prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — Detta kan enligt länsstyrelsenmotivera en närmare undersökning av möjligheten att slopa krimmalvårdsorganensvetorätt och därmed åstadkomma en mmdre komplicerad reglering. Förslagsvis kanman sätta upp en katalog över dels obUgatoriska och dels ej obligatoriskapasshinder. Vid ej obligatoriskt hinder skulle skyldighet föreUgga för passmyndighetatt höra kriminalvårdsorgan. Om man vid fortsatt utredning kommer till allvetorätten bör bibehållas, anser att det bör prövas om inte ivart fall länsstyrelse som besvärsmyndighet bör vara obunden avkriminalvårdsorganens ställningstagande. Enannan lösning i fråga om prövningsförfarandet förordas av hovrätten över Skåneoch . Hovrätten understryker att frågan om det föreligger sannolikaskäl att anta att den dömde skulle ägna sig åt brottslig verksamhet i sambandmed vistelse utomlands inle är alt spörsmål som det bör ankomma påkriminalvårdsorgan att ta ställning tUl. Enligt hovrättens mening är detnärmast självfaUet att avgörandet av de ärendena bör åvila de allmännadomstolarna. De i promemorian anförda skälen mot ett sådant syslem är enligthovrättens uppfattaing inte särdeles bärkraftiga. Den prövning som skallförekomma i ärendena bör enligt hovrätten inte utformas som ett stäUningstagandetill varje pass- 1977/78:156 153 ansökansom görs av en kriminalvårdsklient. Lämpligare är att införa ytterligare ensanktion paraUell med förvisning och körkortsåterkal-lelse innebärande attdomstol får möjlighet att i brottmålsdom föreskriva att den dömde inom vissangiven tid inte får lämna landet. Sanktionen skulle då innebära ett hindermot utfärdande av pass för den dömde , liksom om han redaninnehar pass ett förordnande om återkallelse av passet för . Med ettsådant system skulle det bli möjligt att anknyta sanktionen tiU de kategorierav brott som torde avses med det diskuterade passhindret. Man erhåller ocksågarantier för en allsidig prövning som uppfyller de rättssäkerhetskrav som börställas på förfarandet. Ett villkor för tillgripande av sanktionen i frågasynes nämligen böra vara att åklagare i brottmålsrälte-gången gör gällande att rekvisitetär uppfyllt och att domstolen finner delta vara utrett. Hovrätten påpekar attden tilltalade härigenom också får möjlighet att bevisa de påståenden somframförs i processen. Ytterligareett uppslag har förts fram av bl. RA förordar en ordning som innebär attprövningen i passärende aUtid skall ankomma på den polismyndighet som ärpassmyndighet. Som underlag för prövningen skall erforderlig utredninginhämtas. Yttrande från vederbörande kriminalvårdsorgan bör även ompassmyndigheten har att göra en självständig prövning i kriminalvårdsfallen iregel tUlmätas avgörande betydelse. Till bUden hör också domstolens syn påfrågan om tvångsmedel i brottmålet. RÄ anser alt prövningsförfarandet skuUeförenklas vid den sålunda förordnade ordningen. Vidare uppnår man fördelen medett enhetUgt fuUföljdssystem, något som bör bidra tUl en mindre skiftandepraxis. Motsvarande synpunkter förs fram även av länsåklagaren i Södermanlandslän och polisstyrelsen i . Polisstyrelsen påpekar ocksåatt poUsen genom sin brottssparungsverksamhet har skaffat sig sådan kännedom omde frågor det här gäller att övervakningsnämnds eller skyddskonsulentsyttrandekan få värdefull komplettering. Tankenatl överföra den materiella prövningen tiU poUsen diskuteras också avFöreningen . Föreningen anser i och för sig altpromemorieförslaget är bättre än de nuvarande reglema. Föreningen ifrågasätterdock om de kriminalvårdande myndighetema över huvud laget skall ha befattningmed passprövningen för de föreslagna kategoriema och om inte prövningen lika gämaskulle kunna ske hos polismyndigheten. Vidare är föreningen tveksam tUl om kriminalvårdsorganensyttrande bör ha formen av ett veto i faU där sökanden inte anses böra tiUdelaspass. Föreningen anser alt det skuUe kunna vara tiUräckligt att yttrandetinnefattar ett till- eller avstyrkande av ansökningen. Förslagetatt låta skyddskonsulent, resp. styresman för anstalt, få befogenhet att medge men ej vägra tillstånd till utfärdande av pass hälsas med tUlfredsställelseav polisstyrelsen i distrikt. Frop.1977/78:156 I54 styrelsenframhåller att kriminalvårdsfallen erfarenhetsmässigt utgör huvuddelen av deärenden som föranleder inhämtande av yttrande. Genom att därvidövervakningsnämndens sammanträdesdagar f. n. måste inväntas, uppstår i mångafall en avsevärd fördröjning av dessa ärenden, som enligt polisstyrelsenserfarenhet nästan utan undantag ändå utmynnar i ett medgivande till att passfår utfärdas. Enligt polisstyrelsens uppfattning kommer den föreslagna ordnmgendärför att avsevärt förkorta väntetiden för denna kategori av sökande. En liknandeuppfattning redovisas av Föreningen , som framhåUeratt den nuvarande ordningen att övervakningsnämnden skall pröva varje frånpassmyndighet inkommen förfrågan om passinnehav för en person som står underövervakning har lett tUl en i många fall tungrodd administration. Ettgenomförande av förslaget skuUe enUgt föreningen innebära en förenkling avadministrationen av passprövningsärendena. Förslagettillstyrks också av Föreningen styresmän och assistenter m. fl vidkriminalvårdsanstalterna som dock anmärker att det har berett föreningen vissasvårigheter att entydigt ta stäUning tiU frågor om styresmans resp.skyddskonsulents engagemang i passärenden. Det synes nämligen enUgt föreningenvara en trend att de yngre kriminalvårdstjänstemännen finner det olustigt attta ansvar vid fall av repressiva åtgärder mot klienter. Föreningen påpekar emeUertidatt bestämmelsema i den föreslagna passlagen ingalunda är unika i dettahänseende. En mängd ärenden rörande andra lagar och författningar där repressivitetkan åläggas under tjänstemannaansvar kunde nämnas. Majoriteten av föreningensmedlemmar anser därför att förslagets utformning i detta avseende är invändningsfritt. Motsattinställnmg i denna fråga har hovrätten över och , som anser attbeslutanderätten i de aktuella ärendena även bör . Hovrätten påpekar att det här är fråga om ärenden av sådanvikt för den dömde att avgörandena, liksom i andra ingripande frågor, börankomma på övervakningsnämnd. Det förhåUandet att många av ärendena innebär enförhållandevis okomplicerad prövning och är av relativt mtinbetonad karaktärutgör enligt hovrätten inte skäl för att lägga beslutanderätten på styresmanoch skyddskonsulent. a. gäller att avgöra att det verkligen är fråga om ettrutmbetonat och enkelt ärende. Denna prövning bör förbehåUas övervakningsnämnd.Ätt ge skyddskonsulent befogenhet att fatta beslut i dessa ärenden skuUe ävenkunna iimebära att skyddskonsulenten kommer i en olycklig mellanställning i förhåUandetiU klienterna. Ärendena medför enligt hovrätten inte heller någon särskildbelastning för övervakningsnämnderna i den mån de är enkla och okomplicerade.Genom att utnyttja möjligheten tiU ordförandebeslut kan, om så skuUe vara erforderligt,beslut fattas mycket snabbt även inom ramen för en övervak-ningsnämndsprövning.Samma uppfattning har övervakningsnämnden 1977/78:156 155 iUppsala, som bl. a. påpekar att man inte kan bortse från att den som undergårkriminalvård själv kan anse sin passfråga ha sådan valör att han gäma ser denbehandlad av en mera fristående myndighet än skyddskonsulent eller styresmanför anstalt. övervakningsnämndeni , femte avdelningen, ansluter sig i princip tUl tanken att övervakningsnämndemabör befrias från sådana uppgifter som har mtinbetonad karaktär. Nämnden kandock inte dela den ståndpunkten att frågor om passtillstånd kan anses vararutinärenden. Som anförs i promemorian tillmäts frågan om innehav av pass storbetydelse av den dömde, och en passvägran innebär en stor begränsning i dendömdes medborgerliga rättigheter. Ansvaret för beslut i passfrågor bör därförprincipiellt inte ligga på tjänstemannaplanet utan hos övervakningsnämnden.Nämnden påpekar att detta inte utesluter att möjlighet kan införas för resp.nämnd att i administrativ ordning delegera beslutanderätten i vissa ärenden tiUskyddskonsulenten eller styresmannen. får ju härigenommöjlighet att i delegationsbeslutet ange närmare riktlinjer för prövningen avdessa frågor. Ävenöveråklagaren i åklagardislrikt avstyrker promemorieförslaget i dennadel. överåklagaren framhåller att när en passökande har fått klart för sig attstyresmannen eller skyddskonsulenten har remitterat hans ärende tUlövervakningsnämnden, detta blir liktydigt med all styresmannen ellerskyddskonsulenten inte för sin del vill ge sökanden förtroendet att ha pass.Rätten att ha pass är ofta en känslig fråga för den dömde. Samarbetet med ochförtroendet för styresmannen eller framför allt skyddskonsulenten kanskadas om denne inför sökanden måste framstå som negativ lill passansökningen.Med hänsyn härtill skulle det vara bättre om övervakningsnämndema tog ansvaretför och avgjorde samtliga passtillståndsfrågor. Även om övervakningsnämndernahar rätl många passärenden att avgöra , är ärendena för det mesta avenkel beskaffenhet och torde inte tynga nämndemas verksamhet i alltför höggrad. Polisstyrelsen i som enUgt vad som har angettsförut är av den uppfattnmgen att prövningen i de aktuella fallen bör ankommapå poUsen vänder sig särskilt mot tanken att ge styresman för anstaltbefogenhet att lämna tUlstånd tUI passinnehav. AUtför många exempel pålättsinnigt eller rent av felaktigt meddelade permissioner har enligt poUsstyrelsenupplevts för att förslaget i denna del skaU kännas tUlfredsstäUande. Länsstyrelseni län påpekar att förslaget torde innebära att om styresmannen ellerskyddskonsulenten först efter stor tvekan finner att passtiUstånd bör kunnameddelas, övervakningsnämnden inte kommer i kontakt med ärendet. Länsstyrelsenanser det otUlfredsstäUande att frågan om passtillstånd även i tveksamma fallkan avgöras av en enskild tjänsteman. Förslaget bör därför kompletteras med enbestämmelse atl styresman och skyddskonsulent får meddela passtillstånd då detär Prop.1977/78:156 156 uppenbartatt sådant tillstånd skaU meddelas. I övriga faU bör ärendet understäUasövervakningsnämnden. En liknande lösnmg förordas av hovrätten över ochBlekinge under föratsättning att promemorieförslaget i princip anses böragenomföras. Hovrätten anser det olyckligt att begränsa styresmans och skyddskonsulentsrätt att hänskjuta ett ärende till fall där tillstånd anses inte kunnameddelas. Enligt hovrättens mening bör någon sådan begränsning inte finnas,utan de nämnda tjänstemännen bör under alla förhållanden ha möjlighet att närde så önskar överlämna ett ärende till övervakningsnämndens prövnmg. Härigenomkan alla tveksamma ärenden avgöras av nämnden. Vadbeträffar återkallelse av pass i de nu aktuella fallen anserövervakningsnämnden i det i och för sig riktigt att det materiellabeslutet skaU ankomma på övervakningsnämnd, åtminstone i den mån det inte befinneslämpligt att låta central kriminalvårdsmyndighet handha den uppgiften. Nämndenunderstryker emeUertid angelägenheten av att det finns klara ratiner, som gördet möjligt för skyddskon-sulenl, styresman för kriminalvårdsanstalt ochpassmyndighet men också att till nämnden anmäla fall,där passåterkaUelse framstår som påkallad. Det synes däremot inte varalämpligt, att i enlighet med promemorieförslaget låta skyddskonsulenten ochstyresmannen göra en framställning tUI nämnden, om detta skall ha tUl innebördalt yrkande måste framstäUas om att klientens pass skall återkallas.Skyddskonsulenten och styresmannen bör inte framstå i något partsförhållandetill klienten. För syftet med bestämmelsen om återkallelse av pass ärtillräckligt att övervakningsnämndens uppmärksamhet fästes vid det särskildafallet. Inte hellerövervakningsnämnden i , femte avdelningen, anser altövervakningsnämnds befogenhet att återkaUa pass bör bli beroende av skyddskonsulenlseller styresmans begäran härom. En återkallelse får ju, framhåller nämnden,anses utgöra ett betydelsefuUt led i frivårdsarbetet, och en sådan åtgärd bördärför stå nämnden såsom aUtjämt ansvarig ledare av frivården till budsoberoende av de nämnda tjänstemännens framstäUning därom. En aiman sak är attdet av praktiska skäl oftast bUr från skyddskonsulenten eller styresmannen sominitiativet lill en sådan åtgärd kommer. Hovrätten över och påpekaratt frågan om passåterkaUelse kan uppkomma i samband med övervakningsnänmdensgenomgång av ett ärende eUer prövnmg av en helt annan fråga. Det synes då varaonödigt att uppstäUa ett formellt vUlkor om att det måste göras en särskildframställning om att nämnden skall pröva återkaUelsefrågan. Ensärskild fråga rörande ansvaret för beslut om passtUlslånd tas upp avkriminalvårdsstyrelsen. Styrelsen erinrar om den specieUa reglering somomfattar intagna med en verkstälUghetstld överstigande . Enligt 33 §kungörelsen (1974: 248) med vissa föreskrifter rörande tiUämp- Prop.1977/78:156 157 ningenav lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt fordras för dessa intagna beslutav i frågor om korttidspermission. För denna kategoriintagna bör enUgt styrelsens uppfattning i StäUet förvederbörande styresman eUer övervakningsnämnd pröva frågan om passtUlslånd. Enannan möjUghet är att frågan om passtUlslånd för denna kategori prövas avkriminalvårdsnämnden. Talan mot eUerkriminalvårdsnämndens beslut i passärende bör i så fall föras hos regeringen. Slutligenbör anmärkas att länsåklagaren i genereUt ifrågasätter om intepromemorieförslagets bestämmelser om passtiUstånd kan ersättas av regler omomhändertagande av pass. Dessa regler skulle kunna utformas efter förebild avden ordning som förekommer vid omhändertagande av pass i samband medreseförbud. Med en sådan lösning behövs det enligt länsåklagaren över huvudtaget inte något pass-tiUståndsinstitul. Den passökande bör få sitt pass. Men ide fall där passtillstånd enligt förslaget skall kunna vägras bör detutfärdade passet i stället omhändertas. 3.3Passbinder för personer som är intagna för sluten psykiatrisk vård m. m. Frågani vad mån begränsningar bör ställas upp för psykiskt sjuka ellerutvecklingsstörda diskuteras utförligt av och psykiatriskanämnden. Enligtsocialstyrelsen är det långt ifrån självklart att psykisk sjukdom och psykiskutvecklingsstörning skall betraktas som så avgörande tillstånd elleregenskaper att de skall medföra särbehandling vid utfärdande av pass. Det finnsenligt styrelsen andra handikapp som kan utgöra lika slora skaderisker vidutlandsresa, t. ex. fall av alkohol- och narkotikamissbruk. Ett annat argumentemot särskilda passhinderbestämmelser är alt det praktiska behovet härav tordevara mycket Utet. Styrelsen ifrågasätter om det inte för det mesta är möjligtatt hindra utiandsresor av personer som är allvarligt psykiskt sjuka eUerstörda utan atl inskränka rätten att erhålla och inneha pass. Förinskränkningar i räiten tiU pass talar å andra sidan enligt styrelsen attpsykiska avvikelser i en del fall typiskt sett kan sägas vara av det slag attdet framstår som önskvärt alt förhindra alt vederbörande reser utomlands. Ettavskaffande av passhinderbestämmelserna kan också vara betänkligt urvårdsynpunkt. Följden skulle kunna bli att vården blev mera restriktiv med bl.a. färre permissioner. Vid en avvägning av anförda argument stannarsocialstyrelsen för att godta principen att psykiska avvikelser skall kunnamedföra inskränkningar i rätten tiU pass. Ennågot annorlunda principinställning redovisas av psykiatriska nämnden. Nämndenunderstryker att syftet med lagen (1966: 293) om Prop.1977/78:156 158 beredandeav sluten vård i vissa fall (LSPV) är att garantera sluten vård åt den som är ibehov därav i enlighet med de kriterier som anges i lagen. Något behov avutfärdat pass för den som är intagen på sjukhus med stöd av LSPV föreliggerinte i andra faU än då som i begränsad omfattning förekommer utiandsresorutgör ett direkt inslag i vården. Detta gäller enligt nämnden även om denintagne är utskriven på försök. Nämnden påpekar att reglema omförsöksutskrivning är så konstmerade att patienten när som helst skaU kunnaåterföras tiU vård på sjukhuset, om det behövs för att tUlgodose vårdbehovet.Garantin för återintagning är möjligheten till poUshandräckning enUgt 35 § LSPV.Denna garanti bortfaUer vid utlandsvistelse. Den nuvarande ordningen enUgtvilken överläkaren aUtid skaU höras över en passansökan för den som bereds vårdenligt LSPV är därför enligt nämnden principieUt bäst förenlig med LSPV. Då emeUertiden övergång tUl maskinell passhinderprövning inte medger bibehåUande avnuvarande regler, vill nämnden inte motsätta sig en ordning med passtiUståndsom förutsättning för utfärdande av pass till den som bereds vård med stöd av LSPV,Nämnden framhåUer att det här anförda har motsvarande tillämpning i fråga omden som är omhändertagen enligt lagen (1967: 940) angående omsorger om vissapsykiskt utvecklingsstörda (omsorgslagen). Vadbeträffar föratsältningarna för en begränsning av passrättigheterna i de nuaktuella fallen framhåller att patienter med allvarligapsykiska sjukdomar ofla behandlas i den frivUUga psykiatriska sjukvården. Detär således inle möjligt att med utgångspunkt i vårdformen dela in patienterefter den psykiska sjukdomens svårhelsgrad. I många fall där hemtransport harskett genom försorg har det gällt frivilligt vårdadepatienter. anser att det sakligt sett riktiga skuUe vara attinskränka rätten till pass i samtliga fall där det finns sannolika skäl attanta att en resa utomlands skulle innebära fara för patienten själv ellerannan oavsett om vården sker frivUUgt eller med tvång. Styrelsen framhåUer åandra sidan att en utvidgning av det slaget skulle slå i strid med debedömningar som legat tiU grund för utformningen av den frivUUga vården och attäven andra kompUkationer kan tänkas uppslå. Utan att ytterUgare utredning görsär styrelsen därför inle beredd att föreslå att passtillståndsreglema skaUomfatta även frivilligt vårdade. Styrelsen godtar därför den allmännabestämmelsen i förslaget om särskild passprövning efter anmälan av överläkareför dem som har omhändertagits enligt LSPV. Vad gäller omhändertagna enligtomsorgslagen, anser styrelsen dock att det ur praktisk synpunkt är överflödigtmed särskUda passhinderbestämmelser. Styrelsen föreslår därför atl förslagetändras på den punkten. anser att den personkrets för vilken passtiUstånd skall krävas iprincip kan bestämmas på det sätt som har skett i promemorieförslaget. NämndenframhåUer dock att det kan ifrågasättas om 1977/78:156 159 intepasstUlståndsreglema borde avse alla som är omhändertagna enligt 35 §omsorgslagen, således även vårdhemsklientelet. Med hänsyn tiU att frågan tordeha ringa praktisk betydelse viU psykiatriska nämnden emellertid inte framföranågot yrkande på denna punkt. Vad beträffar föratsättningama för att vägra passtUlslåndbör enUgt nämnden inte uppställas annat villkor än för återintagning efterutskrivning på försök. Med hänsyn härtiU bör en regel i ämnet innehålla endastatt passtUlslånd får vägras, om det med hänsyn till ändamålet med vården ärolämpligt att patienten innehar pass. PromemorieförslagettUlstyrks i sin helhet av utvecklingsstörda iÖrebro län. Frågani vad mån särskUda regler bör gäUa för patienter vilkas intagning föranlettsav brott diskuteras av ett par remissinstanser. Utskrivningsnämndenför konstaterar att de i promemorian har föreslagits attövervakningsnämnd skall få vägra passtillstånd bl. a. om det finns skäl attanta att den dömde skulle ägna sig åt brottslig verksamhet i samband med utiandsresa.Enligt utskrivningsnämndens mening föreUgger samma skäl för vägran av pass förden som kan antas ägna sig åt brottsUg verksamhet, oavsett om han genom domöverlämnats till kriminalvård eller tUl vård enligt LSPV eller omsorgslagen.Förslaget bör därför kompletteras med föreskrift om att passtillstånd fårvägras för den som efter domstols förordnande är föremål för sluten psykiatriskvård enligt LSPV eUer vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda, omdet finns skäl att anta att patienten skulle ägna sig åt brottslig verksamhet isamband med utlandsresa. SocialstyrelsenframhåUer i denna del att de psykiska avvikelserna för den grupp patienter somhar begått brott typiskt sett är av samma slag som för övriga här aktueUavårdfall. För person som begått brott kan nämligen vård enligt LSPV elleromsorgslagen som huvudregel inte komma i fråga under andra grundförutsättningarän dem som gäller för person som inte begått brott. Även om de medicinskakriterierna för vård av brottsliga och icke brottsliga patienter sammanfalleranser ändå att passfrågan, i de fall vården föranletts av attpatienten begått brott, bör bedömas annorlunda än i övriga fall. Vissa av dekriminella patienterna kan framstå som farligare än andra partienter, vilket lalarför en särbehandUng. Det finns också aspekter med kriminalpolitisk anknytning.Det är knappast hållbart att hävda att passhinderbestämmelserna skall tas bortför de psykiskt avvikande som begått brott så länge bestämmelser av det slaget fiimskvar för dem som dömts till kriminalvård. Sammantaget ställer sig styrelsensåledes i princip bakom den regel som föreslås i promemorian. Förslagetatt sjukvårdsmyndighetema, lUl skUlnad från vad som f. n. är fallet, skall fåbesluta även om återkallelse av pass tiUstyrks uttryckligen avsocialstyrelsen, psykiatriska nämnden och utskrivnlngshåmnden Prop.1977/78:156 160 konstaterar att förslaget innebär att återkallelsenfår begränsas till att avse . Styrelsen anser att det skulle varalämpligt att ha provisorisk återkaUelse som huvudregel, eftersom det troligenmycket ofta är så att en provisorisk återkaUelse är en tiUräcklig åtgärd.Länsåklagaren i ställer sig däremot starkt tveksam till frågan omman över huvud taget bör införa en möjlighet att återkaUa pass för personer somundergår sjukvård. Påmotsvarande sätt som i fråga om regleringen beträffande passvägran förpersoner som undergår kriminalvård diskuteras i några yttranden frågan om ienlighet med promemorieförslaget sjukvårdsmyndigheternas beslut i passfråga börvara bindande för passmyndigheten. a. , psykiatriska nämnden, och län, tillstyrker promemorieförslaget i dennadel eUer lämnar det utan erinran. Enligt promemorians lösning som självklar. Ett par remissinstanseranser att prövningen också i dessa fall bör anförtros åt den polismyndighet somär passmyndighet. EnUgt RÅ bör det vara en fördel från vårdsynpunkt attprövningen inte ankommer på vårdmyndigheterna. Länsåklagaren i Södermanlandslän vänder sig mot tanken att samma vårdorgan som vårdar en person också skaUpröva om denne skall erhåUa pass eller inte. Med denna ordning föreUgger enligtlänsåklagaren risk alt den objektiva bedömningen huravida personen skallerhålla passtUlslånd eUer inte blir åsidosatt. Förslaget anses också lämnautrymme för en onödig byråkratisering. Promemorians förslag att passtUlslåndskall kunna meddelas av överläkare men att beslut som innebär att tUlståndvägras eUer att passet skall återkallas skall meddelas av utskrivningsnämndresp. beslutsnämnd tillstyrks av utskrivningsnämnden för . Nämndenkonstaterar vidare all ulskrivningsnämnd och beslutsnämnd enligt förslaget harall ta ställning lill återkallelse av pass oberoende av om vederbörande läkaregjort framställning därom. för biträder dennakonstruktion och understryker vikten av att handlingsfriheten förutskrivningsnämnden inte beskärs på samma sätt som för övervakningsnämnden,vilken enligt förslaget får föreskriva att pass skall återkallas först efterframställning av skyddskonsulent eller styresman för anstalt. Promemorians lösning idenna del kritiseras emeUertid av psykiatriska nämnden. För prövningen omfrågor om passtiUstånd bör enligt nämnden den i LSPV tiUämpade behörighelsuppdetaingenföljas. Prövningen bör således anförtros överläkaren, om inte patienten tillhörden i 17 § andra stycket LSPV angivna kategorien, i vUket fall prövningen börankomma på utskrivningsnämnden, överläkarens beslut att vägra passtillståndbör kunna överklagas till utskrivningsnämnden. Prop.1977/78:156 161 gatoriskthänskjutande av frågan till utskrivningsnänmden står inte i samklang medprinciperna i LSPV och bör enUgt nämnden inte genomföras.