prop · G10381 · 1977-12-31 00:00:00 — Beslutanderättentillkommer TSV också i frågor om undantag från vissa regler om fordonsbelysning, om bilbälte och om skyddshjälm. Även i dessa fall bör rådandeordning behållas. äger meddela lokal trafikföreskrift men föreskriften berörmer än ett polisdistrikt bör föreskriften som redan framhålUts i ställetmeddelas av . som meddelas av kommun torde det ligger i sakens natur sällan vara av sådan beskaffenhet att de kan sägas beröra mer än en kommun. Detkan emellertid tänkas fall där man svårligen kan tillämpa olika regler på ömsesidor om en kommungräns. Som exempel kan nämnas särskilda körfält förkollektivtrafik över en gräns mellan två tätorter av typen StockholmSolnaeller GöteborgMölndal. För sådana fall bör det liksom när det gällerföreskrifter meddelade av polismyndighet finnas en möjlighet förlänsstyrelsen att ingripa. Skulleen lokal trafikföreskrift beröra mer än ett län bör beslutanderätten tilläggasantingen TSV eller beroende nå föreskriftens innehåll. gäller axeltryck, boggitryck eller bruttovikt och innebäravvikelse från 106 § VTK, bör beslutanderätten tilläggas . I övrigtsynes trafiksäkerhetssynpunkterna vara så dominerande att beslutanderätten börtilläggas TSV. Detta innebär en viss ändring i förhållande till gällande rätt. 6.1.6 Kungörandeav beslut om lokala trafikföreskrifter Avgammalt gäller i svensk rätt, att okunnighet om existensen av ett straffbudeller missförstånd i fråga om dess innehåll i princip inte befriar frånstraff. Principen bygger på att det inte kan tillåtas samhälls-, medlemmarnaatt undandra sig straff genom att hålla sig i okunnighet om gällandestraffbestämmelser. Om denna princip inte upprätthölls skulle strafflagstiftningensfunktion att påverka människors handlande kunna äventyras. Med hänsyn till denökade kriminaliseringen särskilt inom specialstraffrätten, är principenemellertid numera svår att upprätthålla. Omman skall kunna tillämpa den nämnda principen måste det finnas entillfredsställande dokumentation angående gällande straffbestämmelser men detbehövs framför allt lämpliga former för kungörande. ,som är den vanliga formen för kungörande av gällande författningar, äruppenbarligen inte ett lämpligt organ när det gäller lokala, till singiltighet ofta tidsbegränsade föreskrifter. I stället har, som framgått iavsnitt 5.1 ovan, givits föreskrifter om den s. k. liggaren. Enligt en av degängse lagkommentarerna på detta område är avsikten med liggaren att man skallkunna finna samtliga av en myndighet utfar- 1977/78:81 131 dadelokala trafikföreskrifter på ett och samma ställe. I VTK finns inte någrabestämmelser om vilken form liggaren skall ha. För trafiknämnd harrikspolisstyrelsen emellertid tillhandahållit blanketter att sättas in i enpärm för lösblad. Införandeti liggare, kungörandet (i länskungörelse eller tidning inom orten) ochutmärkningen genom vägmärke utgör gmndvalen för möjligheterna att straffrättsligtbeivra överträdelser av lokala trafikföreskrifter. Utredningen har tidigarebetonat angelägenheten av att föreskrifterna utformas på ett juridisktoantastligt sätt. Att även kungörandet skapar problem framgår av någrarättsfall, som det kan fiimas anledning att här i korthet referera. (SvJT) 1957 s. 56. fattat beslut omuppsättande av vägmärke (stoppmärke), hade sådant märke uppsatts. Beslutethade inte införts i liggare, som föreskrevs i då gällande 61 § 3 mom.vägtrafikförordningen, och inte heller på annat sätt skriftligen kommit tilluttryck. Då beslutet inte tillkännagivits i laga ordning, ansågs ansvarspåföljdinte kunna ådömas person som åsidosatt förbudet. SvJT1958 s. 7. En stoppskylt, som enligt gällande bestänmielser skulle vara uppsattpå vägens vänstra sida, hade uppsatts på dess högra. En bilförare, som intestannat, frikändes därför. Utgången motiverades med att märket inte var uppsattpå plats, där han med hänsyn till gällande bestämmelse haft anledning utgåfrån att sådant märke skulle vara uppsatt; det tillades, att såvitt visats denföreskrift, varom märket skulle ge upplysning, inte var bilföraren bekant.Samma bedömning har gjorts i Nytt Juridiskt arkiv (NJA) 1926 s. 1 samt SvJT1925 s. 38 och 1968 s. 45. I fall där anslag om viss rättsregel saknats fastsådant enligt föreskrift skulle ha furmits, har överträdelse av regeln ejansetts straffbar, med mindre den överträdande ändå kände till regeln. NJA1961 s. 544. I ett resningsärende var fråga om innebörden av bestämmelsen i 49§ 2 mom. e) vägtrafikförordningen om förbud mot uppställning av fordon på"tydligt markerat" övergångsställe för gående eller inom visstområde före övergångsstället. konstaterade, att något vägmärkeutvisande övergångsställe inte fanns uppsatt på platsen. Övergångsstället kundedärför inte anses ha varit tydligt markerat i den mening som avsågs i 49 § 2mom. e) vägtrafikförordningen. Resning beviljades och utfärdatstrafföreläggande undanröjdes. En liknande fråga var uppe till behandling iNJA 1963 s. 49. Belysandeför de olägenheter som kan uppstå, om lokala trafikföreskrifter intetillkännages på rätt sätt, är också följande. Sedan99 personer ålagts strafförelägganden eller dömts för parkeringsförseelser m.m., sökte riksåklagaren resning till förmån för de böt-fällda. Ansökningarnagrundades i korthet på följande omständigheter. i Kimna meddeladelokala trafikföreskrifter att gälla från omläggningen till högertrafik den 3 september1967.1 föreskrifternas 4 § reglerades nattparkering. Sedan äldre skyltar omnattparkering nedtagits vid högertrafikens införande, blev uppsättningen av nyamärken avseende nattparkering försenad och slutfördes . Omnattparkeringsbestämmelsen bedömts inte fordra uppsättning av märke, skulle denlokala trafikföreskriften ha införts i tidning. Så hade inte skett. De lokalatrafikföreskrifterna hade inte heller införts i liggare. De påstådda felaktigaparkeringarna hade skett vid tillfällen mellan den 3 september och 12 december1967. Högstadorastolen, som avgjorde ansökningarna genom beslut den 10 1977/78: 81 132 juli1972, beviljade resning samt undanröjde strafföreläggandena resp. ändradedomama, enär 4 § i nämnda lokala trafikföresläifter som avsåg nattparkering ej var vederbörligen tillkännagiven vid tiden för de med strafföreläggandenaresp. domarna avsedda förseelserna. Motden nu redovisade bakgrunden är det enligt utredningens mening väsentligt attsöka finna ett säkert och smidigt förfarande för dokumentation ochkungörande av lokala trafikföreskrifter. Avskaffandet av trafiknämnderna,införandet av en beslutskompetens för kommunema samt den i formellt hänseendehelt nya ställningen för polisen gör det därvid nödvändigt med en totalomprövning. I den fortsatta framställningen behandlas först den formella sidanav de regler om tillkännagivande, vartill rättsverkningar anknyter. Därefterbehandlas frågan vilken mer servicebetonad information till berörd allmänhetsom kan komma i fråga. Kravetpå en tillfredsställande dokumentation av beslut som innefattar lokalatrafikföreskrifter tillgodoses primärt genom allmänna regler inomförvaltningsrätten. Oavsett om beslutet fattas av länsstyrelse, kommun, polismyndigheteller undantagsvis av TSV eller gäller givetvis att beslutetskall dokumenteras i en skriftlig handling av något slag. Att återfinnabesluten bland resp. myndighets handlingar kan emellertid vara mycket svårt.Särskilda regler måste därför tillskapas om hur besluten skall redovisas.Utredningen finner det naturligt att besluten redovisas samlade i en särskildliggare. Till införandet i denna liggare kan sedan knytas vissa rättsverkningarsamt föreskrifter om skyltning och kungörande. Engmndläggande fråga är emellertid om varje myndighet som kan meddela lokaltrafikföreskrift skall föra en särskild liggare eller om den på något sätt kangöras gemensam. Svaret på denna fråga synes givet. Både för polisen som skallövervaka föreskrifterna och allmänheten som skall följa föreskrifterna är det nödvändigt att man kan finna föreskriftema någorlunda samlade. Helst börde samlas på ett enda ställe och rättsverkningarna knytas inte till beslutenutan till införandet i den gemensamma liggaren. En liknande ordning förekommeri fråga om fastighetsregistrering. Fastighetsbildningsbeslutet fattas av enmyndighet, rättsverkningarna knyts till registreringen, som sker hos en annanmyndighet. Ettsystem med gemensam liggare har den fördelen att förfarandet att tillkännagelokala trafikföreskrifter kan regleras på ett enhetligt sätt. Ett sådant systemskulle vidare väl passa in i utredningens strävanden att få till ståndsamordning och överblick av handläggningen av lokala trafikföreskrifter. bör då åläggas att föra liggare? Av föreskrifternas natur följerenligt utredningens mening att liggaren bör avse ett lokalt begränsat område.Skyldigheten att föra liggare bör därför förläggas till lokal nivå. Valet stårdå mellan konmiun och polismyndighet. Polisen har det huvudsakliga ansvaret förkontrollen av föreskriftemas efterlevnad och måste därför alltid ha tillgångtill alla lokala trafikföreskrifter. Därtill kommer att polisen hartrafikjuridisk sakkunskap och erfarenhet. Utredningen finner övervägande skältala för att polismyndighet tilldelas skyldighet att föra den gemensammaliggaren. En sådan ordning är givetvis inte avsedd att befria övriga nuaktuella organ från skyldighet att enligt eljest gällande bestämmelser dokumenterasina beslut. Prop.1977/78:81 133 lokalatrafikföreskrifternas rättsverkningar bör emellertid knytas till dels dengemensamma liggaren och dels därpå baserad skyltning eller, där sådan ej sker,tidningskungörande. En särskild fråga är om detfinns anledning att för tillfälliga beslut, som företrädesvis polismyndighetenmeddelar, kräva införing i liggare. Svaret på den frågan är beroende på vad manmenar med tillfälliga beslut och på hur liggaren konstmeras. Om liggaren fåren lämplig utformning, t. ex. så att moderna blankettset som återger beslutenlätt kan infogas i liggaren och även lätt återfinnas där, bÖr det inte innebäranågra olägenheter att låta liggaren omfatta i princip alla beslut. Av liggarenkan då utläsas gällande föreskrifter. Vissa lokalatrafikföreskrifter kan emellertid fömtses vara av sådan tillfällig natur attdet uppenbart helt saknas intresse av att redovisa dem i liggaren. I fråga omandra beslut kan det av praktiska skäl vara otympligt med en redovisning iliggaren och även sakna intresse från allmän synpunkt. Utredningen avser härexempelvis dispenser för handikappade. För sådana fall kan det vara lämpligareatt föreskriva en skyldighet att medföra bevis om dispensen. Med hänsyn tillsvårigheterna att förutse alla olika fall som kan tänkas uppkomma bör dennärmare regleringen av frågan vilka föreskrifter som skall redovisas i Uggarenankomma på , givetvis efter samråd med övriga berördamyndigheter. Denliggare över lokala trafikföreskrifter som utredningen föreslår har som främstasyfte att lägga gmnden för ett straffrättsligt beivrande av förseelser motföreskriftema. Som redan antytts finns det anledning att överväga om det inteär rimligt att samhället på detta område sträcker sina ambitioner något längreoch mer aktivt söker informera allmänheten om gällande bestämmelser. Enligtvad utredningen inhämtat förekommer det redan nu i många kommuner troligen iflertalet av de större att gällande lokala trafikföreskrifter med vissamellanrum sammanställs och utges i tryckt form. Arbetet med att sammanställamaterialet utförs regelmässigt av trafiknämnderna men kommunema svarar förkostnaderna för tryckningen. Om kommunen inte vill åtaga sig denna kostnad,kan någon publicering i denna form i regel inte komma till stånd. Medden uppgiftsfördelning i fråga om kompetensen att meddela lokalatrafikföreskrifter som här förut har föreslagits ser utredningen det närmastsom en självklarhet att kommunema bör känna ett stort ansvar för informationenom vilka föreskrifter som gäller. Utredningen bortser då från det kungörandesom föreskrivs i 152 § VTK och som endast är att betrakta som ett minimikravvilket måste uppfyllas för att bestämmelsema över huvud skall kuima föranledaansvar. Inte heller den information som kan ges genom t. ex. en årligsammanställning av det fömt antydda slaget torde vara särskilt ägnad att nåkommunens invånare eller de som annars har anledning att håUa sig informeradeom vilka trafikföreskrifter som gäller i kommunen. Detta betyder inte attsammanställningen skulle vara onödig eller värdelös. Vad utredningenföreställer sig är i stället en i populär form med utnyttjande av den modernainformationsteknikens alla möjligheter framställd och på lämpligt sätt spriddinformation om gällande föreskrifter eller ändringar i dessa. Som exempel kannämnas parkeringsföreskrifter, trafikföreskrifter föranledda av s. k.trafiksaneringar och föreskrifter om trafik med tunga fordon inom vissaområden. 1977/78:81 134 Medhänsyn till det kommunala intresset av att meddelade föreskrifter efterlevsbör kommunerna åläggas att på lämpligt sätt informera allmänheten om gällandelokala trafikföreskrifter eller ändringar i dessa. 6.2Lokala trafikföreskrifter enligt TTK , enligt vad som fömt redovisats, funnit att trafiknämndensuppgifter i fråga om lokala trafikföreskrifter, som gäller trafiken på väg,bör överläs av kommunema och polismyndigheterna har utredningen utgått frånatt ett i princip motsvarande synsätt bör kunna anläggas även när det gällernämndens uppgifter enligt TTK. Endast i ett hänseende föreligger en klarskillnad mellan föreskrifter som rör trafiken på väg och sådana som rörtrafiken i terräng. Ett uttryck för denna skillnad är de möjligheter attreglera trafiken i terräng som ges enligt terrängkömingslagen. Det är här frågaom övergripande allmänna intressen av ett slag som saknar motsvarighet när detgäller regleringen av trafik på väg. Motden berörda bakgrunden synes det lämpligt att först söka fastslå i vilkahänseenden beslutskompetensen bör ankomma på . Det finns dåanledning att skilja på föreskrifter enligt 57 § tredje stycket TTK ochföreskrifter enligt andra stycket i samma paragraf. Föreskrifter av det förraslaget grundas på terrängkömingslagen och måste därför vara motiverade avnaturvårdsskäl e. d. Föreskrifter av det senare slaget är till övervägande delav karaktären ordnings- och säkerhetsföreskrifter. Länsstyrelsemasuppgifter inom naturvårdsområdet ordet använt i vid mening gör det enligtutredningens mening närmast självklart att lokala trafikföreskrifter, somgmndas på den förut berörda lagen, i princip bör meddelas av länsstyrelsen.Möjligheten att delegera beslutanderätten till annan än tordeinte ha utnyttjats. Närdet gäller befattning med föreskrifter enligt 57 § andra stycketTTK finns det anledning att jämföra de föreskrifter, som det kan bli fråga om,med de föreskrifter som kan meddelas enligt 147 § VTK och som enligt vadutredningen i det föregående föreslagit skall ankomma på länsstyrelsen.Bortsett från några speciella fall, som åtminstone delvis saknar motsvarighet,visar det sig då att det närmast är föreskrifter om färdhastighet som är av intresse.Behovet av sådana föreskrifter torde nästan uteslutande avse s. k.översnöfordon och gälla fjällområden eller andra glesbygdsområden, där sådanafordon är allmänt spridda. När länsstyrelsema tillagts beslutskompetensen ifråga om färdhastighet för fordon på väg har det främsta skälet varitönskemålet om en viss enhetlighet. Även om sådana önskemål alltid är värda beaktandesynes det utredningen tveksamt om de i detta fall väger tillräckligt tungt föratt motivera att beslutskompetensen tilläggs . Med hänsyn tillkaraktären av de områden för vilka föreskrifter om färdhastighet torde blimest aktuella kan det emellertid vara en praktisk lösning att läggabeslutanderätten på . Enlösning i enlighet med det anförda har uppenbara nackdelar om det gällerhastighetsbestämmelser som är tillfälliga eller avser särskilda platser, t.ex. områden med skidliftar, slalombackar, sportstu-geområden e. d. Utredningenåterkommer senare till fall av detta slag. Andralokala trafikföreskrifter än de som avses i 57 § andra stycket 3. (alltså annatän hastighet) är enligt utredningens mening väl lämpade att 1977/78:81 135 anförtrosett lokalt organ. De organ som därvid kan komma i fråga är polismyndighet ochkommun. Vid valet mellan dessa två bör de synpunkter som ligger till grund förutredningens förslag i fråga om trafiken på väg äga motsvarande tillämpnmg.Detta innebär att generella, inte tidsbegränsade föreskrifter i princip börbeslutas av kommunen. I övriga fall bör polismyndigheten äga meddelaföreskrifterna. Medutgångspunkt från det anförda bör kommunen besluta om föreskrifter somavser förbud mot trafik med fordon av visst slag, förbud att stanna ellerparkera eller annan reglering av trafiken (57 § andra stycket 1., 2. och 5.) Deunder 6.1.2 beskrivna remiss- och besvärsreglerna, vilka är avsedda atttillgodose rättssäkerheten vid kommuns meddelande av straffsanktioneradenormbeslut enligt VTK, bör i princip gälla även när kommun meddelarmotsvarande beslut enligt TTK. Övrigalokala trafikföreskrifter enligt 57 § TTK är enligt utredningens mening avintresse övervägande från trafiksäkerhets- och ordningssynpunkter. Hit hörtrafikregler som avser förbud mot trafik med fordon med last av vissbeskaffenhet, förbud mot provkörning med fordon eller mot sådan övningskörningsom avses i 108 § körkortskungörelsen eller undantag från 51 § (57 § andrastycket 1. och 4. Ärenden av detta slag bör anförtros polismyndigheterna. Ifråga om såväl regler om förbud mot trafik med fordon av visst slag som reglerom förbud att stanna eller parkera fordon (57 § andra stycket 1. och 2.) ärdet uppenbart att det ibland kan uppkomma behov av undantag. För sådana fallbör beslutanderätten tillkomma polismyndigheten. De fall det här gäller börkunna avgränsas genom en regel av ungefär samma slag som den utredningen harföreslagit i 148 § VTK. Somredan antytts finns det anledning att i vissa fall lägga även beslutskompetenseni ärenden om färdhastighet på ett lokalt organ. Också i sådana fall böruppgiften ankomma på polismyndighet. Liksomnär det gäller VTK uppkommer även beträffande TTK frågor om liggare, kungörandeoch underrättelseskyldighet. Utredningen anser, att i princip samma lösningarbör väljas inom TTK:s område som inom VTK:s. Motsvarande gäller även kommunsskyldighet att informera om gällande trafikföreskrifter enligt TTK. 6.3Frågor om yrkesmässig trafik Såsomredovisats under 6.1.1 har utredningen funnit, att trafiknämnden numera varkeni fråga om sammansättning eller beslutsregler kan anses vara ett lämphgt organför uppgiften att meddela lokala trafikföreskrifter. Utredningen har därförföreslagit att denna uppgift tilldelas andra organ. Av samma skäl anserutredningen att trafiknämnden ej heller är ett lämpligt organ förtillståndsgivningen m. m. enligt de under 5.3 redovisade bestämmelserna i kommer att det knappast kan komma i fråga att behålla trafiknämndenenbart för att fullgöra uppgifter enligt YTF. Utredningen har därför attöverväga vilka myndigheter som bör tilldelas de befogenheter enligt YTF ochkungörelsen angående mellanvägg m. m. som f. n. ankommer på trafiknämnden. Debeslutsfunktioner som fullgörs av trafiknämnden i egenskap avtillståndsmyndighet för beställningstrafik för personbefordran med bil börenligt utredningens mening även i fortsättningen i princip utövas av 1977/78:81 136 ettoch samma organ. Valet torde här stå mellan länsstyrelse och kommun. Tillförmån för att förlägga den nu aktuella beslutanderätten till länsstyrelsentalar främst att bäst kan överblicka hela länetstrafikförsörjning. Detta ger särskilda möjligheter att beakta bl. a. denin-terkommunala trafikförsörjningen. Vidare prövar tillståndsfrågorför bl. a. yrkesmässig busstrafik. Ett förslag om att tilldela länsstyrelsentillståndsprövningen även i fråga om beställningstrafik för personbefordranskulle följaktligen bidra till en samordning av beslutsfunktionerna. Enav de under 5.3 nämnda utredningar som utrett olika frågor när det gälleryrkesmässig trafik har i realiteten intagit en klar ståndpunkt när det gällerbeslutskompetensen, nämligen KOLT. KOLT bygger i sitt betänkande bl. a. på etttidigare uttalande av , enhgt vilket den lokala trafikförsörjningen primärtär en uppgift för kommunema. Med hänsyn till kommunernas kompetens beträffandebebyggelseplanering, miljöfrågor och den lokala trafikförsörjningen anser KOLTatt vederbörande kommun är bäst lämpad att avgöra vilken standard som bör uppnåsinom den kollektiva tätortstrafiken bl. a. i fråga om trafikutbud. Varje kommunbör enligt KOLT:s mening upprätta en trafikförsörj-ningsplan för den kollektivatätortstrafiken. Av utredningen framgår också att kommunerna i ökad omfattningintresserat sig för taxinäringens företagsstmktur. Såsomnyss nämnts skall den lokala trafikförsörjningen primärt vara en uppgift förkommunerna. Det kan vidare konstateras att taxi i ökad omfattning kommit attingå som ett viktigt led i denna trafikförsörjning. För att kunna fullgöra sinauppgifter bör kommunema även förfoga över tillståndsgivningen.Beslutskompetensen bör därför tilläggas kommunen. Efter delegation frånfullmäktige kan då även kommunstyrelsen eller annan nämnd utövabeslutanderätten. Utredningensförslag innebär, att någon samordning med beslutsfunktion ifråga om yrkesmässig busstrafik inte garanteras. Att en sådan samordning behövs liksom en samordning mellan taxitrafik i angränsande kommuner finnerutredningen uppenbart. Utredningen utgår emellertid från att behovet beaktas isamband med ställningstagandena till övriga frågor inom den del av dettrafikpolitiska området som gäller trafikförsörjningen i fråga ompersonbefordran. Somnämnts under 5.3 har tillståndsmyndigheten enligt 25 § 2 mom. fjärde stycketYTF en befogenhet att, när det finns anledning därtill, återkalla detgodkännande av fordon som besiktningsman lämnat vid tidigare utfördlämplighetsbesiktning. Enligt utredningens bedömning bör besiktningsman ha attpröva även frågor om återkallelse av de godkännanden varom nu är fråga. Enligtvissa reglementen har trafiknämnd ålagts att pröva bl. a. hum-vida personer somavses komma att tjänstgöra som taxiförare är lämpliga härför. Enligt YTFuppställs inga andra särskilda krav på förare av personbil i yrkesmässig trafikän att han har trafikkort. Något ytterligare krav synes ej kunna uppställasgenom ett reglemente. Prövningen enligt de nämnda reglementena bör därförupphöra. Somtidigare nämnts fastställer enligt 29 § YTF bestämmelser rörandetaxa för beställningstrafik. Det är därvid fråga om s. k. maximitaxor. Systemetsynes inte ha fungerat väl. De flesta länsstyrelser fastställer samma taxa. avvikit härifrån, synes 1977/78:81 137 Kungl.Maj:t eller regeringen efter klagan ha återställt enhetligheten. Mycket talardärför enligt utredningens mening för att lägga beslutanderätten i fråga om denu aktuella taxorna på en central statlig myndighet. Besluten av en sådanmyndighet skulle givetvis föregås av ett remissförfarande. Ett annatalternativ är att knyta taxorna till basbeloppet och överlämna åt regeringenatt besluta om avvikelse. Även andra alternativ kan tänkas. Enligt vadutredningen inhämtat är de nu behandlade taxefrågorna efter framställningarfrån och föremål för övervägandeni . Med hänsyn härtill och till att frågan vem somskall fastställa taxan egentligen inte har något direkt samband med utredningensförslag i övrigt föreslår utrednmgen ingen ändring i vad som gäller. Prövningenav frågan om taxameter skall finnas i taxibil bör liksom f. n. ankomma påtillståndsmyndigheten. Kravetpå mellanvägg av splitterfritt glas i taxibilar bygger på säkerhetssynpunkter.Enligt 2 § i den förut nämnda kungörelsen om mellanvägg m. m. har dentillståndsbeviljande myndigheten rätt att i vissa fall medge undantag fråndetta krav. Det organ som skall äga rätt att medge sådant undantag bör enligtutredningens mening väl känna till för vilken typ av körningar skolskjutsar,ambulanskörningar etc. eller vanlig personbefordran den aktuella bilenföreträdesvis skall användas.