prop · G103126 · 1977-12-31 00:00:00 — Förmin del ser jag inte någon anledning till atl man på denna punkt skulleförsämra de möjligheter som finns f. n. till ersättning av allmänna medel förpersonskada på grund av brott. Ersättning bör därför som kunna utgå intebara när brottet har begåtts här i landet utan också när det har begåttsutomlands mot någon som har hemvist här. Som utredningen har framhållit bördock motsvarande ersättning som den skadelidande kan ha rätt till i ett annatland där han har skadats räknas av när brottsskadeersältningen bestäms. Del fårnämligen i första hand anses vara en angelägenhet för den främmande staten attse till att han kompenseras för sin skada. Närdet gäller sakskada och ren förmögenhelsskada föreslår utredningen att de nyareglerna skall tillämpas om brottet har begåtts här i landet. 1 fråga omrymlingsskador innebär förslaget en begränsning i förhållande till nuvarandepraxis på så sätt att ersättning inte skall utgå för skador som en rymling frånsvensk anstalt vållar i annal nordiskt land. Ä andra sidan föreslår utredningenden utvidgningen att ersättning skall kunna ulgå även när en rymling från denordiska grannländerna vållar skada här i landet. Utredningensförslag, som beträffande rymlingsskador överensstämmer med den målsättning mani det nordiska lagsliftningssamarbetet har enats om, har överiag godtagits avremissinstanserna. Även jag ansluter mig till förslaget. Utredningenhar slutligen föreslagit att brotlsskadeersältning inte i något fall skallutgå, om skadehändelsen har så ringa anknytning lill att det inte ärrimligt att skadan ersätts av allmänna medel här. Detta förslag har inte kommenteratsav någon remissinstans. anser jag att det skulle föra för långt alt tillämpa de svenskaersättningsreglerna på fall där det beror av endast tillfälliga omständigheteratt brottet har begåtts eller fullbordats i . Exempelvis finns det intenågon anledning att staten skulle ersätta skador till följd av brott som begåspå ett fartyg när det under färd mellan utländska orter passerar svensktterritorialvatten. Om någon som då tillfogas personskada är bosatt i ,bör ersättning dock kunna utgå i enlighet med vad jag förut har förordat omersättning till den som skadas utomlands. A andra sidan kan det även vid brottsom begås utom landet mot någon som har hemvist i tänkas situationerdär ersättning inte rimligen bör komma i fråga. Det av utredningen förordadeundanlaget bör därför utformas så all det tar sikte på Prop.1977/78:126 13 falldär brottet har ringa anknytning inte bara till utan även till svenskaförhållanden. Blandbrottsskadorna tilldrar sig personskadorna särskild uppmärksamhet. De medförofta ett kraftigt ingrepp i den skadades livsföring och försönnings-möjligheteroch kan innebära inte bara ekonomiska förluster utan också fysiskt och psykisktlidande av ibland allvariigt slag. Som jag harsagt är det därför enviktig uppgift för staten att ge ekonomisk kompensation till dem som tillfogaspersonskada på grund av brott. Närde nuvarande möjligheterna lill ersättning av allmänna medel för personskada pågrund av brott infördesår betonades atl en förhållandevis stor reslriktivitetvar påkallad innan erfarenheter hade vunnits av det nya systemet. Regleringentog sikte på all tillgodose de socialt mest ömmande behoven. Ersättning utgårdärför f. n. endast efter en prövning av den skadelidandes behov av ersättning. Enligtuiredningens förslag skall brotlsskadeersältning för personskador ifortsättningen utgå utan någon behovsprövning. Detta förslag har tillstyrkts ellerlämnats ulan erinran av flertalet remissinstanser. avstyrkerdock förslaget, som enligt styrelsens mening inte utgör någon angelägenförändring från social synpunkt och som kan medföra att staten helt får ta överansvaret för den del av den privata försäkringsverksamheten som avseröverfallsskyddet inom hem- och villahemförsäkring. Detkan visserligen sägas vara en mindre angelägen reform från social synpunkt atlinföra en möjlighet till ersättning av allmänna medel även för skadelidandevilkas ekonomiska situation är sådan all de själva kan bära sin skada utan atlråka i ekonomiskt trångmål. Principiellt sett är del dock rikligast attbrottsskadeersättning kan utgå till alla som har tillfogats personskada pågrund av brott. Till stöd för alt ge brottsskadeersättning också till den gruppskadelidande som f. n. saknar möjlighet att få sådan ersättning talar vidare dekriminalpoliliska skäl som jag förut har anfört till förmån för vidgade ersätlningsmöjligheter. I tillämpningen av denuvarande ersättningsreglerna har sökandens ekonomiska förhållanden endastundantagsvis föranlett att ersättning har jämkats eller helt vägrats. 1 vissmån kan detta hänga samman med atl ersättning inte kommer i fråga om skadantäcks av en hem- eller villahemförsäkring med överfallsskydd. Personer med godekonomi håller sig sannolikt i stor utsträckning med sådant försäkringsskydd,och de torde komma att göra det också i fortsättningen. På grund härav behöverman knappast räkna med någon större ökning av siatens kostnader för personskadorpå grund av brott, om den nuvarande behovsprövningen avskaffas. 1977/78:126 14 Vadjag nu har sagl gäller dock endast under förutsättning att försäkringsbolageninte kommer att upphöra att meddela försäkringsskydd vid skador på grund avöverfall, om behovsprövningen tas bort. Ett sådant resultat skulle från flerasynpunkter vara olyckligt. En utveckling i denna riktning är emellertid intesannolik. Från försäkringshåll har under remissbehandlingen upplysts alt det inleär aktuellt alt slopa överfallsskyddet i hem- och villahemförsäkringarna, ävenom det statliga ersättningssystemet vid personskador på grund av brott intekommer att innehålla någon behovsprövning i fortsättningen. Jag utgår vidarefrån att överfallsskyddet också efter en sådan reform kommer att ingå endastsom en del i en samlad försakringslösning och alltså inle kan väljas bortfristående från försäkringen i övrigt. Av de skäl jag nu haranfört förordar jag att brotlsskadeersältning för personskador i fortsättningenskall kunna utgå ulan prövning av den skadelidandes behov av ersättning. Somjag kommer att utveckla närmare kan det dock vara motiverat att begränsaersättningen i fråga om de allra högsta kraven. Enligt nuvarande reglerersätter staten personskador vid alla slag av brott, även sådana där gärningenär strafföar redan vid ett oaktsamt beteende. Enligt utredningen bör dennaordning gälla även i fortsättningen. Detta kritiseras av en remissinstans somanser att det är naturiigt med en begränsning till de rena våldsbrotten. Motiven för alt statenskall träda in med ersättning åt dem som har skadats genom brott framträder visseriigenmed särskild styrka när det gäller våldsbrott eller andra former av uppsåtligabrott som kan föranleda personskada. Även vid brott där gärningsmannen endasthar varit oakisam måste man emellertid räkna med att den skadelidande kan kommaatt ställas utan ersättning om inte staten griper in. a. kan påpekas attöverfallsskyddet i hem- och villahemförsäkringarna inte gäller vid skada somden försäkrade har tillfogats genom oaklsamhetsbrott. Del sagda talar för attockså skador på grund av ouppsålliga brott bör inrymmas i ett statligtersättningssystem för broltsskador. Som framhölls redan vid tillkomsten av denuvarande ersättningsreglerna skulle det inte heller vara tilltalande att i frågaom rätten lill ersättning dra en strikt gräns mellan uppsåtliga och vårdslösahandlingar. F. ö. bör man inte utan starka skäl inskränka de möjligheter tillersättning som gäller f. n. Liksom utredningen anser jag därför att rätlen tillersättning för personskador bör begränsas endast genom kravet att skadan skallha vållats genom brott. Prop.1977/78:126 15 2.4Brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada i allmänhet Ocksåbrottsskador som inte medför personskada kan innebära kännbara förluster förden skadelidande. Skadan kan utgöra sakskada, dvs. skada på bestämt föremål,eller ren förmögenhetsskada, dvs. ekonomisk skada i annat fall än när person-eller sakskada har uppkommit. Om skadan har vållats av en rymling frånkriminalvårdsanstalt eller liknande inrättning kan ersättning utgå från detnuvarande rymlingsanslaget. Detta återkommer jag till i nästa avsnitt. 1 andrafall finns det f. n. ingen möjlighet atl få ersättning för skadan av allmännamedel. Uiredningensförslag innebär alt brottsskadeersättning skall kunna utgå för skada på eller föriustav egendom som fordras för den skadelidandes försörjning. förmögenhetsskadabör enligt utredningen i princip hållas utanför ersättningsanordningen.Utredningen påpekar dock alt en gränsdragning mellan sakskada och renförmögenhetsskada kan ge godtyckliga resultat i vissa fall. Med tanke på sådanafall föreslår utredningen att ren förmögenhetsskada skall kunna ersättas omdet föreligger synnerliga skäl. Utredningen anser att dennaundantagsbestämmelse bör kunna tillämpas bl, a. när åldringar med starktnedsatt motståndskraft har tillfogats ren förmögenhetsskada genom brottsligthot eller svek. Remissinstansernadelar i allmänhet utredningens uppfattning atl broltsskadeersättning försakskada och ren förmögenhetsskada - utom när det är fråga om rymlingsskada -bör komma i fråga bara i begränsad omfattning. Några remissinstanser anser dockatl utredningsförslaget är för restriktivt, särskilt när det gäller ersättningsmöjlighelernaför åldringar som har utsatts för brott. Förmin del vill jag understryka atl egendomsskador till följd av brott ibland kanfå socialt ödesdigra följder. Sä kan först och främst vara fallet när någon Iknappa ekonomiska omständigheter har berövats sparade medel eller annan egendomsom han behöver för sin försörjning. Skadan kan också framstå som särskiltkännbar för den skadelidande i fall då den avser egendom som är ett resultat aven lång tids arbete och som utgör en viktig del av den skadelidandes tillvaro.Enligt min mening bör det finnas möjligheter till broltsskadeersättning isådana särskilt ömmande fall som jag nu har berört. Särskilt angeläget ärdetatt kunna ge ersättning åt dem som lill följd av fysiskt eller psykiskthandikapp eller hög ålder har nedsatt motståndskraft och därför har svårare änandra att freda sig mot brott. Ilikhet med remissinstanserna biträder jag alltså utredningens förslag att denuvarande ersättningsmöjligheterna vid brottsskador bör utvidgas lill att avseockså vissa andra egendomsskador än sådana som har vållats av rymlingar frånkriminalvårdsanstalt e. d. Jag delar vidare utredningens uppfattning atlersättning bör kunna ges efter en skälighetsprövning som Prop.1977/78:126 16 bindsendast av vissa allmänna riktlinjer. Som några remissinstanser har påpekattäcker emellertid den formulering som utredningen har föreslagit inte helt allaersättningsvärda fall. Jag förordar därför i stället en formulering som innebäralt den skadelidande har rätt till broltsskadeersättning i den mån denskadelidandes försöriningsmöjligheter har allvariigt äventyrats genom skadaneller ersätlningsbehovet i övrigt är särskilt angeläget. Även med dennaformulering står det klart att ersättning utgår endast i undantagsfall. Omersättningsmöjligheterna begränsas på detta sätt finns det knappast anledningatt göra någon formell skillnad mellan fall där skadan utgör sakskada och falldär brottet har lett till ren förmögenhelsskada. Som utredningen har påpekatkan en sådan gränsdragning f. ö. ibland ge ganska konstlade resultat. 1praktiken torde ersättning emellertid som regel bli aktuell bara vid sakskada. Enfråga som har tilldragit sig särskild uppmärksamhet är i vad mån statlig ersättningbör utgå för förmögenhetsföriuster som drabbar omyndiga m. fl. genomförskingring eller liknande brott av förmyndare eller god man, Utredningen harfunnit att ett särskilt ersättningssystem för sådana skador skulle få obetydliganvändning, bl. a. på gmnd av de ökade möjligheter att kontrolleraförvaltningen av förmynderskapoch godmanskap som har införts genom ändringar i förmynderskapslagstiftningen(prop. 1974:142, LU 1974:38, rskr 1974:404). Utredningen har därför inle velatförorda någon särskild ersättningsanordning för dessa fall. Denna ståndpunkthar överlag godtagits av remissinstanserna. Jag har samma uppfattning men villtillägga att ersättning naturligtvis bör kunna utgå under de speciellaförutsättningar som jag har förordat beträffande egendomsskador iallmänhet, nämligen vid särskilt angelägna ersättningsbehov. 1ett avseende bör sakskador enligt utredningen ersättas utan någon sådan skälighetsprövningsom jag förut har förordat. Det gäller skada på kläder och andra personligabruksföremål som har uppkommit i samband med att den skadelidande hartillfogats personskada. Detta förslag, som i allmänhet har godtagits underremissbehandlingen, har förebild i nuvarande praxis vid tillämpningen av brotisskadeanslagetför personskador. Enligl denna praxis ersätts nämligen skada på kläder,glasögon och liknande föremål. Jag ansluter mig till förslaget, som dock börjämkas något så all det helt överensstämmer med vad som gäller f. n. 2.5Brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada i samband medrymning Fråndet nuvarande rymlingsanslaget utgår ersättning för personskada, sakskada och iviss utsträckning ren förmögenhetsskada, om skadan har vållats av någon som har Prop.1977/78:126 17 1. avvikit, permitlerats eller beviljats frigång från kriminalvårdsanstalt, 2. avvikit eller permitlerats från ungdomsvårdsskola eller omhändertagilspå sådan skola och placerats för vård utom skolan, eller 3. avvikit eller beviljats tillfällig permission från allmän vårdanstaltför alkoholmissbrukare eller efler omhändertagande på sådan anstalt är bosattpå inackorderingshem eller åtnjuter familjevård. Itillämpningen av rymlingsanslaget har ersättning i vissa fall utgått även förskador som utan samband med rymning eller rymningslörsök har vållats inomanstalten. Vidersättningens bestämmande följs med smärre avvikelser allmännaskadeståndsregler. Ersättning utgår alltså utan behovsprövning och oberoendeav om omständigheterna i övrigt är ömmande eller inte. förmögenhelsskadaersätts dock endast i undantagsfall. Ansökningar om ersättning för t. ex.bedrägeri eller förskingring avslås som regel. Somnämnts i avsnitt 2.1 föreslår utredningen atl de som har drabbats av brott avpersoner som är intagna på anstalt m. m. fortfarande skall ha en särskiltgynnsam ställning i ersältningshänseende. Eftersom personskada skall ersättasfullt ut redan enligt de regler som har behandlats i avsnitt 2.3 blir delemellertid i detla sammanhang endast fråga om ersättning för sakskada och renförmögenhetsskada. Sakskada skall enligt utredningsförslaget liksom ersättasutan begränsning. För ren förmögenhetsskada skall ersättning dock ulgå endastom särskilda skäl föreligger. Närdet gäller tillämpningsområdet för den särskilda regleringen föreslår utredningenvissa utvidgningar. Sålunda bör reglerna enligt utredningens mening omfattaockså skador vållade av den som på grund av misstanke om brott eller av annananledning är intagen i polisarrest eller allmänt häkte eller har avvikitdärifrån. Utredningen föreslår vidare att ersättning skall kunna utgå när skadevållarenhar rymt från annat nordiskt land där han har underkastats frihetsberövande somsvarar mot vad som anges i de svenska reglerna. 1 övrigt föreslår utredningenendast vissa förtydliganden i bestämmelserna. Vidremissbehandlingen har utredningens förslag i allmänhet godtagits. Ett parremissinstanser är emellertid kritiska till förslaget att kretsen skadevållareäven skall omfatla personer som är tillfälligt omhändertagna och placerade i polisarrest.Andra remissinstanser anser att staten börsvara också för skador av dem som ärföremål för kriminalvård i frihet eller som är intagna i anstalt ellervårdinrättning för vilken landstingskommun eller kommun är huvudman. Idetföregående (avsnitt 2.1) har jag uttalat att egendomsskador som är s. k. rymlingsskadorbör ersättas enligl förmånligare normer än andra egendomsskador, huvudsakligeni överensstämmelse med gällande regler. För sakskada bör alltså i princip fullersättning utgå, oavsett omständigheterna i det särskilda fallet. Som utredningen har föreslagit bör däremot ren 2 1977/78. Prop.1977/78:126 18 förmögenhetsskadaersättas endast i undantagsfall. Jag återkommer till detta ispecialmotiveringen. Denya ersättningsreglerna om rymlingsskador i brottsskadelagen bör naturiiglvis iförsta hand ta sikte på samma kategorier skadevållare som omfattas av denuvarande reglerna. Enligt min mening talar emellertid starka skäl för attutsträcka dessa regler till dem som är häktade på grund av beslut som harverkställts. I dessa fall utgör frihetsberövandet i allmänhet endast ett förstaled i ingripanden som f. n. inryms under ersättningsreglerna, 1 regel berederdel inte heller några svårigheter att konstatera om någon som har vållat skadavid tillfället var häktad eller inte. Förhållandena är inte heltlikartade vid de andra mer tilirälliga frihetsberövanden som enliglutredningens mening också bör föras in under en ersättningsanordning förrymlingsskador. Utöver anhållande och häktning förekommer flera sådana frihetsberövandeninom vårdområdet. Sålunda kan övervakningsnämnd låtaomhänderta en person. Vidare kan barn, ungdomar och alkoholmissbrukaretillfälligt omhändertas enligt barnavårdslagen (1960:97) eller nykterhelsvårdslagen(1954:579). 1 många av dessa fall placeras den omhändertagne i polisarresteller häkte. Det finns även frihetsberövanden som inle har direkt anknytningtill något vårdområde, såsom hämtning lill förhör inför domstol elleromhändertagande enligt lagen (1973:558) om tillfälligt omhändertagande ellerlagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. Dessa frihetsberövandenär ofta mycket kortvariga. De skäl, främst hänsynen lillnärboende, som motiverar att staten svarar för skador vållade av rymlingar görsig inle gällande med samma styrka när det gäller de kortvariga frihetsberövandensom jag nu har berört. Del kan även uppstå problem när det gäller atl avgöra omexempelvis ett beslut enligt lagen om tillfälligt omhändertagande fortfarandeskall anses beslå i fall då en person har avvikit från en polisarrest ochdärefter vållat skada. Eftersom antalet rymningar i samband med kortare frihetsberövandensannolikt är mycket litet, finns det inle heller något större behov av att dessafall omfattas av ersättningsreglerna för rymlingsskador. Jag tillstyrker därförinte utredningens förslag på denna punkt. I enlighet med vad jag harförordat i avsnitt 2.2 bör staten svara för skador som en rymling från annatnordiskt land vållar här i landet. Den begränsning av kretsen skadevållare somjag har förordat bör dock gälla även i dessa fall. Ersättning bör alliså ulgåendast när den som har rymt från ett annat nordiskt land har underkastats ett frihetsberövandevars motsvarighet här I landet inryms under det statliga ersättningssystemet. I den allmänna debattenoch i riksdagsmotioner har vid olika tillfällen framförts krav på att statenskall ersätta skador som har vållats av personer vilka är föremål förkriminalvård i frihet. Uppmärksamheten har därvid särskilt riktals mot fall därskadevållarenhar dömts till ungdomsfängelse eller Prop.1977/78:126 19 interneringoch överförts till vård utom anstalt. Omstaten skulle ersätta även skador vållade av personer som är villkorligt frigivna,överförda till vård utom anstalt eller i annat läll föremål för kriminalvård ifrihet, har man enligl min mening närmat sig ett system där staten svarar försnart sagt alla brottsskador. En utvidgning till dessa skadevållare kan inteheller motiveras av de skäl som talar för särskilt gynnsamma regler när detgäller ersättning till dem som tillfogas skador av rymlingar från olikaanstalter. Jag anser därför, i likhet med utredningen, atl det inle finns tillräckliganledning att utvidga kretsen skadevållare till dem som är föremål förkriminalvård i frihet. Enfråga som också har tilldragit sig uppmärksamhet i skilda sammanhang är rätlen tillersättning när skador har vållats av någon som har rymt från anstalt ellerannan vårdinrättning för vilken landstingskommun eller primärkommun ärhuvudman. De inrättningar som här kommer i fråga avser psykiatrisk vård,omsorgsvård för psykiskt utvecklingsstörda, barna- och ungdomsvård samt nykterhelsvård.Skador som har vållats av intagna vid sådana vårdinrättningar ersätts f. n.inte av staten från rymlingsanslaget annat än när det är fråga om s. k. erkändavårdanstalter för alkoholmissbrukare. De flesta kommuner har dock tecknat ensärskild försäkring som ger ersättning i dessa fall oberoende av om fel ellerförsummelse kan konstateras hos vårdpersonalen. Även de kommuner som inle hartecknat sådan försäkring utger i regel ersättning på liknande grunder. Någrakommuner ger dock ersättning endast på skadeståndsrättslig grund, dvs. bara närskadan har vållats genom fel eller försummelse hos någon som tjänstgör vidkommunen. 1 samband med att vissaändringar gjordes 1975 uttalade att det varotillfredsställande att skyddet för de skadelidande var sämre inom denkommunala vårdsektorn än vid motsvarande statliga vårdinrättningar. Riksdagenansåg emellertid att man borde hålla fast vid principen att ersättningsfråganskulle lösas genom ett frivilligt försäkringsskydd som bekostades av dekommunala huvudmännen själva. ville därför inle ta initiativ tilllagstiftningsåtgärder som syftade till att låta del statligaersättningssystemet omfatta även sådan vårdverksamhet som bedrevs avlandstingskommun eller kommun (se LU 1975:16 s. 46 f, rskr 1975:133). Förmin del finner jag inte anledning att nu inta en annan ståndpunkt än den somriksdagen har gett uttryck åt. Jag anser alltså alt det inte f. n. är påkallatalt staten tar på sig ell vidsträckt ansvar för egendomsskador som har vållatsav intagna vid anstalt eller vårdinrättning för vilken landstingskommun ellerprimärkommun är huvudman eller genom lag ålägger huvudmännen ett sådant ansvar.Del kan dock finnas anledning att återkomma till denna fråga, om huvudmannaskapetför ungdomsvårdsskolorna och de statliga vårdanstalterna föralkoholmissbrukare förs 1977/78:126 20 överfrån staten till landstingskommunerna eller primärkommunerna i anslutning tillden nya sociallagstiftning som har föreslagits av socialutredningen ibetänkandet (SOU 1977:40) Socialtjänst m. m. Ensärskild fråga är om ersättning skall kunna utgå även för skador som har uppkommitutan samband med brott, 1 den hittillsvarande tillämpningen av rymlingsanslagethar ersättning ibland getts i sådana fall. Utredningen vänder sig mot dennapraxis och anser att ersättning i fortsättningen bör komma i fråga endast närskadan har vållats genom en brottslig handling. Utredningen framhåller dock i fall då skadan har tillfogats arbetsgivare, hyresvärd, övervakare ellerfosterförälder till skadevållaren eller då den har vållats vid en rymning intebör ställa alltför höga krav på bevisningen om atl den skadevållande handlingenulgör ett brott. Detta uttalande kritiseras av ett par remissinstanser, somanser det olämpligt att man inför något slags presumtion för att skadan idessa fall har vållats genom brott. I övrigt har uiredningens förslag lämnatsutan erinran under remissbehandlingen. anser jag att en genomgående förutsättning för ersättning enligt denya reglerna bör vara att skadan har vållats genom brott. Ett sådant krav böralltså i fortsättningen gälla även vid rymlingsskador. Som framhållits underremissbehandlingen bör frågan om det föreligger ett brott inte bedömas på annalsätt i dessa fall än vid andra brottsskador. Den som begär brotlsskadeersältningmåste alltså kunna visa att skadan har uppkommit genom en brottslig handlingoch inte enbart genom en oaktsamhet som ej är straffbar. Omständigheternatorde emellertid ofta vara sådana att sökandens påstående om hur skadan haruppkommit kan godtas ulan någon mera ingående utredning.