prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — Ocksånär det gäller passåterkaUelse bör enhetUga regler i princip gälla vare sig enperson uppehåller sig inom eller utom . Den befogenhet som finns attåterkalla pass för den som har lämnat landet i strid mot gällande föreskrifterbör emellertid finnas kvar i den nya passlagen. Även om det praktiskt settendast sällan torde fylla någon funktion alt ingripa med passåterkaUelse motden som har t. ex. avvikit från kriminalvårdsanstalt och begett sig utomlands, bÖren sådan möjUghet alltid föreligga och då vara oberoende av den särskildapassprövning genom övervakningsnämnds försorg som har förordats i detföregående. Det bör därför föreskrivas att pass får återkallas för den somuppehåller sig utomlands, om han har lämnat i strid mot föreskriftenligt svensk lag. Ompass återkallas för svensk medborgare som befinner sig utomlands bör självfalletgäUa att denne likväl alltid har en ovillkorlig rätt alt få pass för direktresa tiU . 6 Talan mot beslut i passärende Såväli PK som i UP föratsätts att beslut av passmyndighet kan överklagas. a. av 14 § PK och 11 § UP, där det föreskrivs att beslut om återkallelsem. m. går i verkställighet utan hinder av an- 1977/78:156 122 fördabesvär, Passförfaltningama saknar emeUertid föreskrifter om besvärsinslans. Ienlighet med den allmänna bestämmelsen i 97 § polisinstruktionen (1972: 509) gäUerdå att besvär över beslut av polismyndighet, när denna är passmyndighet, fårföras hos . Av 18 § andra slycket allmänna verksstadgan (1965:600) följer atl talan mot beslul av länsstyrelse i passärende eUer avpassmyndighet utom riket förs hos regeringen genom besvär. Besvärstiden ärenligt 12 § andra stycket förvaltningslagen (1971: 290) från den dagdå klaganden fick del av beslutet. För faU då klaganden inte var bosatt inomEuropa ansågs tidigare med stöd av 44 § instraktionen (1965: 857) förutrikesdepartementet besvärstiden vara . Någon bestämmelse om särskildbesvärstid för sådana fall finns emellertid inte i den nu gällande instruktionen(1976: 958) för . 6.1.2Beslut av övervakningsnämnd eller läkare Somframgår av vad som har anförts i det föregående är passmyndighet enligt PKbunden av övervakningsnämndens beslut när nämnden har vägrat medgivande tUlutfärdande av pass för övervakad eller vägrat medge övervakad att få behållatidigare utfärdat pass. Detsamma gäUer när läkare har vägrat medge att passutfärdas för den som är underkastad vård enligl LSPV eller 35 § omsorgslagen.Om besvär mot passmyndighetens avslags- eller återkallelsebeslut i sådant fallförs hos- regeringen, är emellertid denna i princip oförhindrad att frångå övervak-ningsriämndenseUer läkarens ställningstagande, efiersom regeringen inte är bunden av bestämmelsernai PK. Någonförfattningsbestämmelse som uttryckligen ger rätt till besvär överövervakningsnämnds eller läkares beslut i passärende finns däremot inte f. n.Den reglering av talerätten beträffande beslut av övervakningsnämnd, som hartagits in i 37 kap. 79 och 11 §§ BrB och anvisar kriminalvårds-,ungdomsfängelse- och intemeringsnämnden eller hovrätt som besvärsinstans, avserenligt ordalagen bara beslut som har meddelats enligt BrB. I praxis hartidigare förekommit alt övervakningsnämnd meddelat besvärshänvisning tillöverordnad central nämnd. har emellertid i ett fall, dären övervakningsnämnd hade motsatt sig att pass utfärdades för en övervakad,avvisat av denne förda besvär mot övervakningsnämndens beslut. Kriminalvårdsnämndenåberopade därvid att det inle ingår i dess uppgifter att omprövaövervakningsnämnds ställningstagande i passärende. Fråganom ordningen för anförande av besvär över beslul av passmyndighet har i olikasammanhang tagits upp i samband med övervä- Prop.1977/78:156 123 gandenrörande kompetensfördelningen mellan Kungl. Maj:t i statsrådet ochregeringsrätten. Senast har delta skett förvaltningsdom-stolskommitlésbetänkande (SOU 1966:70) Förvaltningsrättskipning. Kommittén fann därvid (s.668669) övervägande skäl tala för att mål om beslut i särskilda passärendenbör kunna dras under administrativ domstols prövning. I enUghet härmed föreslogkommittén alt besvär över sådana beslut av länsstyrelse eller passmyndighetutom riket skulle handläggas av kammarrätt och att möjlighet att överklagakammarrätts beslut lill regeringsrätten skulle finnas enligt allmännaprinciper. Mot beslut av polismyndighet i passärende borde enligt kommitténtalan kunna föras hos . Vid remissbehandlingen avkommitténs betänkande gjorde åtskilliga instanser invändningar mot kommitténsförslag. Enligt i bör sålunda regeringens prövningbehållas, främst med hänsyn till de polisiärt betydelsefulla säkerhetssynpunklema.Det måste exempelvis ur statsnyttosynpunkt rimUgen vara den högsta administrativamyndighetens sak att i sista instans avgöra om under utrikespolitisktextraordinära förhållanden pass bör nekas en person av den anledningen altpassmyndigheten har kännedom om eUer skälig anledning anta alt sökanden slår isådan förbindelse med utlandet eller annars bedriver sådan verksamhet, som ärskadlig för svenska statsintressen. Liknande synpunkter anfördes avregeringsrättens ledamöter, , överståthållarämbetet samt länsstyrelserna iStockholms, och . Också justitiekanslern ansåg övervägandeskäl tala för att bibehålla gällande ordning. I den proposition (1971: 30)angående reformerad förvaltningsrällskipning m. m., som förelades pågrundval av bl. a. kommitléns betänkande, lades inte fram något förslagbeträffande passärendena och frågan berördes inte heUer i propositionen. 6.2.2Beslut av övervakningsnämnd eller läkare Iåtskilliga sammanhang har det betecknats som en brist i den gällanderegleringen att bestämmelser om överklagande av övervakningsnämnds beslul ipassärende saknas. Det har därvid i allmänhet hävdats att nämndens beslut isådant ärende borde kunna överprövas av samma instans som har att omprövabeslut av nämnden i kriminalvårdsärenden enligl BrB. Dennu berörda frågan togs upp i motioner tUl riksdag (mot. 1969:1: 220och 1969: II: 249). I dessa begärdes att skullehemställa hos regeringen om införande i PK av regler om besvär motövervakningsnämnds beslul i passärende. Motionerna behandlades av förstalagutskottet som i ärendet inhämtade yttranden från justitiekanslern, ,, hovrätten över och , iStockholms län, och Föreningen Prop.1977/78:156 I24 Sverigesskyddskonsulenter och skyddsassistenler. Samtliga remissyttranden gick i tUlstyrkanderiktning. Isitt utiåtande över motionerna (ILU 1969: 30) framhöll utskottet inledningsvisbl. a. att en vägran från övervakningsnämndens sida att medge pass innebär ettavgörande i sak i passärendet, eftersom passmyndigheten inle får utfärda passutan nämndens medgivande. Mot denna bakgrand kunde det enligt utskottet inteuteslutas att gällande rätt har den Innebörden att övervakningsnämnds beslut äröverklagbart. Utskottet hänvisade tUl att olika meningar i denna fråga hadekommit tiU ullryck vid remissbehandlingen. Utskottet anförde vidare. Rättslägetsynes sålunda icke vara helt klart eUer i vart fall vara föremål för delademeningar. Samtliga remissorgan är dock av den uppfattningen attövervakningsnämnds beslut i förevarande hänseende bör vara överklagbart.Därvidlag har främst åberopats att det framstår som principiellt OtUlfredsstäUandeom en överprövning av en övervakningsnämnds beslut, som reellt utgör ettavgörande i sak, inte skuUe kunna åstadkommas genom besvär direkt mot beslutetutan endast genom klagan över annan myndighets beslut. Också rent praktiskaolägenheter för den enskilde anförs mot en sådan ordning. Utskottetanser att den rådande ovissheten, i enlighet med motionärernas önskemål bör undamöjasgenom uttryckliga besvärsregler. I enlighet med vad flera remissorgan uttalatsynes övervägande skäl tala för all sådana regler utformas efter mönster avbestämmelserna i 37 kap. 1-9 och 11 §§ BrB. Särskild uppmärksamhet bör enligtutskottels mening ägnas åt alt finna en lösning som i görligaste månförhindrar att ärendet, ulan atl nya skäl åberopas, mer än en gång bringas tUlöverordnad myndighets prövning. Enligtmotionärernas mening bör bestämmelserna få sin plats i PK. Ändra lösningar kandock ifrågakomma, och utskottet anser att anledning saknas att nu binda sigför något visst altemativ. Underhänvisning till det anförda hemställde utskottet att skulle hemställahos Kungl. Maj:l om utfärdande av regler angående besvär motövervakningsnämnds beslut enligt 6 § tredje slycket PK. följdeutskottets hemstäUan (rskr 1969: 143). Fråganom rätten att föra talan mot beslut av läkare i passärende har tagils upp bl.a. av hovrätten över och vid remissbehandlingen av det fömtnämnda betänkandet (SOU 1966: 70) Förvaltningsrällskipning. Hovrätten anseratt besvär mot läkarens beslut i sådant ärende bör få föras hos ulskrivningsnämndoch i högre instans hos psykiatriska nämnden. Övergångenlill ett nytt system för handläggning av passärenden innebär att iöverensstämmelse med principbeslut lokal polismyndighet kommer atlfatta beslut i sådant ärende som första Instans mom riket. beslut i passärende bör då på samma sätt 1977/78:156 125 somi fråga om andra beslut av poUsmyndighet talan få föras hos länsstyrelse. Äveni det nya systemet kommer därmed länsstyrelserna att ha kvar viss befattningmed passärenden. Närdet gäUer fall då pass söks av en person som undergår kriminalvård bortsettfrån kortare fängelsestraff har i det föregående förordals en lösning sominnebär att passmyndigheten fortfarande skall vara bunden avkriminalvårdsorganens ställningstagande i passfrågan. Enligt förslaget skallpass i sådana fall inte få utfärdas annat än om särskilt passtillståndmeddelas. Sådant tUlstånd skall kunna meddelas av styresman för anstalt resp.skyddskonsulent, som emellertid har alt överlämna ärendet tillövervakningsnämnden, om han inte finner sig kunna meddela tillstånd. Förslagetinnebär vidare tiU skiUnad från vad som gäller att särskUt tUlståndkrävs inte bara när vederbörande slår under övervakning utan även underanstaltstiden. På motsvarande sätt skall enligt förslaget övervakningsnänmdenha befogenhet att, om det anses erforderligt och förslag därom framsläUs avskyddskonsulent resp. styresman för anstalt, föreskriva alt ett utfärdat passskall återkallas, när innehavaren undergår kriminalvård. Ettbeslut som går sökanden eller passinnehavare emot kommer sålunda i dessa fallalltid att meddelas av övervakningsnämnd. Eftersom nämndens beslul med dennalösning alltså fortfarande reellt sett kommer alt innebära ett avgörande isak, bör den som är missnöjd med det kunna få lill stånd en omprövning av beslutet.Frågan blir då om en sådan omprövning bör kunna påkaUas genom besvär över detefterföljande beslutet i själva passärendet eUer om talan i stäUet bör få förassärskilt hos den instans som överprövar beslut av övervakningsnämnd i kriminalvårdsfrågorenligt BrB. Det sistnämnda altemativet har förordats såväl av som avde flesta myndigheter som i olika sammanhang har berört det nu aktueUaproblemet. Denna lösning synes också mest ändamålsenlig inle minst med hänsyn tUIdet nära materiella samband som föreligger mellan passfrågan och frågan omföreskrift enligt BrB om vistelseort e. d. Beslut av övervakningsnämnden idessa båda frågor kan i det särskilda faUet ha sakligt sett Ukartad innebördoch vara föranledda av helt identiska överväganden. Det är då också mest tUlfredsställandealt de kan överprövas av samma myndighet. Pågrund av det anförda förordas att fuUföljd av talan mot beslut avövervakningsnämnd i passärende skaU få ske hos samma instans som har altöverpröva nämndens beslut i andra kriminalvårdsfrågor, övervakningsnämndutredningenhar i det förut nämnda betänkandet Kriminalvårdens nämnder QfT. ovan imder5.2) föreslagit att omprövning av lokal nämnds beslut i sådana frågor skall skehos , som föreslås ersätta de nuvarande trecentrala nämndema på kriminalvårdens område. Eftersom man kan räkna med attutredningens förslag i detta avseende kan komma att leda tiU lagstiftning in- Prop.1977/78:156 126 naneUer med att en ny passlag kan träda i kraft har det i föreliggandeförslag förutsatts att en sådan central nämnd kommer att bli överinstans även ipassfrågor. Äv praktiska skäl börtalan mot övervakningsnämnds beslut i passfråga föras inom ramen för ett regelrättbesvärsförfarande och således inte på samma sätt som i ärenden enUgt BrB kunna anhängiggörasunder obegränsad tid. I ett ärende där pass söks av en person som undergårkriminalvård och övervakningsnämnden vägrar passtUlslånd bör passmyndigheten haalt avvakta att nämndens beslut vinner laga kraft innan avslagsbeslut meddelas.SkuUe nämndens beslut efter besvär upphävas av den centrala kriminalvårdsnänmden,måste givetvis pass utfärdas, om inle något annat hinder föreligger. föreskriver att pass skall återkaUas, bör på motsvarande sättåterkaUelse få ske först när nänmdens beslut vinner laga kraft eUer efterbesvär fastställs av den centrala kriminalvårdsnämnden. För att motverka attöverklaganden sker i förhalningssyfte bör polismyndighet i sådant fall habefogenhet att omhänderta passet eller anmoda innehavaren attöverlämna det, om fara föreligger för att han reser ut ur riket innan beslutetvinner laga kraft. Sistoämnda fråga behandlas närmare i specialmotivermgen. Den lösning som harförordals innebär att en passökande, som genom särskilt beslut har vägrats passtiUstånd,inte koinmer att kunna få till stånd någon materiell omprövnmg avpassmyndighetens efterföljande beslut om avslag på passansökningen. Eftersomett överklagande av sistnämnda beslut således inte kan leda tiU någon ändringav beslutet annal än i fall av formellt förbiseende e. d. från passmyndighetenssida, bör sökanden i denna situation inte rimligen kunna besvära sig över passmyndighetensbeslul mer än i en instans. Talan mot polismyndighets beslut i ärende vari passtiUståndhar vägrats bör således få föras hos länsstyrelse, men beslutbör i sådant faU inte kunna överklagas vidare. Delsamma bör gäUa i fall dåövervakningsnämnd genom beslut, som vunnit laga kraft eller som faststäUts avden centrala kriminalvårdsnämnden, har föreskrivit att pass skall återkallasför den som undergår kriminalvård. När det gällerpassprövningen för personer som undergår vård enligt LSPV eller 35 §omsorgslagen har förat föreslagils att passansökan i vissa fall skall fåbifallas först efter särskilt passtillstånd samt att överläkaren, som i förstahand prövar frågan om tiUstånd, skall vara skyldig att överlänma ärendet tUl ulskrivningsnämndeUer utvecklingsstörda, om han finner att passtUlslåndinte bör meddelas. Enligt förslaget skall vederbörande nänmd också fåföreskriva alt pass skall återkallas, om innehavaren imdergår vård enligt LSPV eUer35 § omsorgslagen. Med denna lösning bör beslut av utskrivningsnämnd ellerbeslutsnämnd kunna överklagas och då lämpligen tiU samma in- 1977/78:156 127 stanssom skulle ha haft att överpröva beslut om försöksutskrivning och i samband därmedmeddelad föreskrift om vistelseort eller om förbud alt lämna viss ort. Talanmot beslut av utskrivningsnämnd eller i ett passärende bör således föras hos psykiatriska nämnden.Inte heUer i dessa fall bör talan mot passmyndighetens efterföljande beslutkunna föras mer än i en instans. När somöverinstans har avgjort passärende i andra faU än då passfrågan prövats särskUtav övervakningsnämnd eUer vårdorgan, bör det emellertid finnas en möjUghet attöverklaga även beslut. Frågan blir då närmast om besvär Uksom f.n. skall prövas av regeruigen eller talan i stäUet skall föras hosförvaltningsdomstol. har förslag väckts om en övergång tUlförvaltningsrättslig besvärsordning för passärenden. Detta förslag har emeUertidmötts av stark kritik. I sammanhanget bör tUl enbörjan konstateras alt besvärsfrekvensen i passärenden f. n. är tämUgen liten.Den största grappen besvärsärenden hos regeringen brakar utgöras av faU där passökandenundergår kriminalvård eller psykiatrisk vård och har vägrats passmedgivande avövervakningsnänmd eller läkare. Om i enlighet med vad som har förordatsrätten tUl besvär över länsstyrelses beslut i sådana situationer tas bort och därlUlför återstående fall blir mellanuislans i stället för förstainstans, torde överklaganden av länsstyrelses beslut i passärende bli aktueUt iett helt obetydligt antal faU. önskemålet att begränsa antalet ärenden hos regeringenkan därför knappast ha avgörande betydelse vid valet av besvärsinstans, ulanfrågan bör lösas från andra utgångspunkter. Ärenden om pass är i allmärUietinte förknippade med några svårlösta problem av rent rättsUg natur. Däremot ärdet i aUmänhet angeläget att de avgörs snabbi. I vissa speciella fall kan isådana ärenden säkerhetssynpunkter ha betydelse. Det är vidare i detföregående föratsatt att det vid behov skall kunna införas regler som medgeratt hänsyn tas även till försvarsberedskapssynpunkter. Efiersom regeringen ärdet organ som har del yttersta ansvaret i angivna hänseenden, ter det signaturligt att också överprövningen av passfrågorna i sista hand ankommer påregeringen. I samma riktnLng talar det förhåUandet att det i passärende någongång kan uppstå tveksamhet huravida sökanden är svensk medborgare eller inte. Slutiigenbör anmärkas alt den delvis oreglerade passutgivningsrätt som sedan gammalttillkommer chefen för i del föregående har föreslagitsbibehållen. Även detta talar för en lösning som innebär att det också fortsättaihgsvisbör vara régermgens sak alt pröva passfrågor som högsta instans. Medhänvisning tiU det anförda föreslås att besvär över beslut av länsstyrelse i defall då talerätt föreligger skall anföras hos regeringen. Detsamma bör genereUtgäUa besvär över beslut av passmyndighet utom riket. 1977/78:156 128 7 Straffbestämmelser 7.1 GäUande föreslirifter DelprincipieUa förbudet i 1 § passkyldighetskungörelsen för svensk medborgare attutan pass resa ut ur riket tUl annat än nordiskt land är straffsanktioneratenligt 2 § kungörelsen. Den som bryter mot förbudet eller gör försök därtillkan dömas till böter eller, om omständlghetema är försvårande, fängelse . Enligt15 § PK är det straffbart att förskaffa sig pass i annans namn, att ipassansökan mot bättre vetande lämna oriktig eller vUseledande uppgift elleralt åsidosätta åläggande som har getts i samband med återkallelse av passeller begränsning av dess giltighetstid eller gUtighetsområde. Straffet ärböter eller fängelse . angivna åtgärder är straffbelagdaäven i 13 § UP. Enligt sistnämnda bestämmelse gäller också att passinnehavaredöms till böter eller fängelse, om han låter annan förfoga över passet. Äv BrB:sbestämmelser är i detta sammanhang främst 15 kap. 10 12 §§ av intresse. Enligt10 § skall den som lämnar oriktig uppgift eUer förtiger sanningen i skriftligutsaga, som jämlikt lag eUer författning avges under edUg förpliktelse, påheder och samvete eller under annan sådan försäkran, dömas för osannförsäkran. Sker en sådan gärning av grov oaktsamhet är den straffbelagd somvårdslös försäkran. I 11 § första stycket straffbeläggs som osant intygandebl. a. alt någon i intyg eller annan urkund lämnar osann uppgift om vem han är.Den som åberopar eller annars begagnar sådan osann urkund kan enligt andra slycketi samma paragraf dömas för brukande av osann urkund. Slutligen gäller enligt 12§ att den som missbmkar pass, betyg eUer annan sådan för viss man utställdurkund genom att ge sig eller annan ut för honom eUer lämnar ut urkunden attmissbrukas på detta sätt skall dömas för missbruk av urkund. En föratsättningför straffbarhet för de i 15 kap. 10 12 §§ angivna gärningarna är att denifrågavarande åtgärden innebär fara i bevishänseende. Detförekommer numera ytteriigt säUan att någon fälls till ansvar för förseelse eUerförsök tiU förseelse mot passkyldigheten. De formella förutsättningarna för entillämpning av straffbestämmelsen i passkyldighetskungörelsen torde emellertidi och för sig föreligga ganska ofta. Tämligen vanligt är sålunda att det vid passkontroUupptäcks att giltighetstiden för resenärers pass har gått ut eUer att passsaknas. När det gäller charterresor eller andra resor med på förhand uppgjordtidsplan, försöker man då ofta hjälpa resenären att snabbt få gUtigt pass. 1977/78:156 129 danlagsfalltiUåts resenär att på eget bevåg resa utan gUtigt resedokument, varvid manfrån passkontrollens sida tar kontakt med vederbörande myndighet pådestinationsorten. Däremot förekommer det praktiskt taget aldrig att sådana faUanges till åtal. Redanmed hänsyn tiU att man sålunda numera i praktiken regelmässigt avstår från atttiUämpa ansvarsbestämmelsen för förseelse mot passskyldigheten kan detifrågasättas om man i en ny passlag över huvud taget behöver låta passtvångetvara straffsanktionerat. Den praktiskt betydelsefulla sanktionen är ju inteheller risken för straff utan risken att bli stoppad vid passkontroU ochdärigenom hindrad från att resa ut ur landet eller fortsätta en påbörjad resa. En möjUghetskulle visserUgen vara att ta bort straffsanktionen fÖr lindrigareöverträdelser av passkyldigheten men låta den stå kvar vid sådana försvårandeomständigheter som utgör grund för straffskärpning. Försvårandeomständigheter skulle väl då få anses föreligga, om vederbörandes pass haråterkallats eller föratsättningar för honom att erhåUa pass saknas. Praktiskt betydelsefuUaskulle därvid framför allt bli fall när någon lämnar landet eUer försöker göradet i strid mot meddelat reseförbud eUer efter att ha avvikit exempelvis frånanstalt inom kriminalvården. Emellertid synes den nuvarande straffbestämmelsen inleheller tUlämpas i situationer av detta slag. Att behåUa straffsanktionen medtanke på sådana fall skulle vidare kunna sägas stå i direkt strid mot deprinciper som ligger tiU grand för att man har avstått från att kriminalisera rymnmgeller försök att rymma (jfr kommentaren tUl BrB II, 3 u, s.278). Delnu anförda leder tUl den slutsatsen att tiUräckliga skäl inte föreligger att behåUaden nuvarande straffsanktionen, som också saknar motsvarighet i Fmland ochNorge. Den bör därför inte föras över till en ny passlag. Den sanktion sombestår i att resande utan pass kan hejdas vid passkontroll inom eller utomSverige bör vara tillräcklig. Passansökanavges f. n. under kvalificerad försäkran. Denna ordning bör behållas. Lämnandeav oriktiga uppgifter i passansökan faller därmed under 15 kap. 10 § BrB, omåtgärden medför fara i bevishänseende. Det finns med hänsyn härtUl inte skälatt i passlagen införa särskild straffsanktion för faU då någon skaffar pass iannans namn eller lämnar oriktig uppgift i passansökan. IUP men inte i PK straffbeläggs vidare att någon låter annan förfoga översitt pass. Det mest praktiska fallet, nämUgen att pass lämnas till annan för attdenne skaU utge sig för att vara identisk med passinnehavaren, ärkriminaliserat enligt 15 kap. 12 § BrB och behöver inte straffbeläggas särskUti en ny passlag. Däremot träffar BrB:s bestämmelse inte det tidigare på sina håUutomlands förekommande braket att lämna pass som säkerhet för logiskulder e. d.Förfaranden av detta slag är emellertid numera ganska ovanliga och torde intebehöva straffbeläg- 9 1977/78.1 saml Nr 156 1977/78:156 130 gas.Det bör vara tUlräckligt atl passet i en sådan situation kan återkallas. Liksomenligt PK och UP måste passåterkaUelse i den nya lagen förbindas med enskyldighet för innehavaren att lämna passet från sig. Detsamma gäller ompassmyndighet beslutar förkorta passets gUtighetstid eller begränsa dessgiltighetsområde. Med hänsyn liU angelägenheten av att passinnehavaren ställersig ett sådant åläggande tUl efterrättelse kan man knappast undvara enstraffsanktion av denna skyldighet. Däratöver synes emellertid inte någonstraffbestämmelse i den nya lagen behövas. 8 av pass och förfarandet i övrigt i passärenden Somframgår av redogörelsen i avsnitt 4.2 förutsattes det riksdagsbeslutom principerna för handläggningen av passärenden att ett nytt ADB-system fördessa ärenden skulle omfatta inte bara preliminär passhinderprövning pådatamaskineli väg ulan också maskinell utskrift av passhandlingar.