prop · G10355 · 1977-12-31 00:00:00 — Av samma uppfattning är , somanger alt det i praktiken är den vanligaste ordningen alt sluveribolaget svararför samordningen. Förbundet pekar på atl godshanteringen på kaj och ombord ären sammanhängande uppgift och atl de bästa kunskaperna i godshantering finnshos stuveriarbetare och deras ansvariga arbetsledning. stuvareförbundhar samma uppfattning och menar att det blir ett alltför lösligt system omredare och stuveriförelag avtalsvägen får komma överens om vem som skall haansvaret. Svenska transportarbetareförbundel finner utredningens förslagotillfredsställande och anser att ansvaret alltid skall vila påstuveriarbetsgivaren. På så vis får raan en klar och entydig regel som inte gerupphov till tvekan om vilken arbetsgivare som i en viss situation bärsamordningsansvaret. påpekar att problemen medsamordningsfrågorna kan vara mer eller mindre omfattande. Om t. ex. etl fartygbefinner sig i "hemmahamn" bhr verksamheten i och kring fartygetmycket intensiv. Förutom pågående lossnings- och lastningsarbete kanreparations- och annal underhållsarbete förekomma. Vid sidan av dettaförekommer också besök av leverantörer m. fl. Enligt förbundet torde det vidsådana tillfällen vara nödvändigt alt överlåta samordningen lill Prop, 1977/78: 55 69 stuveriarbetsgivaren.Oftast är det denne som har den lokalkännedom och de kontakter som ärnödvändiga för att arbetet skall löpa så smidigt som möjligt. Flertaletremissinstanser som har uttalat sig särskilt i denna fråga förordar således attansvaret för samordning av skyddsåtgärder primärt läggs på den arbetsgivare somsvarar för lastnings- och lossningsarbetet. Vad dessa remissinstanser haranfört har övertygat mig om att övervägande skäl talar för attstuveriarbetsgivaren i första hand bör ha detla samordningsansvar. Jag förordardärför all en regel av denna innebörd förs in i lagen. Av remissyttrandena stårdock klart alt en sådan regel inte får göras undantagslös. Detta skullenämligen kunna åstadkomma en mängd praktiska svårigheter. Det har i dettasammanhang särskill pekats på hur förhållandena gestaltar sig förfärjetrafiken och ro-ro-trafiken. Om den för stuveriarbetet ansvarigearbetsgivaren skall ha samordningsansvaret, måste det öppnas en raöjlighet attavtalsvägen komma överens om att redaren skall ha detta ansvar. Jag förordardärför alt en sådan regel införs. Den eventuella olägenheten med elt system därolika lösningar är länkbara får inte hindra att förnufriga resultat skall kunnauppnås i praktiken. Delär svårt alt på förhand mer preciserat ange de fall, där samordningsansvaretbör överlåtas på redaren. Jag vill dock framhålla att det för fartyg somregelbundet besöker såväl svensk sora utländsk hamn, t. ex. färjor och andrafartyg i linjetrafik, måste betecknas som angelägel alt samordningen fungerarpå samma sätt i den svenska resp. den utländska hamnen. För all godtagbararesultat skall nås i sådana frågor är det naturligt att arbetsgivarnadiskuterar lämpliga lösningar och att avlal om att samordningsansvaret överlåtspå redaren träffas när det framstår som mindre lämpligt att ansvaret liggerkvar hos stuveriarbetsgivaren. Jag räknar med att man i praktiken skall ståöppen för avlal av denna innebörd. Lagregleringenav samordningsansvaret vid geraensarama arbetsställen är en relativt nyföreteelse. Det är därför nödvändigt att noga studera reglernas praktiskatillämpning och överväga om andra lösningar kan uppnås på dessa frågor. Jagvill med detta säga att när nya erfarenheter har vunnits kan det finnasanledning alt på nytt ta upp dessa frågor lill behandling. Utredningensförslag till lydelse av 9 kap. 5 § fjärde och femte styckena sjösäkerhetslagenhar inte föranlett några andra kommentarer än elt påpekande från att lydnadsplikten enligt fjärde stycket är förvidsträckt och måste begränsas lill samordningsfrågor. Jag ansluter mig tillföreningens ståndpunkt härvidlag. För att åsladkomma den önskvärdabegränsningen kan ledning hämtas i motsvarande bestämmelse i 7 a § fjärdestycket arbetarskyddslagen. Där sägs att den som har samordningsansvar skalltillse att saraordning Frop, 1977/78: 55 70 skerav skyddsåtgärder på arbetsstället och att övriga arbetsgivare och arbetstagaresom sysselsätts på arbetsstället är skyldiga att följa de anvisningar som hanlämnar i detta syfte. Härigenom klargörs att övriga arbetsgivare ocharbetstagare bara behöver rätta sig efter anvisningar i fråga om samordning avarbetarskydd. För att tillgodose önskemålet från fartygsbefälsföreningenförordar jag all en molsvarande regel förs in i sjösäkerhetslagen. Härigenomnås också den fördelen alt det i etl och samma stycke klart preciseras vilkaåligganden som vilar på alla berörda parter, däribland även den som har samordningsansvaret.Utredningens förslag lill femte stycke i 9 kap. 5 § sjösäkerhetslagen harlämnats utan erinran av remissinstanserna och jag förordar att förslagetgodtas. Enligt1 kap. 7 § sjösäkerhetslagen föreligger för polismyndighet och vissa andramyndigheter skyldighet att lämna tillsynsmyndighet erforderligt biträde. Utredningenföreslår med förebild från arbetarskyddslagen att beslämmelsen kompletlerasmed föreskrift om biträdes- och upplysningsskyldighet för hälsovårdsnämnd ochsjömansläkare. Förslaget har godtagits av remissinstanserna och jagtillstyrker det för egen del. Jag återkommer lill en specieU fråga som rörsjömansläkare i specialmoliveringen. 9 § sjösäkerhelslagen innehåller vissa bestämmelser om tystnadsplikt.Utredningen föreslår att bestämmelsen kompletteras bl. a. med regler omtystnadsplikt för skyddsombud och ledamot i skyddskommitté. En motsvaranderegel finns i 51 § arbetarskyddslagen. Regeln har bl. a. motiveratsav alt den bidrar till alt stärka skyddsombuds och skyddskommittés ställningoch handlingsmöjligheter. Utredningen har inte föreslagit någon motsvarighettill 51 § andra stycket arbetarskyddslagen, enligt vilken tystnadsplikten harutsträckts till att gälla också ledamot i styrelse för lokal facklig organisalionraed avseende på vad denne har erfarit av skyddsombud eller ledamot iskyddskommittén som har utsetts av organisationen. Utredningen har ulföriigtmotiverat sitt ställningstagande i specialmotiveringen till paragrafen, tillvilken jag får hänvisa. Det förslag utredningen har lagt fram har godtagits avremissinstanserna. För egen del vill jag ansluta mig till vad utredningen haranfört. I1 kap. 10 § föreslår utredningen en ny bestämmelse om läkaresinformationsplikt. Läkare, som i sin verksamhet får kännedom om sjukdom somkan ha samband med fartygsarbete, skall anmäla delta tillförvaltningsmyndighet som regeringen utser. En bestämmelse med hknandeinnehåll finns sedan gammalt i 52 § arbelarskyddslagen. Avsikten med denna äratt ge arbelarskyddsmyndighelen 1977/78: 55 71 upplysningarom uppkomsten av hälsorisker i arbetslivet. Enligt utredningens mening bör enbestämmelse om läkares anmälningsplikt tas in även i sjösäkerhetslagen.Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot att en sådan bestämmelseinförs i lagen och jag tillstyrker alt så sker. Ellförslag som har kritiserats är däremol del tillägg som har föreslagits i 3kap. 2 § sjösäkerhetslagen, vilket innebär atl det på fariyg skall finnassärskill inrättade utrymmen för förenings- och skyddsverksamhet. Som framgår avremissammanställningen har för mindre fartyg, och motsatt sig en bestämmelse av föreslageninnebörd. Sålunda menar bl. a. att ordalydelsenav den föreslagna lagändringen antyder alt ifrågavarande lokaler inte skullevara möjliga alt disponera för andra ändamål. På medelstora och stora fartygfinns normalt två mässar, två dagrum, elt frilidsrum och ibland ytterligarepublika rum. Föreningen anser att något eller några av dessa ulrymmen bör kunnaanvändas som sammanträdeslokaler för föreningsverksamhet. Lagförslagetutesluter, enligt föreningens tolkning, denna möjlighel. Föreningen frarahållervidare att lagförslagel är oacceptabelt för fartyg som byggs med elt brultotonnagepå högst 1 599 registerlon. anför att ett minimikravär att det finns låsbara förvaringsutrymmen av en storlek tillräcklig för attrymma de handlingar som facklig förtroendeman och skyddsombud behöver för sinverksamhet. Föregen del finner jag atl den tolkning av ändringsförslaget som har gjort har fog för sig. Jag har också förståelse förden oro föreningen och de båda andra nämnda remissinstanserna känner införförslaget och de verkningar detla kan få. Utredningen pekar på att förslagetstår i god överensslämmelse med bestäramelsen i 3 § lagen om fackligförtroendemans ställning på arbetsplatsen, enligt vilken facklig förtroendemanskall ges tillfälle att på arbetsplatsen disponera lokal eller annat utrymme,som behövs för det fackliga uppdraget. I belysning av den kritik som harframförts kan jag inte hell dela utredningens uppfattning härvidlag.Förtroendemannalagen talar enbart om alt förtroendeman skall ges tillfälle attdisponera lokal eller annat utrymme på arbetsplatsen och inte, såsom den föreslagnalydelsen av 3 kap. 2 § sjösäkerhetslagen, om alt det skall finnas särskillinrättade utrymmen för avsett ändamål. I förarbetena (prop. 1974: 88) tillförtroendemannalagen talas om arbetsgivarens skyldighet att ställa lokaler m.m. till förfogande (s. 162 nederst) och att förtroendemannen bör få tillgångtill lämplig lokal (s. 217). För alt få överensstämmelse medförtroendemannalagen på denna punkt förordar jag alt det föreslagna tilläggettill 3 kap. 2 § får ulgå och att en raotsvarighet till förtroendemannalagensbeslämmelse placeras där den logiskt sett 1911/lS: 55 72 hörhemma, näraligen sora ett tillägg till den föreslagna beslämmelsen i 9 kap. 7§' fjärde slyckel sjösäkerhelslagen. Tillägget bör utformas så, att ombudetskall ges tillfälle atl disponera lämplig lokal eller annat utrymme på fartygetsom fordras för uppdraget. Utredningenföreslår i 8 kap. sjösäkerhetslagen vidgade möjligheter förtillsynsmyndigheten att ingripa när risk för ohälsa eller olycksfall kanbedömas föreligga vid användning av visst ämne eller viss arbetsmetod. Sålundaföreslås i 1 §, sora handlar ora nyttjandeförbud, att användningen av visstämne eller viss arbetsmetod kan förbjudas i avvaktan på rättelse, omanvändningen av ämnet eller meloden innebär fara för ohälsa eller olycksfall.En motsvarighet till lagförslaget finns i 53 § arbetarskyddslagen. I en ny 4 §föreslås möjlighet för myndigheten alt tvinga fram ell avhjälpande av uppdagadbrist, som inte är av den storleksordningen alt nyttjandeförbud är aktuellt.Sjöfartsverket skall vidare få möjlighet alt låta verkställa åtgärd på denförsumliges bekostnad om brist inte åtgärdas inom förelagd tid. Detsamma gällerunder vissa närmare angivna oraständigheter när redaren inte utan dröjsmål kantillslällas beslut och i sådana fall då omedelbar åtgärd behövs. Slutligenföreslås i en likaledes ny 5 § all vite skall få utsättas i beslut om förbudeller föreläggande. Remissinstansernaär överlag positiva till dessa förslag. Det påpekas särskilt att möjlighetenatt förena förbud eller föreläggande med vite är ändaraålsenlig. Sjöfartsverketanser emellertid att 1 § bör kompletteras raed en regel sora ger verket stödatt förbjuda användningen av viss lokal i fartyg. En sådan regel kan användasnär en lokal befinns bristfällig i fråga om ventilation, om utrymningsvägarnaär satta ur stånd, larmanordningar är bristfälliga eller annars då uppehåll ilokalen kan medföra risk för ohälsa och olycksfall. Ävenjag anser att utredningens förslag i denna del är värdefullt som elt led iarbetet på att motverka ohälsa och olycksfall på våra fartyg. Jag förordardärför atl utredningsförslaget genomförs. I likhet med anser jagalt bestämmelserna också bör, liksora motsvarande beslämraelse iarbetarskyddslagen, avse lokaler och förordar att ett tillägg görs härom. Medanledning av ell påpekande från arbetarskyddsstyrelsen att lagtexten i 4 § kange upphov till missuppfattningen att föreläggande i motsats till vad somföreslås gälla beträffande förbud inte kan avse arbetsmetod eller ämne villjag förorda att det genom ett tillägg klargörs att föreläggande, där så ärmöjligt, kan avse även arbetsmetod, ämne och, som en följd av det sagda,lokal. Enligt59 § arbetarskyddslagen är arbetsgivare skyldig att på anmodan avarbetarskyddsstyrelsen eller yrkesinspektionen föranstalta om undersökning avämne eller material, som han använder eller framställer i sin verksamhet,eller att 1911/lS:55 73 tillhandahålla prov för sådan undersökning. Någonmotsvarighet härtill finns inte i sjösäkerhetslagen. Utredningen föreslår attregler i detta avseende las in som en ny 3 § i lagens 9 kap. Förslagel går ihuvudsak ut på att redaren på anmodan skall vara skyldig att föranstalta omundersökning av ärane eller raaterial som finns på fartyget eller tillhandahållaprov för undersökning. Denna skyldighel åvilar lastägaren i fråga om ämne ellermaterial som skall lastas ombord och inte har kommit under redarens vård. Vidunderlåtenhet alt följa anmodan skall sjöfarisverkei kunna låta verkställaåtgärderna på den skyldiges bekostnad. Vidare föreslås regler omkostnadsansvaret för undersökning och slutligen sägs atl anmodan kan förenasraed vite. Utredningens förslag till 9 kap. 3 § sjösäkerhelslagen harinte mött några erinringar från reraissinstansernas sida. Även i detta fall ärdet fråga om att anpassa sjösäkerhetslagstiflningen till vad som redan gälleri land. Jag förordar därför alt utredningsförslaget godtas. Bland ansvarsbestämmelserna i 10 kap. sjösäkerhetslagenhar de föreslagna ändringarna i 8 kap. samraa lag föranlett vissa ändringar i 4§. Utredningen föreslår således atl straffbestämmelsen däri utvidgas att avseäven överträdelse av meddelat föreläggande enligt 8 kap. 4 §. Vidare harbestämmelsen formulerats ora raed hänsyn till att även annan än befälhavarenkan överträda förbud eller åsidosätta föreläggande. För att uppnåöverensstäraraelse med bestämmelsen i 63 § arbetarskyddslagen föreslås attstraffmaximum höjs till fängelse i högst elt år. I ett andra stycke har tagitsupp en regel för att undvika att straff utdöms i fall när föreläggande ellerförbud har kombinerats med vite. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget.Jag förordar atl det genomförs. I 10 kap. 5 § sjösäkerhetslagen föreslås en nybestämmelse, som anknyter till befälhavarens särskilda rält att beordra arbetesom har stoppats av skyddsombud. Enligt förslaget skall befälhavaren dömas tillböter, om han beordrar arbete i strid mot skyddsombuds beslut utan att skälsora anges i 9 kap. 9 § föreligger och därmed intresset att skyddsarbetetombord bedrivs i behörig ordning uppenbari åsidosätts. Utredningen tänker sigatl bestäraraelsen skall kunna lillämpas i ett sådant fall där en befälhavareshandlingssätt alt grundlöst beordra ett arbete i strid mot ell skyddsombudsbeslut framstår som ytterst klandervärt. En felbedömning av en uppkommensituation är enligt utredningen i och för sig inte tillräcklig för attstraffansvar skall inträda. För att befälhavaren skall kunna dömas bör hanshandlingssätt vittna om bristande förståelse för skyddsombudets roll iskyddsarbetet eller nonchalans gentemot de former som lagstiftningen har skapatför skyddsarbetet ombord. Reraissinstanserna har inte hafl några invändningar molförslaget. 1977/78: 55 74 anser dock att befälhavarens exklusiva rätt att beordraarbete i strid mot skyddsombuds beslut bör vara förenat med ansvar som motsvararen yrkesinspektörs tjänsleansvar. Förbundet föreslår att detta genomförs på såsätt att befälhavare som har missbrukat sin rätt i nämnt hänseende skall kunnadömas till böter eller fråntas rällen alt vara befälhavare på svenskt fartyg ihögst elt år. Denföreslagna ansvarsbestämmelsen har inte någon förebild i annan motsvarandelagstiftning. Jag har för egen del funnit att det är svårt att på annal sättkomma till rätta med påtagligt missbruk från befälhavarens sida i sådanasituationer som här är aktuella. Jag är därför beredd att ansluta mig tilltanken på att det införs en ansvarsregel av det slag uiredningen harföreslagit. Ett uppfyllande av Svenska sjöfolksförbundets önskemål synes stå istrid med nu gällande lagstiftning i vilken det tidigare ämbetsansvaretupphörde vid ulgången av . Jag förordar att utredningens förslag följs. Utredningenhar i 10 kap. 10 § sjösäkerhetslagen föreslagit vissa ändringar i den tidigaregällande särskilda regeln om brott mot tystnadsplikt enligt 1 kap. 9 § ilagen. Förslaget har mist sin aktualitet sedan bestämmelsen har upphört attgäUa (SFS 1975: 722). Detta sammanhänger med alt det sedan den 1 januari 1976finns en beslämraelse av generell räckvidd om brott mot tystnadsplikt i 20 kap.3 § . Denna omfattar även brott mot 1 kap. 9 § sjösäkerhetslagen. Utredningenhar vidare föreslagit ett tillägg lill 70 § sjölagen, enligt vilket regeringeneller myndighet som regeringen bestämmer kan besluta om skyldighet for redareeller befälhavare alt anraäla inträffade olycksfall eller tillbud tillolycksfall eller sjukdomsfall utöver vad som anges i paragrafens första slycke.Syfiet med tillägget är enligt utredningen att kunna komplettera de uppgiftersom flyter in till genom den rapporteringsskyldighet som följerav lagstiftningen om arbetsskadeförsäkring. Utredningen anser alt 9 kap. 10 §sjösäkerhetslagen kan upphävas om en bestämmelse av denna innebörd införs isjölagen. Enligtmin mening passar den föreslagna bestämmelsen, som bl. a. syftar tillåligganden för redare, systematiskt mindre väl i 70 § sjölagen. Denna paragrafåterfinns nämligen i elt kapilel som handlar ora fartygs befälhavare.Utredningens förslag medför även komplikationer i fråga om ansvarsreglerna i328 § sjölagen. Jag förordar därför att det av utredningen föreslagnabemyndigandet i stället las in i 9 kap. 18 § sjösäkerhelslagen. Fartygsmiljöutredningenhar också föreslagit vissa ändringar i till-lätnpningskungörelsen tillsjösäkerhetslagen. Del ankoramer på rege- 1911/lS: 55 75 ringenatt utfärda sädana bestämmelser. Jag vill dock här inforraations-vis lämna enkcitfattad redogörelse för de ändringar i kungörelsen som jag avser alt föreslåregeringen. I1 kap. tillämpningskungörelsen bör i 6 § tas in en ny regel omtillsynsmyndigheter vid gemensamma arbeten på fartyg. bör gesrätt att meddela erforderliga föreskrifter i fråga om samordning avskyddsåtgärder. Motsvarande befogenhet bör tillerkännas arbetarskyddsstyrelseneller yrkesinspektionen i fråga om fartyg som har tagils in på varv i Sverigeoch i fråga om fariyg som lossar eller lastar i svensk hamn. Sistnämndareglering, som avviker från utredningens förslag, är närmast en följd av deöverväganden som jag har gjort belräffande 9 kap. 5 § sjösäkerhetslagen. Vidarebör i 1 kap. lillärapningskungörelsen tas in vissa bestämmelser om anmälan avläkare ora sjukdom, om skyldighet för tillsynsmyndighet att kostnadsfritttillställa skyddsombud avskrift av vissa handlingar och om expediering av vissadomar eller beslut i mål om ansvar enligt sjösäkerhetslagstiflningen. Ikungörelsens 9 kap. bör föras in vissa ytterligare bestämraelser omskyddsorabud och skyddskommitté. Underrättelser om vem som tar emot framställningari skyddsfrågor ombord och på rederiet skall lämnas till skyddsombud och deombordanställda. Vidare avser jag att föreslå nya regler om framställning omåtgärd från skyddsombuds sida, om skyddsombuds rätt att påkalla ingripande avtillsynsrayndighet, om skyddskommittés sammansättning och om förfaringssättetnär företrädare för redare cch ombordanställda i skyddskoraraitté inte kan enasig om beslut. Lagförslagetbor genoraföras med verkan från . Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom kommunikationsdepartementetupprättats förslag till lagom ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg. 3 och 6 §§ Idessa paragrafer har uttrycket "svensk konsul" bytts ut mot"svensk utlandsmyndighet". Detla sammanhänger med att udandsmyndighetnumera är det vedertagna begreppet i fråga om svensk utlandsrepresenta- Prop,1977/78: 55 76 Sålunda talas i förordningen (1976: 785) medinstruktion om handläggning av sjöfartsärenden vid utlandsrepresentationengenoragående om utlandsmyndighet som handläggare av ärenden. Det kan ocksånämnas att regeringen i beslut raed stöd av 1 kap. 3 §sjösäkerhetslagen har förordnat bl. a. elt antal ambassader att som utlandsmyndigheterutöva tillsyn av fariyg. Även av detla skäl är det olämpligt att behållauttrycket "svensk konsul" i lagtexten. 1 kap. 7 § Paragrafen, i vilken f. n. föreskrivs skyldighet för bl.a. polis- och tullmyndighet atl lärana tillsynsmyndighet det biträde sombehövs, har kompletterats med en föreskrift om skyldighet att även läranatillsynsmyndighet behövliga upplysningar. Biträdes- och upplysningsskyldighelenskall gälla också för hälsovårdsnämnd och läkare. Bestämmelsen motsvarar 52 §arbetarskyddslagen. Enligt utredningens förslag skulle inga andra läkare änsjömansläkare omfattas av biträdes- och upplysningsplikten. Någon begränsningav motsvarande slag finns inte i arbelarskyddslagen (52 §). fannsvissa begränsningar men dessa togs bort vid 1973 ärs ändringar i lagen. Föregen del finner jag begränsningen till sjömansläkare mindre lämplig. Medsjömansläkare avses läkare som utses av med stöd av Kungl. brevden angående bestämraelser om antagande av sjömansläkare m. m.Sjömansläkare skall bl. a. ulföra läkarundersökningar av sjömän enligtbesläramelser i mönstringsförordningen (1961: 87, ändrad senasi 1973: 287).Enligt min mening bör upplysnings- och biträdesskyldigheten gälla även förandra läkare. Jag tänker då främsl på förelagsläkare som inte ärsjöraansläkare. Till detla kommer all det f. n. inorakommunikationsdepartementet bereds vissa förslag till förändringar belräffandesjömanshälsovården, som bl. a. syftar rill alt ge fler läkare behörighet altutfärda läkarintyg för sjöfolk. Jag förordar därför att"sjömansläkare" i paragrafen ersätts med "läkare". 1 kap. 9 § Paragrafen motsvarar 51 § arbetarskyddslagen. Frågan om tystnadsplikt för skyddsombud och ledamol iskyddskommitté har behandlats i avsnitt 5.5. Ändringar i paragrafen har sketti enlighet med vad som har sagts där. Även i övrigt har jämkningar vidtagits.Tystnadsplikten har utsträckts lill att avse även arbetsförfarande,affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhållande avbetydelse för landels försvar. Beslämmelsen i den föreslagna nya lydelsenöverensstämmer helt med 51 § arbelarskyddslagen. Som jag tidigare (avsniti 5.5) har framhållit finns intelängre någon särskild ansvarsregel i sjösäkerhetslagen för brott raottystnadsplikten 1977/78: 55 77 enligt 1 kap. 9 §. I stället gäller den allmänna regeln ombrott mot tystnadsplikt i 20 3;ap. 1 kap. 10 § Denna heslän:r.-else, som jag lidigare har behandlat iavsnitt 5.5, är ny i siösäke':heis';ajen. Den motsvarar 52 §arbelarskyddslagen. I fråga om anmälningsskyldigheten har inte skett någonbegränsning lill viss eller vissa kategorier av läkare. Anmälan skall enligt paragrafen göras till myndighet somregeringen bestäraraer. För riiisdagens information vill jag nämna att jag idelta hänseende har för a", sikt atl, i enlighel med utredningens förslag,föreslå en bestämmelse i tillärapningskungörelsen till sjösäkerhetslagen,enligt vilken anmälan skall göras till . 3 kap. S § Regeln, sorn är ny, motsvarar bestäraraelsen i 39 §arbelarskyddslagen cm san-.verkjn mellan arbetsgivare och arbetstagare iskyddsfrågor. Jag har tidiglire (avsnitt 5.2.1) uppehållit mig vid denna fråga. Fartygsniiljöiilredningen har utformat sitt förslag idenna del med hänsynstagande 'J.ll att samverkan bör omfatta också arbetsgivaresom inte är red?.rs. Utredningen har därvid främst syftat på entreprenör somanlitas av redaren. Förslaget har kommenterats av , swnframhåller att paragrafen inte bara återspeglar vad som sägs i 39 § . '.rbetarskyddslagenom saraverkan raellan arbetsgivare och arbetstagare utan också i viss raån vadsom sägs i 7 a § arbetarskyddslagen orn samråd mellan två eller fleraarbetsgivare. Förbundel ifrågasätter o.m inte "annan arbetsgivare"bör utgå ur paragrafen, som därigenom inskränks till att avse samverkan mellanredare och ombordanställda.