prop · G10375 · 1977-12-31 00:00:00 — För att en ransonering skall kunna genomförasmåste regeringen få bemyndigande såväl att föreskriva att lagen helt ellerdelvis skall tillämpas som att meddela de ytterligare föreskrifter som bedömsnödvändiga. Frågan blir då vilket stöd regeringsformen ger för ett sådantbemyndigande i andra situationer än de som anges i ovannämnda lagrum. 7 § regeringsformen kan lämna bemyndigande till regeringen attmeddela föreskrifter som avser ämnen som räknas upp i paragrafen, t. ex.tillverkning, kommunikationer och näringsverksamhet. Det kan alltså konstateras att ett bemyndigande avifrågasatt slag kan införas i ransoneringslagen under fömtsättning att deföreskrifter som avses bli meddelade kan hänföras till något av de ämnen somnämns i 8 kap. 7 §. När det gäller föreskrifter som direkt avser t. ex.tUlverkare eller annan som yrkesmässigt tUlhandahåller en vara eller liknandemöter uppenbarligen inga hinder mot att i lagen ta in ett bemyndigande om attregeringen får meddela sådana föreskrifter eftersom tillverkning ochnäringsverksamhet finns med bland de ämnen som räknas upp i 8 kap. 7 §. I denmån en föreskrift lägger uppgifter på enskilda konsumenter eller grupper avkonsumenter eUer ålägger konsument eller konsumentgrupp att tåla något kan detmöjligen sägas att saken inte är lika klar. Jag vill dock erinra om att även omen ransoneringsföreskrift formellt endast avser näringsidkare den också måstefå verkningar som drabbar enskilda konsumenter. Det torde därför inte annat äni rena undantagsfall vara möjligt att påstå att en ransoneringsföreskriftendast gäller för näringsverksamhet. För egen del anser jag därför att ransoneringsåtgärderav olika slag i förevarande avseende måste betraktas på ett enhetligt sätt. Jagfinner således att regeringsformen medger att det ifrågasatta bemyndigandet tasin i ransoneringslagen. Denna tolkning vinner stöd av motivuttalanden vid tillkomstenav regeringsformen. I kommentaren till 8 kap. 7 § i prop. 1973: 90 fram höll sålunda föredraganden (s. 311) att allmänna ransoneringslagen hör till de lagar som genom uppräkningen i paragrafen förs in under dess tillämpningsområde. . . . ' Detegalionsmöjligheten enligt 8 kap. 7 § regeringsformenbör enligt min mening i första hand utnyttjas så att samtliga former av freds-kr i s förs in under lagens tillämpningsområde. Med fredskris åsyftar jagkrissituationer då produktion, sysselsättning, export och konsumtion inte kanupprätthållas i normal omfattning på grund av importbortfall EV en eller fleraförsörjningsviktiga varor utan att det är krig eller krigsfara i vår näraomvärld. 4 1977/78. Prop.1977/78: 75 50 Försörjningssvårigheter kan även uppkomma till följd avnågon inom landet inträffad extraordinär händelse, s.k. inre kris. Den elbristsom uppkom torde ha haft sin grund i flera samverkande inhemskaorsaker, bl. a. extrem torka och skador i viktig produktionsanläggning. Men deförsörjningssvårigheter som dessa händelser föranledde kunde inte bemästrasmed stöd av allmänna ransoneringslagen, som inte kan sättas i tiUämpning vidinre kris. För att lösa försörjningsproblemen tvingades ilikhet med vad som har skett vid ytterligare några tillfällen att stifta ensärskild ransoneringslag. Mot den bakgrunden uppkom fråga bl, a. i omkomplettering eller ändring av allmänna ransoneringslagen (FöU 1974: 10, rskr1974: 36). Tanken på att låta ransoneringslagstiftningen gälla ävenvid inre kris har tidigare avvisats. Man har tidigare ansett att ett allvarligtknapphetsläge inte skulle kunna uppkomma så plötsligt på grund av inre händelseratt ransoneringsåtgärder med stöd av fullmaktslagstiftning skulle behöva sättasin. De betydande förändringar som det svenska samhället hargenomgått under har medfört att riskerna förförsörjningsproblem till följd av inrikes händelser har ökat sombehovet av snabba insatser har blivit större. Genom koncentrationen i näringslivet,produktionsapparatens alltmer invecklade natur m. m. kan ett haveri, sabotageeller annat terrordåd med hänsyn till var och när det inträffar få förförsörjningen m}'cket svåra konsekvenser. Regeringen bör därför ha möjlighetatt snabbt bemästra sådana situationer. Sabotage i inhemska försörjningsviktigaanläggningar kan enligt min mening ingå som ett led i försök att försvaga vårmotståndskraft. Även bojkotter eller andra ekonomiska sanktioner mot vårt landkan ha ett sådant syfte. Jag vill också framhålla att kravet på samhället attansvara för medborgarnas välfärd har ställts allt högre. Oavsett omförsörjningssvårigheter är att hänföra till en utom landet inträffad händelseeller en inhemsk försörjningskatastrof kommer det att krävas att statsmakternaskall kunna vidta verksamma motåtgärder. Regeringen måste därför ha möjligheteratt snabbt sätta in åtgärder även i en försörjningskris som är en följd av inomlandet inträffade händelser. I likhet med flertalet remissinstanser delar jagsålunda utredningens uppfattning att det är sakUgt motiverat attundanta inre kris från ransoneringslagens tillämpningsområde. De händelser som skaU kunna läggas tiU grund förransoneringslagens tillämpning bör givetvis vara av undantagskaraktär.Utredningen har sammanfört dessa undantagssituationer vid sidan av krig ochkrigsfara i begreppet utomordentlig händelse. Som någon remissinstans har påpekat hade det varitönskvärt om det hade gått att närmare precisera de situationer som avses. Detär dock, som har framhållits av utredningen och remissinstanserna, ytterligtsvårt 1977/78: 75 51 attpå ett enkelt och entydigt sätt täcka in alla de situationer vid fredskriseroch inre kriser, i vilka lagen skall få tillämpas. Redan i propositionen(1954: 20) med förslag till allmän ransoneringslag uttalade föredraganden attbegreppet utomordentUg händelse kunde vålla tolkningssvårigheter men att detvar uppenbart att de situationer som åsyftades var så många och av så skiftandeslag att "det svårligen lät sig göras att i en lagtext uttömmande beskrivadem". Begreppet utomordentlig händelse förekommer emellertid redan iallmänna ransoneringslagen oeh är således tidigare godtaget. Det har därmedockså den fördelen att det är ett välkänt begrepp för planeringsansvarigamyndigheter och andra organ på ransoneringsområdet. Jag anser därför attbegreppet bör behållas. Jag vUl understryka att begreppet bör tolkasrestriktivt. Detkrav på undantagskaraktär som Ugger i begreppet utomordentlig händelse innebärsåvitt avser inre kris, att försörjningssvårigheterna inte skaU ha uppkommittUl följd av statsmakternas eget handlande. Enväsentlig skillnad mellan fredskris och inre kris är härvid att svenskamyndigheters möjligheter att påverka oeh styra utveckUngen vid fredskris ärsmå. Vid inre kris kan däremot dessa möjligheter vara förhåUandevis goda. Detuppstår ständigt försörjningssituationer i vilka myndigheterna måste ingripaoeh styra utvecklingen, om inte brister och andra problem skall uppkomma.Sådana situationer, i vilka skäligt rådrum finns för att vidta nödvändigaåtgärder, kan enligt min mening inte betecknas som utomordentliga händelser iransoneringslagens mening. För bedömningen om en inhemsk händelse uppfyllerkravet på undantagskaraktär blir sålunda tidsfaktorn av stor betydelse. Jaganser att i det uppställda kravet ligger att den krissituation som har uppståttskall ha inträffat plötsUgt eller trots de insikter som statsorganen besitter ha varit svår att förutse. Om inte någon av dessa kriterier föreligger kanenligt min mening endast i undantagsfall, exempelvis då hamstring kan förstärkabristsituationen, kravet på undantagskaraktär anses uppfyllt. Exempel påinhemska händelser av undantagskaraktär som här avses kan vara t. ex.omfattande bränder eller skadegörelse i produktionsanläggningar som är av storbetydelse för folkförsörjningen. Ett annat exempel är givetvis plötsligtuppkomna naturkatastrofer. Jagvill understryka att den snäva avgränsningen av begreppet utomordentlighändelse förstärks av kravet att det till följd av händelsen skall ha uppkommitknapphet eller betydande fara för knapphet på försörjningsviktig förnödenhet.Detta innebär exempelvis att en utomordentlig händelse inte kan medföra lagenstillämpning om den uppkomna bristen på förnödenhet kan täckas på ett rimligtsätt, t. ex. genom import. Genom att rekvisitet "knapphet påförnödenhet" brister, kan inte fullmakten användas. på den svenska arbetsmarknaden kan föranleda att försörjningen medviktiga förnödenheter lamslås så att behov av krisåt- 1911118: IS 52 I Ukhet med utredningen och en enhällig remissopinion anser jagatt en inhemsk facklig stridsåtgärd inte kan anses som en sådan utomordentlighändelse som får föranleda att regeringen sätter ransoneringslagen itillämpning. Detta bör i princip gälla också i fråga om s. k. vild strejk.Endast i mycket specieUa undantagsfall bör regeringen få sätta lagen i tiUämpningom det är nödvändigt för att förhindra att en allvarlig krissituation uppstårtill följd av det avtalsbrott som den vilda strejken utgör. Däremot anser jag ilikhet med utredningen att facklig stridsåtgärd i annat land som medförimportbortfall och en bristsituation här i landet kan medföra att lagen fårtUlämpas. Till skillnad från vad som gäller for en inhemsk konflikt påarbetsmarknaden kan statsmakterna inte påverka utveckUngen i det främmandelandet. Föratt möjliggöra ransonering av elektrisk kraft med stöd av ransoneringslagenäven i de fall då försörjningssvårigheterna inte hänför sig till enutomordentiig händelse, har utredningen föreslagit att en särskild bestämmelseom detta tas in i ransoneringslagen. Den svenska kraftindustrin ifrågasätter isina remissvar behovet av en sådan särbestämmelse. Enligt kraftindustrinsmening är det inte större sannolikhet för att separat elbrist skaU uppstå änför att separat brist skaU uppkomma inom annan energisektor. Kraftindustrinföreslår därför att alla orsaker till elbrist som inte beror på krig ellerkrigsfara skall betraktas som utomordentlig händelse. Alternativet är, menarkraftindustrin, att bygga ut bestämmelsen i fråga till att innefatta knapphet som har uppstått av annan anledning än tUl följd av utomordentlig händelse påall energi och på förnödenheter i övrigt av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen. Kraftindustrinfår stöd för sin ståndpunkt av statens industriverk. Verket menar attelkraftsystemet numera har byggts ut så att det tillgodoser högt ställda kravpå leveranssäkerhet. Med hänsyn härtill och då vattenkraften inte längre spelaren så dominerande roll som tidigare anser verket att det inte finns stöd för ensärbehandling av elkraft i ransoneringslagen. Ä andra sidan anför verket attdet kan vara praktiskt och arbetsbesparande att ha en bestämmelse av denkaraktär som den som har föreslagits för elkraft. Denna bestämmelse bordeemellertid i så fall enUgt verkets mening täcka alla för landets försörjningväsentiiga förnödenheter i fråga om vilka förutsebara bristsituationer inte ärhelt uteslutna. Föregen del finner jag ingen anledning att föreslå en särbestämmelse för elkraftoch heller inte att begreppet utomordentlig händelse ges en speciell innebördpå elområdet. Tanken att bestämmelsen i fråga skuUe behållas men utvidgas tillatt gälla bristsituationer avseende aUa slags förnödenheter kan jag inteacceptera. Särbestämmelsen avseende elkraft i ulredningens lagförslag böralltså utgå i sin helhet. 1977/78: 75 53 5.2.2Beslut om lagens tillämpning Ransoneringslagenskaraktär av beredskapslag innebär, som jag har antytt, att lagenformeUt är i kraft men att den kan tillämpas endast i vissa krislägen. Jag hartidigare redogjort för i vilka krislägen som jag anser att lagen bör kunnatiUämpas. Jag övergår härefter till att redogöra för hur jag anser att lagenskall sättas i tiUämpning m. m. Ilikhet med vad som gäller enUgt allmänna ransoneringslagen bör den nyalagen automatiskt träda i tillämpning om kommer i krig. HotasSverige av främmande makt kan lagens tillämpning inte utlösas med automatikutan den måste göras beroende av en bedömning om hotet är att anse somkrisfara. Denna bedömning bör regeringen givetvis göra. Jagansluter mig till utredningens ståndpunkt att det bör ankomma på regeringen attföreskriva att bestämmelserna i lagen ej skall tillämpas längre, då kriget harupphört eller krigsfara inte längre bedöms föreligga. Även om nu angivnaförutsättningar för lagens tillämpning har upphört kan försörjningsproblemendock finnas kvar . Om ransoneringsåtgärder måste vidtas föratt bemästra problemen torde det, som utredningen har föreslagit, vara lämpligtatt regeringen föreskriver att lagen skall tUlämpas till följd av denutomordentliga händelse som kriget eller krigsfaran har utgjort. Tillämpningenbör därvid begränsas till , högst varje gång. En uttryckligbestämmelse om detta bör tas in i lagen. Jaghar tidigare påpekat att de åtgärder som kan vidtas med stöd avbefogenhetsbestämmelserna i ransoneringslagen kan innebära allvarliga ingrepp inäringslivets och i enskildas förhållanden. Detta talar för att riksdagenmedverkar i samband med att lagen sätts i tillämpning. Detta kan ske på olikasätt. Förde kristägen som jag har behandlat krigsfara och sådana utomordentligahändelser som är föranledda av krig eller av krigsfara som riket har befunnitsig i delar jag i likhet med remissinstanserna utredningens mening att detmåste ankomma på regeringen att sätta lagen i tillämpning. medverkanbör i dessa fall säkerställas genom att regeringen måsteunderställa beslutet prövning. Beträffandeövriga krissituationer, fredskris och inre kris, har utredningen föreslagitatt lagen sätts i tUlämpning på samma sätt som i de svårare krislägena.Härigenom anser utredningen att kraven på snabbt handlande vidförsörjningskriser kan uppnås. Motbakgrund av att förslaget i förhållande tUl vad som f. n. gäller innebär enutvidgning av regeringens befogenheter att sätta ransoneringslagen itillämpning diskuterar flera remissinstanser förslaget både ur principieUsynvinkel och utifrån praktiska ändamålssynpunkter. 1977/78: 75 54 nägraremissvar anförs att det från principiell synpunkt är bétänkUgt med enfullmaktslagstiftning av ransoneringslagens karaktäi: under fredstidaförhållanden. Andra remissinstanser menar att den omständigheten att regeringeni förväg måste inhämta medgivande minskar benägenheten att tillgripafuUmaktslagstiftning oeh att begära längre gående fullmakter än vad som medhänsyn till läget framstår som oundgängligen nödvändigt. Fråganom medverkan då ransoneringslagen skall sättas i tUlämpning vidfredskris och inre kris måste övervägas mycket noggrant. Den normalabeslutsordningen och kompetensfördelningen mellan riksdag och regering ifredstid bör inte åsidosättas genom fullmaktslagar annat än i undantagsfall.En tillämpning av den principen talar, som några remissinstanser har påpekat,för att samtycke inhämtas innan lagen sätts i tUlämpning i nuavsedda krissituationer. Motdenna principiella ståndpunkt står, som jag har berört, kraven påsnabbhet och effektivitet för att ransoneringsåtgärder skall få avsedd verkan.Den avvägning som här måste göras kan inte grundas på teoretiska övervägandenutan måste ske med utgångspunkt i samhäUsutvecklingen och med beaktande av oUkaintressen. Jaghar tidigare (avsnitt 5.1) pekat på hur sårbart det moderna samhället är ikrissituationer. Hamstring kan också befaras i ökad omfattning och utrymmetför sparåtgärder kan väntas bli begränsat inte minst på energiområdet. Det kandärför bli nödvändigt att sätta in regleringsåtgärder i ett tidigt skede av enkris. Motden bakgrunden anser jag i likhet med flertalet av remissinstanserna attkraven på snabbhet och effektivitet väger så tungt att regeringen bör hamöjlighet att sätta lagen i tillämpning i samtUga de situationer då lagen kantillämpas. Utredningens förslag att regeringen med undantag förkrigsfarefallet skall ange lagen skall vara i tillämpning,högst varje gång, anser jag lämpUgt. Såsom utredningen även harföreslagit bör regeringens beslut understäUas förprövnmg. Härigenom får möjlighet att bedöma frågan i sak och attompröva regeringens beslut. Jag anser de av utredningen föreslagna tidsfristernaval avvägda. De ansluter för övrigt tUl vad som annars gäller inom beredskapslagstiftningen.Det bör framhållas att såvitt avser fredskris den nu förordade lösningen ocksåöverensstämmer med vad söm gäller enUgt oljekrislagen (1975: 197). Tillsist vill jag i detta sammanhang betona att regeringen självfallet alltid börinhämta samtycke innan ransoneringslagen sätts i tiUämpning omdetta kan ske utan olägenhet. Om exempelvis ransoneringslagen har tiUämpatsunder och regeringen anser att lagen bör vara i tillämpning underytterligare , torde det 1977/78: 75 55 regelmässigt finnas rådrum att begära samtycketill att lagen får tillämpas . 5.3.1 Reglering av liandel m. m. Utredningsförslaget innebär att de s. k.befogenhetsbestämmelserna i allmänna ransoneringslagen flyttas över utanförändringar i sak tUl den nya ransoneringslagen. De bestämmelser som häråsyftas är de som finns i 2 och 3 §§ allmänna ransoneringslagen om reglering avhandel m. m. samt i 4 och 5 §§ avseende clearingavgift och prisutjämningsavgift.Utredningen framhåUer att det under utredningsarbetet inte har framkommitnågra omständigheter som har medfört behov av att ändra de nu angivnabestämmelserna. Inte heller vid remissbehandlingen har önskemål framförts omändringar. Jag förordar därför att bestämmelserna flyttas över till den nyaransoneringslagen på sätt utredningen har föreslagit. Tilltillämpningen av befogenhetsbestämmelserna knyts i den nuvaranderansoneringslagen de ytterligare bestämmelser som behövs för att en ransoneringeller annan reglering skall kunna genomföras. I likhet med utredningen ochremissinstanserna anser jag det vara lämpligt att med några undantag föra överockså dessa bestämmelser till den nya lagen utan ändringar i sak. Hit hörexempelvis bestämmelserna om ransoneringsbevis. I de fall jag föreslår sakligaändringar behandlas dessa särskilt i senare avsnitt. Den nuvarande ransoneringslagen innehåller ingabestämmelser om rätt att genom förfogande ta egendom i anspråk. Allmänna förfogandelagen(1954: 279) tillkom med allmänna ransoneringslagen.Förutsättningarna för tillämpningen av de båda lagarna var från början desamma.Lagarna var tänkta att vid en försörjningskris sättas i tillämpning samtidigt.Frågan om förfoganderättens utsträckning diskuterades i förarbetena till dessalagar, varvid det konstaterades att möjligheterna att förfoga inte gjorde siggällande med samma styrka under andra utomordentliga förhåUanden än krig ochkrigsfara. Visserligen hade förfogandemöjligheter enUgt vissa äldre lagarsällan tUlämpats och i de fall detta hade skett hade det endast varit ibegränsad omfattning. Detta kunde dock inte åberopas som stöd för ett antagandeatt förfogandebefogenheten utan olägenhet kunde undvaras. Åtskilliga av defrivilliga avtal som hade slutits mellan ransoneringsansvarigamyndigheter och näringsidkare skulle troligen inte ha kommit till ständ, ansågman, om inte myndigheterna hade haft möjlighet att i sista hand besluta omförfogande. Prop,1977/78: 75 56 Utredningen konstaterar att erfarenheterna från oljekrisen1973 1974 ger stöd för den redovisade uppfattningen att möjUghet tillförfogande måste finnas för att en tiUfredsställande reglering av bristvarorskall kunna komma till stånd. Ett annat skäl av mer försörjningspoUtiskkaraktär är enligt utredningen att statsmaktema måste ha möjlighet att förmåden som har lager av bristvara att omsätta varan på marknaden, om han skullevägra detta, exempelvis i förhoppning om framtida prisstegringar. Utredningenpåpekar vidare att även om krisens art och omfattning har betydelse för hurstort behovet av förfogande kommer att bU, erfa:renheterna talar för attförfogandemöjligheten måste finnas vid såväl krigs- och krigsfarefallen somvid fredskris och inre kris. Regeringen har tidigare beslutat inhämta lagrådetsyttrande över ett förslag till ny förfogandelag som chefen förförsvarsdepartementet har framlagt. Om detta föranleder lagstiftning innebärdet att möjligheterna till förfogande kommer att inskränkas i förhållande tillvad som gäller. Enligt förslaget skall nämligen den nya förfogandelagenstillämpningsområde avse enbart sådana utomordentUga förhållanden som ärföranledda av krig eller krigsfara på sätt föreskrivs i 13 kap. 6 §regeringsformen. I likhet med remissinstanserna delar jag utredningensuppfattning att behov av att få ta i anspråk egendom kan föreUgga i samband medatt ransoneringsåtgärder genomförs, oavsett vilken krissituation som har föranlettlagens tiUämpning. Utredningen har föreslagit att möjligheten att ta ianspråk egendom i samband med ransoneringar tillgodoses på så sätt attregeringen får möjlighet att föreskriva att förfogandelagens regler fårtUlämpas utan hinder av vad i den lagen föreskrivs om förutsättningarna förlagens tillämpning. Ett flertal remissinstanser tillstyrker utredningensförslag till lagteknisk lösning av förfogandefrågan. Kraftindustrin genomstatens vattenfallsverk och Centrala driftledningen ifrågasätter dock om utredningensförslag är ett "från lagteknisk och rättssäkerhetssynpunkt"lämpligare alternativ än att ta in alla behövliga förfogandebestämmelser iförfogandelagen "oavsett orsaken tiU, syftet med och den situation ivilken bestämmelserna erfordras". Jag kan inte förorda den lagtekniska lösningen somkraftindustrin som ett alternativ har angett eftersom den skulle bryta söndersystematiken i den nya förfogandelagen. Jag har samrått med försvarsministerni denna fråga. Utredningens förslag har den fördelen att det förenklarlagtexten. Jag har emellertid stannat för att ta in förfogandebestämmelser iransoneringslagen. Många skäl talar härför bl. a. att en koppling då kan görasi lagtexten mellan ransonering av viss vara och förfogande över sådan vara.Härigenom blir förfogande Prop.1977/78: 75 57 en naturlig del av det system som krävs för attransoneringsåtgärder skall kunna genomföras. Det är, som både utredningen och remissinstanserna harbetonat, väsentiigt att förfogandemöjligheten enligt ransoneringslagen inte utsträckslängre än vad som är absolut nödvändigt. Jag anser därför att man bör knyta antillämpningen av förfogande till befogenhetsbestämmelserna i ransoneringslagenoch föreskriva att förfogande får ske endast då det är oundgängligen nödvändigtför att möjliggöra reglering enUgt ransoneringslagen med förnödenheter som ärav vikt för totalförsvaret och folkförsörjningen. Förfogandebestämmelsernasräckvidd kan ytterligare begränsas genom att de i likhet med vad som gällerenligt oljekrislagen utformas som en möjlighet att förfoga över egendom i visstsärskilt fall. Jag anser inte att en sådan bestämmelse skulle medföra någrastörre nackdelar från ransoneringsteknisk synpunkt. Försörjningsansvariga myndigheterhar bedömt det som sannoUkt att beslut om förfogande under fredskris och inrekris kommer att bli sällsynta och i den mån de förekommer röra mycketstora, svåravvägda och principiellt betydelsefulla frågor, I de flesta ärendenkommer sannolikt nödvändig egendom att ställas till myndigheternas förfogandepå frivillighetens väg. Med hänsyn till att något markant behov av att kunnameddela generella föreskrifter om förfogande således inte synes föreliggaförordar jag att förfogandebestämmelserna i ransoneringslagen endast skall avsebeslut i visst fall. Det bör i första hand ankomma på regeringen att fattasådant beslut. Härigenom anser jag att enhetlighet och restriktivitet vidtillämpningen bäst främjas. Med hänsyn till att ransoneringslagen kan komma atttillämpas i skiftande situationer i vilka behovet av förfogande kan vara svårtatt förutse bör dock regeringen ha möjlighet att delegera beslutanderätttill myndighei. Behovet av en sådan delegationsmöjlighet torde vara särskiltstort då det gäller s. k. dispositionsförbud, dvs. förbud alt disponera överegendom i avvaktan på beslut om förfogande. Utredningen har föreslagit att förfogandemöjligheten medstöd av ransoneringslagen bör begränsas till att endast avse ianspråktagande avsådan egendom som finns hos näringsidkare.