hovrättens mening att någon begränsning i skyddskonsulenlsresp. styresmans rätt atl hänskjuta ett ärende till nämnden inte bör ställasupp och alt sålunda de nämnda tjänstemännen under alla förhåUanden bör hamöjlighet att hänskjuta ett ärende till nämndens prövning. Härigenom skapasfömtsättningar för alt alla tveksamma ärenden avgörs av nämnden, Hänskjutandebör vara obligatoriskt i fall där tjänstemannen finner alt passtillstånd intebör medges. ,som i övrigt tillstyrkt promemorieförslaget, har ifrågasatt om det inte börankomma på styrelsen eller på kriminalvårdsnämnden att pröva fråga ompasstillstånd för intagen med en verk-slällighetstld överstigande två år.Därvid har erinrat om alt det f, n, är förbehålletstyrelsen att besluta om korttidspermission för denna kategori intagna. Jaghar förståelse för styrelsens synpunkt men anser det inle nödvändigt med ensärreglering för dessa fall. Man torde nämligen inle ha anledning räkna med attstyresman för anstalt eller övervakningsnämnd medger passtillstånd för eninlagen med så lång verkslälllghetslid under tid då han vistas påanstalt annat än möjligen mot slutet av anstallsliden eller vid helt specieUaförhållanden. Vadsedan beträffar fall där den dömde redan innehar pass och fråga uppslår om altåterkalla detta av kriminalvårdsskäl ansluter jag mig tiU promemoriansståndpunkt att det bör ankomma på övervakningsnämnden att fatta beslut iärendet, Enligl promemorians förslag skulle nämnden få ta upp sådan frågaendast efter framstäUning av skyddskonsulent eller styresman för anstalt.Hovrätten över och och flertalet övervakningsnänmder harförordat att denna begränsning utgår. Jag delar denna mening. Det torde ändå avpraktiska skäl oftast bli från skyddskonsulenten eller styresmannen sominitiativet till en sådan åtgärd 1977/78:156 25 kommer.Som hovrätten har påpekat kan emeUertid fråga om passåterkaUelse någon gånguppkomma i samband med övervakningsnämndens genomgång av en helt annan fråga.Det är då onödigt att ställa upp ett formellt villkor om att en särskUdframställning måste göras för att nämnden skall kunna pröva återkallelsefrågan. Iöverensstämmelse med de överväganden som har redovisats förordar jagsammanfattningsvis följande reglering för passprövningen i kriminalvårdsfallen.För den som undergår kriminalvård i anstalt utom när påföljden är fängelse påså att viUkorlig frigivning inte kan komma i fråga skaU för bifalltUl ansökan om nytt pass fordras alt ett särskilt tillstånd (passtiUstånd)meddelas. Detsamma skall gälla den som står under övervakning efter dom påskyddstillslyn eller villkorlig frigivning från fängelse eller som undergårvård utom anstalt efter dom på ungdomsfängelse eller intemering. Frågan omtillstånd tas normalt upp efler remiss från den passmyndighet hos vilken dendömde gör ansökan och prövas därvid i första hand av skyddskonsulenten eller,om den dömde är intagen i anstalt, av styresmannen för anstalten.Skyddskonsulenten eller styresmannen har alltid möjlighet att hänskjuta ärendettill övervakningsnämnden. Ett sådant hänskjutande är obligatoriskt, omtjänstemannen inte anser sig kunna medge tUlstånd. När en person som undergårpåföjd av det slag som har angetts redan innehar gällande pass, fårövervakningsnämnden göra framstäUning om att passet skall återkallas,övervakningsnämnden får vägra passtillstånd, om det skäligen kan antas alt dendömde skulle ägna sig åt brottslig verksamhet i samband med utlandsresa, atthan genom att resa utomlands skulle söka undandra sig fortsalt verksläUighet avpåföljden eUer att resan annars skulle motverka hans anpassnmg i samhäUet,Motsvarande skäl får åberopas av nämnden som grund fÖr en framställning om passåterkaUelse,blir i båda fallen bunden av övervaknings-nämndens eller omärendet överklagas besvärsmyndighetens ställningstagande. Vidremissbehandlingen har förordat att passhinder-ochpasstillslåndsregler motsvarande vad som föreslås för dem som undergår kriminalvårdinförs även beträffande elever vid ungdomsvårdsskola. Några sådanabestämmelser finns inte f. n. Det bör dock erinras om att såväl enUgt gäUanderätt som enligt förslaget ansökan om pass skall avslås för den som ärefterlyst för att ha avvikit från ungdomsvårdsskola. För den som är under 18 årfordras regelmässigt godkännande av vårdnadshavaren för att en ansökan skallkunna bifallas, och förslaget gör mte ändring på denna punkt. Däremot finnsinte f, n. några bestämmelser som ger ungdomsvårdsskolas personal eller styrelsemöjUghet att hindra alt pass utfärdas för elev vid skolan. Inte heller iövrigt finns några särregler avseende bam som är omhändertagna för samhällsvårdenligt barnavårdslagen. Prop.1977/78:156 26 Föregen del har jag viss förståelse för uppfattning. Jagfinner det dock tveksamt om det kan anses förenligt med målsättningen förvården vid ungdomsvårdsskoloma att ge dessa möjlighet alt hindra utfärdande avpass för eleverna. HärtUl kommer emellertid också alt frågan om omhändertagandeav barn för samhällsvård och om förutsättningama för olika tvångsmedel isamband härmed kan beräknas bli prövad i hela sin vidd som ettresultat av de överväganden som f. n. pågår inom medanledning av socialutredningens betänkande (SOU 1977: 40) Socialtjänst ochsocialför-försäkringstiUägg. förslag innebär bl. a. attungdomsvårdsskoloma i deras nuvarande form skaU upphöra. Under sådana förhållandenanser jag det mindre lämpligt att i detta sammanhang ta upp frågan om särreglerom pass vare sig för ungdomsvårdsskoleelever eller för andra bam som äromhändertagna för samhäUsvård. Ifall där passmyndighet har kännedom om att den som söker pass är intagen påsjukhus med stöd av lagen (1966:29 3) om beredande av sluten psykiatrisk vårdi vissa fall (LSPV) eller har inskrivits i specialsjukhus med stöd av 3 5 § lagen(1967:93 0) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda m. (omsorgslagen) får enligt nuvarande ordning pass inte utfärdas utan medgivandeav vederbörande läkare. Detsamma gäUer om sökanden är försöksutskriven frånsådant sjukhus. Däremot finns det f. n. ingen föreskrift som ger stöd föråterkallelse i fall när en passinnehavare efter passets utfärdande tas in förvård enligt LSPV eller skrivs in i specialsjukhus. Ipromemorian förordas att rätten för en patient som vårdas enligt LSPV eller 35§ omsorgslagen att erhålla pass också i fortsättningen blir beroende av ettsärskUt passtiUstånd, dock endast i vissa faU. Passtillstånd skall enligtförslaget krävas, om överläkaren vid sjukhuset har gjort anmälan tUlrikspolisstyrelsen om att pass inte får utfärdas utan sådant tillstånd. VidareskaU passtiUstånd alltid fordras i faU då patienten har tagits in för vårdenligt LSPV eller 35 § omsorgslagen på gmnd av domstols förordnande eller efleratt ha begått brott mot annans personliga säkerhet för vUket åtal inte harväckts (17 § andra stycket LSPV resp. 42 § tredje stycket omsorgslagen), Ipromemorian påpekas att dessa patienter redan f. n. registreras i centraltpolisregister och att förslaget i denna del sålunda inte leder till någonutvidgad registrering hos polisen. Passtillstånd får enligt förslaget vägras,om det fmns skäl att anta att patienten ämnar avvika från sjukhuset ellerunderlåta att återvända dit sedan tiden för permission har gått ut eUer föratt en utiandsresa skulle medföra fara för honom själv eUer annan. Såvittgäller patienter intagna enligt LSPV har flertalet remissinstanser tillstyrkt promemorieförslageteller lämnat det utan erinran. framhåller att det visserligenär långt ifrån självklart att psykiska 1977/78:156 27 avvikelserskall betraktas som så avgörande tUlstånd eller egenskaper att de skall medförasärbehandlmg vid utfärdande av pass. För inskränkningar i rätten till passtalar å andra sidan enUgt styrelsen att sådana avvikelser i en del faU typisktsett kan sägas vara av det slaget att det framstår som önskvärt att förhindraatt vederbörande reser utomlands. Ett avskaffande av passhinderbestämmeslemaskuUe också kunna leda till att vården blev mera restriktiv med bl. a. färrepermissioner. Styrelsen stannar för sin del för alt godta principen attpsykiska avvikelser skall kunna medföra inskränkningar i rätten tiU pass.Psykiatriska nämnden anser alt den nuvarande ordningen, enUgt vilkenöverläkaren aUtid skall höras över en passansökan för den som bereds vård enUgtLSPV, är principiellt bäst förenlig med lagen. Då emeUertid en övergång tillmaskinell passhinderprövning inte medger bibehåUande av nuvarande regler, villnämnden inle motsätta sig en ordning med passtiUstånd som förutsättning förutfärdande av pass till den som bereds vård med slöd av LSPV. Vad beträffarfömtsättningama för att vägra passtiUstånd bör dock enligt nämnden inteuppställas annat villkor än för återintagning efler utskrivning på försök. Medhänsyn härtiU bör en regel i ämnet innehåUa endast att passtUlslånd fårvägras, om det med hänsyn tUl ändamålet med vården är olämpligt atl patienteninnehar pass. Liksomremissinstanserna godtar jag i princip promemorieförslaget i de delar som nuhar berörts. I fråga om förutsättningarna för en begränsning avpassrättighetema i de fall det här gäUer har jag visserligen förståelse förpromemorians strävan alt såvitt möjligt närmare precisera dessa i lagen. a. av de skiftande situationer som kan förekomma i praktiken anserjag det dock mest ändamålsenligt att de aktuella föratsättningama inle reglerasi vidare mån än vad som gäller för vården i övrigt, t. ex. vad avsermöjligheten att meddela patienten särskilda föreskrifter under utskrivning påförsök (jfr prop. 1966: 53 s. 197). Jag förordar därför att regleringenutformas i överensstämmelse med psykiatriska nämndens förslag och sålunda fården innebörden att passtillstånd kan vägras, om det med hänsyn till ändamåletmed vården är olämpligt att patienten innehar pass. Vadbeträffar frågan om passhinderbestämmelserna bör avse även omhändertagna enligtomsorgslagen har olika meningar konmiit till uttryck vid remissbehandlingen.Socialstyrelsen anser att det från praktisk synpunkt är överflödigt medsärskUda regler i denna del och föreslår att dessa ulgår, medan psykiatriskanämnden ifrågasätter om inte passlill-ståndsreglerna bör avse alla som äromhändertagna enligt 35 § omsorgslagen, således även utvecklingsstörda i län tillstyrkerpromemorieförslaget. Föregen del anser jag det uppenbart att frågan om särskilda passregler för demsom är omhändertagna enligt omsorgslagen har mycket liten praktisk betydelse.Främst med hänsyn tUl att psykiskt utveckluigsstörd Prop.1977/78:156 28 somhar gjort sig skyldig till brott kan överlämnas tUl vård i specialsjukhus avdomstol med stöd av 31 kap. 3 § BrB anser jag dock inte tUlräckliga skälföreligga att frångå gällande ordning i vad denna innebär att en särskildpassprövning kan ske beträffande den som oberoende av eget samtycke är föremålför vård på sådant sjukhus. Däremot anser jag att det skulle vara att gå förlångt att införa särskUda regler även för dem som omhändertas på vårdhem enligtomsorgslagen. Jag tiUstyrker alltså promemorieförslaget i detta hänseende. Närdet gäller prövningsförfarandet har flertalet remissinstanser i principtUlstyrkt promemorieförslaget, RÄ och länsåklagaren i hardock förordat att passprövningen även i de nu aktuella fallen anförtros åtpolisen, varvid bl.