prop · G10340 · 1977-12-31 00:00:00 — a. , som framhåller att räntan liksom bör regleras iavtal mellan staten och kreditinstituten. och läns företagareföreninganseratt räntan bör höjas med I procentenhet, bl. a. av det skälet att detdärvid enligt föreningen skille bli lättare att placera garantilån i bankerna.Industriverket påpekar att de flesta företag är beredda att betala en någothögre ränta för garantilån inför risken att inte alls erhålla lån för en lönsaminvestering. Förslagetatt gränsen för föreningarnas direktlån till varje enskilt förelag bör höjastill . stöds genomgående av remissinstanserna. a. Flertaletföretagareföreningar att ökade kostnader för byggnader ochmaskiner m. m. motiverar en höjning. godtar denföreslagna lånegränsen på . men bedömer inte beloppet som en gränsmellan de ärenden som föreningarna själva kan pröva och de ärenden som börhandläggas centralt. Beloppsgränsen är i stället ell uttryck för den inriktningstatsmakterna vill ge direktlåneslödet -i förhållande till andra kreditformer.Även efter fortsatta höjningar av lånegränsen finns det enligt decentraliseringsutredningenförutsättningar att låta företagareföreningarna besluta i samtligadirektlåneärenden. Investeringsbanken framhålleratt höjningen kommerattinnebära en väsentlig förbättring av föreningarnas möjligheter att tillgodosede mindre företagens lånebehov. Investeringsbanken anför vidare att banken ärberedd all fortsätta och fördjupa samarbetet med föreningarna i fråga om de s.k. kombinationslånen. ställer sig banken kritisk till alt direktlånenäven i fortsättningen finansieras enbart med budgetmedel och anför: "Ennackdel med detta äratt anslagens storiek mera torde avspegla det statsfinansiellaläget än föreningarnas och därmed de mindre och medelstora företagens behov avriskvilligt lånekapital. Bankens uppfattning är alt erforderliga lånemedel börställas till föreningarnas förfogande via den existerande kapitalmarknaden ochställer sig beredd att medverka härvidlag". Utredningensförslag att föreningarna i fortsättningen bör få sina låneförluster täcktagenom årliga statliga bidrag kritiseras av några remissinstanser.Sparbanksföreningen erinrar om att detta system ställer stora anspråk på denenskilda företagareföreningens likviditet. Företagareföreningarnas förbundanser det vara en fördel om föieningarna själva dispo- Prop.1977/78:40 86 Detta bidrar enligt förbundettill en väl avvägd riskprövning. "Eftersom föreningarna har fått detstora förtroendet att låna upp ansengliga belopp av staten utan några som helstsäkerheter, borde de även ha förtroendet att förvalta egnaförlusttäckningsmedel", inför förbundet, som föreslår att föreningarna börfå sig tilldelade förlusttäckningsmedel motsvarande i stort en fördubbling avde genomsnittliga nuvarande förlusterna , dvs. SHIOIIndustriförbundeilSAFjFamiljeföretagens Jörening och nära nog samtliga företagareföreningar anslutersig till förbundets förslag. Utredningens förslag att beslutanderätten beträffandemindre bidragsbelopp till energibesparande åtgärder liksom beredning av ärendenom s. k. hotellgarantilån bör överföras till föreningarna tillstyrks ellergodtas av det övervägande antalet remissinstanser som har yttrat sig i dessafrågor. Beträffande den förstnämnda typen av ärenden framhåller SHIO!Indtistriförbundei!SAF!Familjeföretagens förening att detta ligger i linje medförslaget att decentralisera beslutsfattandet till de enskilda föreningarna iärenden av rutinkaraktär. I fråga om förvaltningen av hotellgarantilånen anförfullmäktige i att banken även i fortsättningen är intresserad avatt handha förvaltningen men inte vill motsätta sig ett överförande om dettaskulle visa sig vara lämpligt. vill inte motsättasig den föreslagna överföringen men anser det principiellt felaktigt attföreningarna på detta sätt får ytterligare en utvidgning av målgruppen. En liknande uppfattning framförs av och som anser att denna typ av serviceföretag först senarebör införas bland föreningarnas kreditkunder. 4.2.5 Företagarejöreningarnas resursbehov m. in. Företagareföreningarnas resurser i form av personal,tillgång till central service samt lånemedel behöver enligt utredningenförstärkas väsenlligi . De främsta skälen till detta ärdels att föreningarna redan med nuvarande verksamhet inte har fullttillräckliga resuerser. dels behovet av förstärkta insatser för att främjanyetablering och bidra lill en effektiv underleveransförmedling, dels denföreslagna utvidgningen av föreningarnas målgrupp och dds de föreslagnaförändringarna i låneverksamheten. En rimlig tillväxttakt borde kunna leda till enfördubbling av föreningarnas administrativa resurser fram till början av1980-talet, motsvarande en personalökning med ca 400 anställda. Vad gäller finansieringen har utredningen utgått ifrån attsåväl staten som resp. landsting komnier att medverka för att möta det ökaderesursbehovet. 1977/78:40 87 Behovet av utökade statliga lånemedel kommer attaccentueras av bl. a. den höjda dirketlånegränsen och vidgade möjligheter attge amorteringsanstånd. Medlen för föriusttäckning kan komma att behöva utökaspå . Resursernaför central service till föreningarna bör enligt utredningen ökas i lägst sammatakt som utvidgningen av föreningarnas egna resurser. De statliga bidragen till föreningarnas lönekostnader ochövrig administration bör anvisas under ett anslag i stället för som undertre anslag. Remissinstansernas genomgående uppfattning är attföreningarna måste tillföras ytterligare resurser i form av lånemedel m. m. ochpersonal föratt kunna fullfölja sina nuvarande, och inte minst sina kommande,uppgifter. Ett stort antal instanser uttrycker emellertid viss tveksamhet införden föreslagna utbyggnadstakten. Andra remissinstanser säger sig ha svårt attta ställning till omfattningen av resursbehovet. RRl'' anser att ställning inte bör tas ännu till denföreslagna utbyggnadstakten av föreningarnas resurser ulan att denna frågaprövas successivt allteftersom erfarenheter fås av den nya inriktningen avverksamheten. Industriverketbetonar att expansionen i de enskilda föreningarna bör beslämmas utifrån deförhållanden som råder i resp. län, exempelvis när det gäller övrigt utbud avservice, företagstäthet m. m. Verket förordat att målsättningen bör vara altföreningarna på sikl har resurser i minst den omfattning som utredningenföreslår. Landstingsförbundetår inte berett att tillstyrka förslaget om en fördubbling av resurserna underde närmaste fem åren. Vad som kan avdelas bör enligt förbundet avgöras viddirekta överläggningar mellan stat och landsting. I det sammanhanget kan ävenstörre tillskott än vad utredningen har förutsatt behöva övervägas. !SAF!Familjeföretagensförening anser att det är tveksamt om en fördubbling på personalsidan ärlämplig eller ens möjlig att genomföra på så med hänsyn till deutbildningsinsatser som måste bli nödvändiga. Föreningarna kan knappast hinnamed att anställa och utbilda ny personal i den utsträckningen, som deenligt planerna skall utöka verksamheten så pass kraftigt. Det väsentliga äratt tillräckliga resurser ställs till föreningarnas förfogande, för att dessaskall kunna växa på ett balanserat sätt i harmoni med expansionen i verksamheten.Stor frihet bör därvid lämnas åt föreningarna att själva avgöra om de villanställa ytterligare personal eller köpa tjänster på konsultbasis, bl. a. frånbranschorganisationer med speciell sakkunskap inom det aktuella området. betonar att utökningenav föreningarnas kapacitet i första rummet måste inrikta sig på en utökning avde kvalitativa insatserna och i andra hand på de kvantitativa insaterna. 1977/78:40 88 När det gäller fördelningen av resurser på olika län menarflera remissinstanser, bl. a. Företagareföreningarnas förbund.Västernorrlands, och ett antallänsstyrelser samt att det är synnerligenviktigt att grunder för fördelningen av företagareföreningarnas anslagfastställs. Med hänvisning till industriverkets nuvarande huvudsakligafördelningsgrund -antalet industriföretag inom länet - anförs bl. a. att kravenpå insatser inom industrifattiga län torde vara väsentligt högre än inomindustririka län. Å andra sidan framhåller företagareföreningen i Stockholmslän som betjänar en förhållandevis företagstät region, sina otillräckligaresurser. Några instanser påpekar i sammanhanget att grunder förfördelningen av medelstillskott från stat resp. landsting saknas iutredningsförslaget. Beträffande förslaget om att även den centrala servicentill föreningarna bör förstärkas framhåller några instanser, bl. a.länsstyrelsen i , att resursexpansionen i första hand bör ske:"på fältet och inte centralt". De remissinstanser som har yttrat sig i denna del.däribland industriver-ket och ett f\ertal företagareföreningar, tillstyrkergenomgående förslaget att de statliga bidragen till föreningarna bör anvisas iprincip endast under ett anslag och kalenderårsvis. I anslutning till behandlingen av förslaget om nyanslagskonstruktion framhåller bl. a. i länochOstergöilands läns landsting att det skulle vara en fördel om de ekonomiskabidragen från staten överslagsmässigt kunde preciseras för mer än ett budgetåri taget. påpekar även att de nya stiftelserna - liksom även landstingensekonomiska planering i de kortsiktiga perspektivet - underlättas om de statligabidragen avsågs gälla för kalenderår, sammanfallande med såvälföretagareföreningarnas som landstingens räkenskapsår. Även anser att man bör eftersträva att övergå till flerårsplanerför de näringspolitiska insatserna både på det centrala och det regionalaplanet. anser att en ramstyrning behövs. Den kan ske genomde beslut om flerårsprogram som stat och resp. landsting gemensamt fattar.Ekonomiska medel bör lämpligen kunna anvisas i taget, somhuvudmännen garanterar en viss miniminivå för de två närmast följande åren. 4.2.6 Företagareföreningarnas framtida organisation Vid överväganden om lämplig organisationsform förföretagareföreningarna måste utgångspunkten enligt uiredningen vara denfunktion som föreningarna skall ha . Verksamheten skall avgöraorganisationsformen och inte tvärtom. Ställningen som organ för samhällets närings- ochregionalpolitik medför 1977/78:40 89 att föreningarna måste uppfylla vissa krav från samhälletssida. Samhället måste ha möjlighet att enkelt och effektivt påverka och följaupp verksamheten samt att lägga ut de program som påkallas av närings- ochregionalpolitiska skäl. Det är emellertid angeläget att föreningarna inomdenna ram har stor självständighet och beslutsansvar att lägga upp ochgenomföra olika insatser och åigärder. I princip bör kontrollen att programmenföljs ske genom revision i efterhand. Det är vidare av stor vikt att verksamhetenorganiseras med sådan flexibilitet att handläggning kan ske snabbt och riskenför onödig byråkratisering nedbringas. Detta får dock inte medföra att kravetpå rättssäkerhet efterges, utan man måste sträva efter att åstadkommanågorlunda likformig hantering av ärendena samt hög och jämn kvalitet påverksamheten. a. framhåller utredningen att någon form av fastorganisatorisk anknytning måste finnas till den mindre företagssamheten föratt man därigenom skall kunna bibehålla kontaktvägarna och upprätthålla dengood-will föreningarna åtnjuter hos företagen. Detta betraktar utredningen sommycket angeläget eftersom man annars försämrar möjligheterna att på etteffektivt sätt nå ut till företagen med de olika stöd- och utvecklingsinsatserna. Vidare förutsätter utredningen att landstingen även iframliden tillskjuter finansiella resurser till föreningarna. En grundläggande svaghet med den nuvarandeorganisationsformen är enligt utredningen att en ekonomisk föreningprincipiellt skall vara kooperativ och inriktad på att främja medlemmarnasekonomiska intressen. En strikt tillämpning av lagen (1951:308) om ekonomiskaföreningar skulle alltså innebära att de som söker medlemskap enbart avintresse att stödja föreningens verksamhet inte skulle kunna accepteras sommedlemmar och att verksamheten uteslutande skulle inriktas på medlemmarnasbästa. Det är uppenbart att verksamheten i den framtida organisationen liksomf. n. i praktiken måste gå utanför föreningslagens ram. Rent formellt ter detsig otillfredsställande att samhället sanktionerar ekonomiska föreningar medverksamhet som direkt strider mot gmndtanken i föreningslagen. Andra nackdelar än formella följer också avföreningsformen. En näringspolitisk basorganisation mäste ha inriktning på samtligaföretag i målgruppen, dvs. de mindre och medelstora företagen. Så länge en delav dessa företag står uianför föreningarna genom alt de inle är medlemmar finnsinbyggda risker för konfliktsituationer. Åtminstone teoretiskt kan densituationen uppkomma att en förening i sin stödjande verksamhet måste väljamellan ett medlemsföretag och ett annat företag med ungefär samma behov ochförulsättningar. Risken för konfliktsituationer av nu nämnt slag ökar i den månföreningarna får utökade uppgifter med visst inslag av myndighetsutövning.Oavsett detta framstår det också som otillfredsställande att vissa företagdellar medan andra står utanför den regionala näringspolitiska organisationen. Prop.1977/78:40 90 Med föreningsformen följer vidare olägenheten attsamhället kan sakna medel att fullt tillfredsställande påverka och följa uppverksamheten. Eftersom det också vid en förutsättningslös granskningslår klart att föreningsformen inte uppfyller de krav på möjligheter tillstyrning som rimligen måste ställas på en basorganisation för samhälletsregional- och näringspolitik, måste slutsatsen bli att en lämpligareorganisationsform bör övervägas. En sådan organisationsform bör då byggas uppbl. a. med den viktiga utgångspunkten att hela det samlade näringslivet iregionen ges tillfälle att påverka och besluta om verksamhetsinriktning ochgenomförandet av olika projekt. Mot den bakgrunden förordar utredningen - efter att haanalyserat för-och nackdelar av myndighels-, aktiebolags- resp. stiftelseformen- att företagareföreningarna upplöses och ombildas till stiftelser med statenoch resp. landstingskommun eller, i förekommande fall kommun utanför landsting,som stiftare och huvudmän. En övergång till stiftelseformen skulle enligtutredningen i viss mån kunna ses som en formell anpassning till de faktiskaförändringar som redan har ägt rum. Frågan om huvudmannaskap hör enligtutredningen nära ihop med finansieringsfrågan, efiersom ett åtagande att varastiftare naturligen bör vara förenat med ett åtagande att finansieraverksamheten. I praktiken torde därmed knappast annan part än stat ochlandsting, samt i förekommande fall kommun utanför landsting, vara aktuell.Detta torde enligt uiredningen inte hindra att stiftelserna kan få vissaintäkter från andra bidragsgivare, t. ex. från kommunerna, eller genom egenverksamhet. Insatser från andra än här angivna huvudmän av sådanstorleksordning att det motiverar huvudmannaskap är del dock inte realistisktatt tänka sig. Den organisatoriska anknytningen till näringslivet eller andraintressenter får i stället tillgodoses i huvudsak via styrelserepresentation.Sttftelserna bör ha stor självständighet gentemot huvudmännen. De bör inom deövergripande ramar som stiftarna fastställer själva bestämma om uppläggning ochinriktning av den löpande verksamheten. 1 sammanhanget framhåller utredningenvikten av att föreningarna ges möjlighet till en långsiktig planering.Utredningen anser det därför vara lämpligt att stiftelserna anger sinaintentioner för den närmaste treårsperioden. Man får därmed en "mllandetreårsbudget" med årlig anslagsgiv-ning, vilken förutsetts i huvudsakansluta till treårsplanen. Med hänsyn till bl. a. föreningarnas good-wiU börordel "företagareförening" ingå i stiftelsernas namn. De föreslåsbli benämnda "i X-län". bör ledas av en styrelse med normalt högstelva ledamöter. I styrelsen bör företrädare för huvudmännens eller i varjefall för samhälleliga intressen utgöra majoritet. Utöver företrädare förhuvudmännen bör ingå företrädare för primärkommunerna, förföretagarorganisationer samt för centrala fackliga organisationer (LO ochTCO). Landshövdingen bör ingå bland de statiiga representanterna. Prop.1977/78:40 91 regeringen (eller industriverket) och övriga ledamöter avlandstinget. Utredningen redovisar två modeller för val av företrädarna förintressegmpper. en där i princip är bundet till förslag frånintresseorganisationerna och en där är mer obundet. Utredningenavstår från att förorda någon av modellerna men framhåller att önskemålet attfå till stånd en nära anknytning lill näringslivet - såväl förelagsägare som anställda- troligen bäst torde tillgodoses i förstnämnda modell. Dessutom bör enligtutredningsförslaget för båda modellerna gälla att en personalföreträdare utsesom avtal härom träffas efter förslag från arbetstagarorganisation som ärföreträdd hos föreningen .Personalföreträdaren bör ha samma befogenheter sompersonalföreträdare i statlig myndighets styrelse. Även fortsättningsvis bör enligt utredningen enskildaeller företrädare för olika intressentgrupper ges tillfälle att vid ettårsmöte ta del av stiftelsens verksamhetsberättelse, lämna synpunkter på denna ochi övrigt diskutera verksamheten. Någon beslutande funktion kan naturligtvis ettsådani möte dock inte få. Något nytt centralt organ bör inte skapas som forum församråd mellan huvudmännen. Däremot bör möjligheterna till samverkan ökas genomatt landstingen får representation i industriverkets styrelse. bör även i fortsättningen ha detgrundläggande ansvaret för den centrala servicen till stiftelserna. Om de nuvarande föreningarna upplöses upphör den formellagrunden för Företagareföreningarnas förbunds verksamhet. Avgörande för fråganom ett fristående organ - ett ombildat förbund - skall finnas i fortsättningenblir om stiftelserna anser att ett sådant organ fyller ett behov samt omstiftarna medger att resurser får tas i anspråk för dess verksamhet. Om så skerskulle ett förbund kunna komplettera industriverkets centrala service tillstiftelserna. Den nya organis. 'tionen föreslås gälla fr. o. m. Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnarutan erinran utredningens förslag att ombilda företagareföreningarna tillstiftelser. Bland företagareföreningarna tillstyrker eller godtar ca 20föreningar förslaget. ex. delar sålunda uppfattningen alt verksamheten bör bedrivashelt i samhällets regi. Organisationsformen ekonomisk förening är av det skäletolämpligt. "I stället bör man välja stiftelseformen, som ger ett delatansvar åt stat och landsting. På så sätt kan man nå balans mellan riksintressenoch regionala intressen och på samma gång slå vakt om flexibiliteten ochsnabbheten i besluten", anför förbundet. Enligt statskontoret är den föreslagna organisationsformenen förbättring, eftersom den klarare ger uttryck för samhällets reellainflytande över 1977/78:40 92 Detta är särskilt viktigt om manplanerar att kraftigt bygga ut företagareföreningarnas resurser. TCO anser att utredningens förslag att omformaföretagareföreningarna till stiftelser vara en nödvändig åtgärd om den nyaorganisationen skall kunna fungera som ett regionalt näringspolitiskt organ. instämmer i att stiftelseformen förefallermest ändamålsenlig för att den planerade verksamheten skall kunna genomföras. !SAF!FamilJeföretagens förening tarinte uttryckligen ställning men framhåller att fördelarna med stiftelseformenär många. a. ett par företagareföreningar och iKalmar län har uttalat sig för att föreningsformen bibehålls. läns företagareförening anser att myndighet och stiftelse är likvärdigaorganisationsformer. Föreningen kan även tänka sig att företagareföreningenombildas lill rent landstingsorgan. och företagareföreningen i länanser att aktiebolagsformen är att föredra framför stiftelseformen.Stiftelseulred-ningen framhåller bl. a. att oklarhet råder om deoffentligrättsliga stiftelsernas rättsställning. Innan stiftelseutredningen,som har i uppdrag att bl. a. undanröja denna oklarhet i viktiga delar, harfullgjort sitt uppdrag finns skäl att iaktta återhållsamhet i fråga om allbilda nya offentligrättsliga stiftelser på områden där annan organisationsformi och för sig är lämplig. Förslaget om huvudmannaskap och finansiering beträffandestiftelserna tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser.Sålunda tillstyrks förslaget av bl. a. industriverket, Landstingsförbundet ochFöreiagareföreningarnas .förbund. TCO anser emellertid att övervägande skäl talar för attendast staten blir huvudman för de nya stiftelserna. Även LO uttrycker visstveksamhet till förslaget och anför att även om en mer förutsättningslösprövning hade givit vid handen att en renodlad statlig stiftelse hade varit attföredra av både principiella och praktiska skäl så vill LO därför inte motsättasig att även landstingen ingår som huvudmän. finner visserligen att det finnsskäl som talar för att föreningarna ges ett renodlat statligt huvudmannaskapoch direkl underställs industriverket. Eftersom samhällets näringspolitiskainsatser är så omfattande och berör stat och kommun på såväl regional nivå somlokal nivå finns å andra sidan starka skäl som talar för ett delat statligt,landstingskommunalt och primärkommunalt huvudmannaskap. Den näringspolitiskasituationen varierar från län till län. Formerna för huvudmannaskapet måstedärför enligt förbundets mening prövas förutsättningslöst i varje län och isamarbete mellan berörda parter däribland kommunerna. Styrelsen vill förordadetta alternativ. förordar att endast landstingenblir huvudmän. 1977/78:40 93 kommun påpekar att utredningen inte närmare hardiskuterat frågan om ställningen för de kommuner som inte är med i landsting.Kommunen framhåller att dessa kommuners förhållande lill stiftelserna närmarebör klarläggas. Ett stortantal remissinstanser bl. a. Indusiriverkel, ,samt flera länsstyrelseroch företagareföreningar avvisar eller ställer sig tveksamma lill utredningensförslag i namnfrågan. Kritiken går genomgående ut på alt det föreslagna namnetutgör en falsk varubeteckning eftersom det ger den oinvigde en känsla av att haatt göra med en förening där medlemmarna på stämma har beslutanderätt, vilketalltså ej är fallet. Det torde därför vara bättre med ett namn som speglarföreningarnas verksamhet och ger antydan om att föreningarna är enorganisation i vilken samhället har huvudintresset. Ett flertal namnförslagläggs fram av remissinstanserna. Utredningens förslag beträffande stiftelsernas styrelsersstorlek, sammansättning och utseende mottas på skiftande sätt avremissinstanserna. a. !SAF!FunUljejörctagensförening och företagarejöreningarnas förbund tillstyrker förslaget att antaletledamöter i styrelsen skall vara normalt högst elva ledamöter. Flerareniissinstanser, bl. a. ett antal länsslyrelser och landsting, däriblandLänsslyrelsen i län, . länslandsting saml kommun anser däremot att styrelsen skall uppgå tilltretton personer. , , , LO och ytterligare några instanser föreslår att styrelseledamöternasantal bör begränsas till nio ledamöter. fö-retagarejöreninganser att antalet styrelseledamöter bör uppgå till sjutton personer. !SAF!Familjeföretagens föreningframhåller att elva ledamöter är en lämplig normalstorlek, men att näringslivetbör vara företrätt med ytterligare en ledamot. Denna bör i så fall, anförorganisationerna, ta den plats som utredningen avsett förKommunförbundet." Vi har ej funnit att utredningen tillräckligt motiveratvaiför denna organisation skulle vara representerad. Principen att förbund avlokala organ skall finnas representerade inom de centrala organen är ej helleri övrigt allmänt accepterad. Styrelsen skulle då ulses enligt följande: utser My; ledamöter,varav en är landshövdingen i länet. utser treledamöter, och noterar valet av fyra ledamöter från de organisationer somrepresenterar målgmppen, dvs. de mindre och medelstora företagen i länet (SHIO,SAF, handelskamrarna i samarbete med ) 1977/78:40 94 Ivå ledamöter från fackliga centralorganisationer. Olika regioner har olika näringslivsstruktur, t. ex.storstadsområden med inslag av glesbygd.