prop · G10314 · 1977-12-31 00:00:00 — De rytmiskt-musikaliskakonventioner som musikindustrin skapar innebär en utjämning av nationellasärdrag och en musikalisk likriktning. Seminariet diskuterar vårt behov ochberoende av den kommersiellt producerade musiken och menar att torftigheten ivår yttre mUjö, våra arbets- och levnadsförhållanden liksom fritidens allmännakommersialisering har möjliggjort ett ekonomiskt utnyttjande av mångamänniskors behov av musikaliska upplevelser. Seminarietanser att musikutbildningen inte får avstå från att göra bruk av de uttryck ochkonventioner som musikindustrin producerar. Musikutbildningen får inte helleravskärma sig från de kommunikationstekniska erfarenheter som följer av den musikindusttiellatillväxten. Seminariet hävdar att det är fel att på det sätt som sker ikulturdebatten betrakta kommunikationstekniken enbart som ett hjälpmedel attsprida musik. Därigenom förhindras en urspmngligare och djupare förståelse förvad teknik är och hur den nya kommunikationstekniken bidrar till att omdanamusiklivet. Seminarietbetonar särskilt att musikutbildningen måste värna om det viktiga nyskapandetinom jazz och pop. Den nya musikrörelsen för icke-kommersiell musik står i daginför en ny utvecklingsfas som kommer att behöva samhällets aktiva stöd. Närdet gäller vidareutvecklingen av körtraditionen anser seminariet att man börobservera möjligheterna att bredda körens funktioner genom att återknyta tilldrama och teater. SÄMUSi anser att den största bristen i OMUS-förslaget ligger i att man intetagit konsekvenserna av sin egen verklighetsbeskrivning. Denstörsta delen av utbudet av skivor och kassetter i avser pop och rock.Ungdomen är här den absolut viktigaste köparkate-gorien. Musik inom den afro-amerikanskamusiktraditionen tiUgodoser 1977/78:14 59 således huvudparten av det viktiga förströelsebehovet iunderhållningsmusiken. Kulturpolitiken och musikutbildningen har bidragit tillden kommersiella dominansen i musiklivet genom att helt avstå från att satsa påoch stödja utvecklingen av populärmusikaliska genrer. Därför stryker SÄMUSunder slutsatsen att musikutbildningen måste värna om nyskapandet inom jazz ochpop vars stilmedel är förankrade i musiksmaken hos en stor del avbefolkningen. 5.2 Mål och riktlinjer Flertalet remissinstanser instämmer utan närmarekommentarer i förslaget till mål och riktlinjer. Till dem hör statskontoret,RRV, UHÄ och flertalet remissinstanser som UHÄ hört, AMS, organisalionskom-mittéernaför olika högskoleregioner, folkhögskoleutredningen. ,, /SR, SMI, Folkparkernas , . ansluter sig till förslaget med kommentarenatt de olika mälen kommer att betonas i olika hög grad, beroende påutbildningslinje. Ätt utveckla det nära samband mellan utbildnings- ochkulturpolitik som OMUS påvisar är enligt av grundläggande betydelseom samhällsinsatserna inom musikområdet skall bli meningsfulla. Med den breddningav det UtbUdnings- och kulturpolitiska ansvaret, som OMUS förutsätter, kommersatsning på musikutbildning inte bara att bli en kulturell angelägenhet itraditionell mening. Den kan få betydande konsekvenser inom ett flertalområden, där samhället har ett ansvar (t. ex. ungdomars fritid, handikappadesvillkor och människors arbetsmiljö). Regioniniisiken anser det viktigt att mål läggs fast förutbildningen. Vissa av de föreslagna riktiinjerna är viktigare än andra. Ätt musikutbUdningenskall medverka tUl största möjliga yttrandefrihet är viktigt liksom attutbildningen så långt möjligt decentraliseras. i betonar att den avslutandemeningen i målförslaget är central och måste bli det också i det praktiskaförverkligandet. har i sin tolkning av ordet »levandegöra»inkluderat högt ställda krav och ser som dess fömtsättning inslag avkonstnärlighet, artisteri, förmåga tUl kontakt etc. ställer sigbakom samtliga punkter i de principiella riktiinjerna men betonar att nyaresurser måste ställas till förfogande i samma mån som målen inkluderar nyaansvarsområden. finner att ingen av de 22punkterna tar upp kraven på kunskaper och färdigheter. Rikskonserter tolkar detföreslagna målet som en övergripande förutsättning för riktlinjerna. När måloch riktiinjer fastställs bör detta samband framgå mer entydigt. delar OMUS' synsätt. För att levandegöradet musi- 1977/78:14 60 kaliskakulturarvet i vid mening samt utveckla och förnya musiklivet måste man såvälutveckla kunskaper och färdigheter som beakta de allmärma principerna förkulturpolitiken. Vissaremissinstanser föreslår kompletteringar och tillägg till förslagen. SÖ,som anser att OMUS inte tillfredsställande behandlat situationen för invandrareoch handikappade, för en utförlig diskussion om möjlighetema till stöd fördessa gruppers intressen på musikområdet, bl. a. genom utbildningen. ABFansluter sig i allt väsentligt till förslaget även om målet och riktiinjemaenligt förbundets mening är något för snävt inriktade på musikutövning itraditionell mening. ABF framhåller att den nya kulturpolitiken syftar långtmer än tidigare till integrering och samspel mellan ohka konst- ochkulturformer. Framför allt är det angeläget att i den estetiska verksamhetenbland barn och ungdom försöka skapa naturliga och meningsfulla kontaktytormellan olika konstformer och kulturyttringar. De föreslagna riktiinjerna bördärför enligt ÄBF:s mening kompletteras med anvisningar om att den högremusikutbildningen bör skapa förutsättningar för kontakt och samspel med andraformer av konstnärlig och kulturell verksamhet. ansluter sig till målformuleringen men menar att det ärlika viktigt att ta ställning till de pedagogiska och metodiska vägar på vilkamålen kan nås. Avsaknaden av en musikpedagogisk helhetssyn både inom den högremusikutbildningen oeh den allmänna musikundervisningen är ett av de lakutaproblemen. Som helhet har utbildningen därmed fått en fragmentarisk ochspecialiserad utformning. Seminariet anser också att det finns risk för attarbetet med äldre musik kommer att ta upp en oproportionerligt stor del avutbildningen. Nya kunskaper av vikt för dagens musikverklighet och förnyskapandet kan den högre musikutbildningen inte vinna med mindre än att denavstår från vissa gamla. Seminariet föreslår en utvidgning av punkt 22 sominnebär att musikutbUdade bör vara medvetna om de kroppskulturella problemen. LOanser att vissa aspekter är särskilt viktiga när det gäUer målen för samhälletsinsatser på musikområdet. En är att förstärkningsåtgärder sätts in både förbarn och vuxna. I all utbUdning av musikpedagoger bör utrymme finnas också förvuxenpedagogik och för sådan social orientering, som krävs för att kunna mötade stora medborgargrupperna på deras villkor. En annan aspekt är attmusikutbildningen breddas musikaliskt så att det blir möjligt för bådeartister och musikpedagoger att knyta an till olika musikttaditioner ochmusikintressen och inte bara till den »seriösa» konstmusiken från europeiskt1700- till 1900-ta]. En tredje aspekt är att skapa en balans mellan musiklyssnandeoch musik som aktiv utövning. Inte minst när det gäller att intressera och enga- 1977/78:14 61 gera nya grupper i musiklivet blu- detta att själva fåutveckla fömiågan att sjunga och spela och inte bara »ta emot» eller»konsumera» av yttersta vikt. Slutligen anser LO att specialiseringen tiU »bara musik»inom den högre musikutbildningen bör motverkas. Musiklärare inom skolan börkunna medverka i skolans allmänna arbete och ta sin del av det större ansvarför eleverna, som kännetecknar modern ungdomsutbUdning. Musikledare ochmusikartister, som främst verkar bland vuxna, måste ha kännedom om samhälle,folkrörelser, olika folkgruppers situation och problem, för att kunna mötapublik och deltagare på ett aktivt sätt och delta i en dialog och ettömsesidigt utbyte. instämmer i deprincipiella riktlinjerna. Inom förbundet försöker man finna nyakommunikationsvägar genom musik, en kommunikation som ger både kontakt och gensvar.Behovet av att söka sådana nya vägar bör beaktas i utbUdningen. I anslutningtill punkt 14 framhåller förbundet att ett grundkunnande om handikappens art ärnödvändig. KÖRSAM hävdar att körmusiken i likhet med bl. a. olikaformer av improvisatorisk musik tUlhör de musikformer som hittUls varit underrepresenteradei utbildningen. och föreslår att detövergripande målet formuleras: "Den högre musikutbildningen skalleftersträva att i alla sammanhang ge studerande en utbildning som medförerforderlig yrkeskunskap och specialisering och göra dem irekryteringssammanhang fullt konkurrenskraftiga med musiker-pedagoger som utbUdatsi andra länder." De båda remissinstanserna menar vidare att de föreslagnariktlinjerna måste tillämpas utan generaliseringar och att således allapunkter inle kan vara anpassbara på alla yrkesroller. Varje verksamhetsform kräversin specialisering. anser att riktiinjerna överlagpräglas av en brist på konstnärligt synsätt. a. denkommentaren att det endast är konstnärliga ambitioner som bör tillåtas styra utvecklingenav populärmusiken. Äldre tiders musik ställer minst lika stora krav på resursförbättringa.rsom nya uttrycksformer. i , liksom elevkåren vid sammaskola, musikpedagogiska institut, TR, i Stockholmoch Operan anser det vara en allvarlig brist att den primära uppgiften förhögre musikutbildning, nämligen att befordra yrkeskunnande i form avinstrumentala och vokala färdigheter på hög nivå, inte klart anges i deprincipiella riktlinjerna. Enligt remissinstanserna kommer denna brist framförallt till uttryck i förslaget till musikerutbUdning. som anser att OMUS harförväxlat mål och medel i förslaget till riktlinjer har liknande synpunkter. 1977/78:14 62 nernas samarbetskommitté anser att riktlinjerna starkarebör betona vikten av konstnärlig kvalitet. Stiftelsen anser att OMUS' formulering avdet övergripande målet ger anledning till åtskUlig undran. 1 alla tider har manhävdat att artister, vUken konstart de än utövar, skall utan påverkan få utvecklasin talang. Ätt de skall verka inom svenskt musikliv i linje med de allmänna principemaför den svenska kulturpolitiken rimmar illa med principen om frihet frånpåverkan. Ett antal remissinstanser med anknytning till högskolanhåller med OMUS om att högskolans uppgifter bör utvidgas med konstnärligt ochpedagogiskt utvecklingsarbete för att undvika att kultursektorn missgynnas.Universiteten i och anser det viktigt att den nyamusikutbildningen strävar efter att organiseras med hänsyn till ett framtidabehov av återkommande utbildning. Musikcentrum menar att OMUS i sina riktlinjer alltförmycket utgår ifrån att den nya kulturpolitiken redan är genomförd. Enligt Musikcentmmhar samhäUet ännu inte på långt när levat upp tUl sina ambitioner att stödjade fria musikutövama. SÄMUS i menar också att åtgärdema om man vUlfölja kulturpolitikens intentioner i fråga om eftersatta genrer och eftersatta gmpper,måste vara mycket mer konsekventa och kraftfulla än vad de är i förslaget. Detmåste utbildas musiker som genom sitt nyskapande i populärmusikaliska genrerkan bidra till att uttrycka folkflertalets verklighet. Det måste utbildasmusikpedagoger och musiklärare som genom sitt eget skapande och sinundervisning kan hjälpa detta folkflertal att uttrycka sig själv. 5.3 Konsekvenser för musikutbildningen utvecklingsbehovoch planeringsproblem OMUS får på det hela taget starkt stöd för sui syn påvilka attityder som utbildningen främst bör förmedla. Den mest omfattandediskussionen förs kring de planerings- och awägningsproblem som OMUS beskriver. SÖ understryker betydelsen av att musikutbildningenstimulerar en öppen, sökande, kritisk och kreativ attityd, inte minst medhänsyn till vad detta kan komma att betyda för musikundervisningen i skolan. framhåller att OMUS' intentioner beträffandeattityder i utbildningen måste förverkligas om de konkreta förslagen i fråga omutbildningens innehåll och utformning skall kunna genomföras. Kulturrådethävdar också att innehållet i kulturpolitiken är avgörande för attityderna iutbildningen och att kulturpolitiken f. n. kan sägas medverka till att deenligt OMUS föråldrade musikattitydema lever kvar. Enligt är det önskvärt att sträva mot en såhög musi- Prop.1977/78:14 63 kaliskt konstnärlig nivå som möjligt, även om man ärmedveten om att musik har olika funktioner för olika människor, förtonsättaren, för musikern, för lyssnaren, för publiken. Risken för en alltförlångt driven perfektionism kan enligt elimineras genom att mantillägnar sig en syn på yrkesrollerna, där kommunikation och kulturpolitiskallmänbildning ingår som väsentiiga element. ABFansluter sig tUl OMUS' synpunkter på vilka attityder som bör utvecklas i denhögre musikutbildningen. ABF anser att den av samhället stöddamusikverksamheten i alltför hög grad har haft en elitistisk prägel.Den nya högre musikutbildningen måste enligt ÄBF:s mening medvetet försökabryta ned ett sådant elitistiskt betraktelsesätt och lägga grunden för ettbrett, folkligt musikintresse ett musikintresse där både lyssnande ochaktivt musikutövande bygger på kultur medvetenhet, spelglädje oeh socialgemenskap. Enligt LO bör utbildningen söka motverka tendensema attbara reproducera ett givet kulturarv oeh vissa givna sociala och kulturellamönster och i stället låta både de konstnärliga och gemenskapsfrämjandefunktionerna vidareutvecklas i samspel. betonar att lärarkandidaternasattityder är avhängiga av att lärarutbildaren verkligen sätter sig in i derasval av yrkesroll. Den öppenhet, generositet och kreativa attityd de studerandeskall bibringas förutsätter att lärarutbildaren själv verkligen ser sin rollsom en inspirerande vägledare och inte en dominerande auktoritet. Lärarhögskolani anser att frågor, som har att göra med de av OMUS mycket oftaanvända orden "kreativ" och "kommunikativ", är för flyktigtdiskuterade. delar OMUS' uppfattning, att de studerande bör få"komponera" egen musik inte bara reproducera andras. Detta äremellertid något som kan ske på många nivåer av vilka en del kräver ettkunnande och en säkerhet, som endast en mycket effektiv och lång utbildning kange. anser att deprofessionellt musikutbildade inte får bibringas uppfattningen att det är mindreviktigt att arbeta med amatörer än att ägna sig åt individuellt konstnärligtskapande. SOR framhåller att man på alla fronter bör verka för enriktig uppfattning om vad ett levande konstnärsskap är och vad det kräver. Enöverdriven öppenhet för amatörprestationer är minst lika farlig som överdrivnakvalitetskrav. Föreningen framhåller att den socialaaspekten, att få musiken att fungera socialt, och det krav på musikerna, somdenna medför, kommer att gälla flertalet musiker. Ett visst utrymme måste dockfinnas för särbegåvningar som genom sitt blotta musicerande och skapandeverkar som inspiratörer och pådrivare för hela musiklivet. 1977/78:14 64 Musikhögskolani delar uppfattningen, att musikernas kunskap om det samhälle deskall verka i behöver fördjupas. Man måste dock ha klart för sig, att bristandespelfärdighet inte kan kompenseras av i och för sig värdefullt kringkunnande.Enligt är musiken alltid "elitär" i den bemärkelsen,att den som sysslar med den som professionell utövare eller som amatör ständigtsträvar efter att nå upp till sin vision av verket stort eller litet ochalltid försöker förbättra utförandet. Strävan efter teknisk fulländning är ett ledi detta. avvisar bestämt en inriktning av musikyrkesutbildningen,som kan komma de studerande att tro, att man kan kompensera brister ispelteknik med andra kunskaper. Elevkårenvid i delar till fullo uppfattningen att ävenmusikarbetare bör ha kunskap om det samhälle och de miljöer de verkar i. Sådankunskap bör dock enligt elevkåren förmedlas till alla och borde därför ingå somnaturliga och viktiga moment redan i grundskola och gymnasieskola. Musikcenirumansluter sig tiU resonemanget om alla musikutbildades pedagogiska ansvar menmenar att detta ansvar lätt överbetonas, och då särskilt påbekostnad av musikens egen kommunicerande kraft. Erfarenheterna från efterkrigstidensfolkbildande verksamhet inom musikområdet pekar delvis på ett för stortpedagogiskt inslag i kommunikationsprocessen. menar att man i utbildningen måste stimulera de studerandeatt ta itu med alla de negativa förhandsinställningar, inte minst i form avblockeringar gentemot rörelse och kroppsspråk, som finns både hos utövare ochpublik. talar om behovet att i utbildning utveckla attitydertill handikappade och tUl den musik som skall förmedlas tUl dem. Institutetför rikskonserter noterar med tillfredsställelse att OMUS i sitt förslag lagtstor vikt vid skapande moment i utbildningen. Enligt förrikskonserter har den hittillsvarande utbildningen, både vad avser lärare/pedagogeroch artister, i alltför hög grad varit inriktad på reproducerande ochfärdighetsövning inför examina och andra prov. Detta har hämmat möjligheternatill experimenterande och skapande verksamhet. Rikskonsertertar också på flera punkter upp OMUS' diskussion om de grundläggande problemen vidplaneringen av musikutbildningen. Ramarna för utbildningen måste vara sådanaatt inte de institutionsanknutna yrkesrollerna i alltför hög grad får domineraöver andra, t. ex. frilansbetonade yrkeskategorier. framhåller samma sak. ÄttmusUvUtbildningens ansvarsområde utvidgas och musikens mångfald blirrepresenterat anser de flesta remissinstanser vara en rimlig och ofrånkomlig följdav musiklivets utveckling. Prop.1977/78:14 65 i konstaterar att problemet inteär om vi vill tillgodose flera genrer än dem som dominerat den högremusikutbildningen, utan hur det skall ske. Frågan är om utbildning inom vissagenrer över huvud taget kan äga mm med bibehållen egenart inom nuvarandeinstitutioner. Mot detta måste å andra sidan framhållas värdet för alla parterav att tillsammans göra erfarenheter, som utvidgar de egna perspektiven ochknyta »gränsöverskridande» kontakter. OMUS synes enligt utgå ifrån att plats föreftersatta genrer skall skapas genom att minska på utbUdningen i de etablerade.Trots sin positiva grundsyn måste uttrycka stark oro för dekonsekvenser av konstnärlig och pedagogisk art, som en sådan minskning tillförmån för nya genrer kan medföra. SFS och elevkåren vid i ställersig också slarkt tveksamma inför det minskade ansvar för redan etableradegenrer som förslaget innebär. och i menar att OMUShar för stora förväntningar på musiklärarnas musikaliska bredd och prestationsförmåga.Enligt har OMUS, kanske på goda grunder, undvikit att analyseraolika musikformer och bedöma deras värde i skolmusiksammanhang. Pop nämns somett exempel. Därmed har emellertid OMUS skjutit ett besvärligt problem ifrånsig. anser att det hade varitvärdefullt om OMUS allsidigare hade belyst vilka repertoarområden som ärangelägna att föra upp på högskolenivå och vilka genrer som verkligen vinner påatt institutionaliseras. Svenska anser att förslaget öppnarmöjlighet till en fruktbar dialog och ett ömsesidigt utbyte mellan olikamusikgenrer. Förslaget är enligt seminariet ett uttryck för en pluralistiskhållning. För att inte äventyra musiklivets vitalitet är det nödvändigt att iutbildningen kräva respekt och medvetenhet om respektive musikforms pedagogikoch egenart. Behovet av kontinuerlig förnyelse och flexibilitet och avett öppet samspel mellan utbildning och yrkesliv betonas av många remissinstanser,däribland RRV, regionmiisiken, musikpedagogiska institut och Svenska Dalcroze-seminariet.Seminariet framhåller särskUt behovet av att utbildningen kan fungerauppsökande. En diskussion förs i remissyttrandena kring OMUS'resonemang om att ulbildning skall ge beredskap för musikyrken och om behovetav resurser för fortbildning och vidareutbildning. Enligt UHÄ, Radiooch LO är detta ett realistiskt synsätt. UtbUdningen bör enligt LO utformas såatt både gruppen musikkonstnärer och gruppen musUc-pedagoger kan få en tryggareförsörjning genom sitt arbete och inte genom särskilda stödformer. SÖ, AMS ochregionmusiken menar att ut- 1977/78:14 66 bildningen bör ha en sådan utformning att den ger enfullgod grund för yrkesutövning. SACOtSR och som idetta sammanhang bara behandlar musiklärarutbildningen, framhåller att dengrundläggande högre musikutbildningen bör ha som målsättning att bli enfullständig lärarutbildning. SÄCO/SR understryker vikten av fort- ochvidareutbildning. Föreningen instämmer i kravet på enkontinuerlig fortbildning och vidareutbildning, speciellt viktigt i nulägetmed tanke på den ensidighet som utmärker redan yrkesverksamma lärare ochmusiker. Kompletterande utbildning är ett krav som är lUca angeläget somreformer inom den grundläggande utbildnmgen om OMUS' förslag till förändringarskulle få någon märkbar effekt under . Musikhögskolorna i , och Malmöframhåller att begreppet beredskap kan tydas både positivt och negativt.Musikhögskolan i frågar sig om beredskap innebär ett tillräckligtkunnande för att påbörja verksamhet i alla musikyrken. Man bör enligt musikhögskolanfråga sig om kraven på kunnande och säkra färdigheter är lika höga för enorkestermusiker och en musiklärare de börjar sin förstaanställning. anser att OMUS' vision om en livslång utbildning ärtilltalande. De olika momenten i utbildningen kan emellertid enligtmusikhögskolan inte inträffa i vilken ordning som helst. i menar att begreppet beredskap isin posiliva betydelse är mycket sympatisk. I>en innebär t. ex. att man ärberedd på att musiklivets snabba föränderlighet kan motivera kompletterandeutbildning. I sin negativa betydelse kan begreppet ge ett intryck avofullständighet och ytlighet. och Folkliga resonemang av samma innebörd. MusikaUska anser att det särskilt för musikernaär oacceptabelt att de inte skulle få tillräcklig färdighet på sittinstrument, repertoarförberedelse och konstnärlig mognad för att direkt efterhögskoleutbildningen börja sin verksamhet i t. ex. en symfoniorkester eller enorkester som är medlem i SOR. Ätt skjuta kraven på grundutbildning framför sigtill fort/vidareutbildning skapar utomordentligt stora svårigheter förenskilda och institutioner att nå god kvalitet. menar liksom bl. a. inusikliögskolan i att denna fråga hänger samman med utbildningstidens längd. En överdrivenanpassning av musikutbildningens omfattning till en låst högskolemodell ärföga förankrad i den musikaliska verkligheten säger ochmusikhögskolan i . SFS liksom elevkåren vid i att OMUS' förslag om att utöka utbildningen med moment av kulturpolitiskoch "kommunikativ" natur 1977/78:14 67 borde ha resulterat i ett förslag om förlängd studietid.Nu blir resultatet vid musikeriinjen sänkt beredskap i förhållande tillnuläget. RRV, UHÄ, regionnuisiken,inusikliögskolan i , . och Folkliga musikskotan instämmer i OMUS' förslag till principerför styrning av utbildningen. i anser det rimligt attde studerande själva på ett mer medvetet sätt får bedöma sina möjligheter ochsitt studiemål. För detta krävs dock att utbildningen tar ökat ansvar förinformation och studierådgivning. Folkliga anser att detligger en viss fara i att alltför mycket styra utbildning efter samhällets nuuttryckta behov. anser inte att den högremusikutbildningen bör styra musiklivet men välkomnar en ömsesidig påverkan. Ett antal remissinstanser berör också OMUS' diskussion omkvalitet. Vissa remissinstanser instämmer helt. i ochSvenska delar OMUS' syn på kvalitetsfrågorna och anserdenna vara ett villkor i utbildningens förnyelse. Andra remissinstanser ärkritiskt inställda. FST menar att det finns oklarheter i de avsnitt i OMUS'betänkande som handlar om kvalitet och yrkesroller. Föreningen menar att det ivarje konstnärlig utbUdning finns ett moment då de tekniska och konstnärligamedlen måste renodlas och göras funktionsdugliga även om detta måste ses i ettstörre perspektiv ur yrkes- och samhällssynpunkt. Svenska tonkonstnärsförbundetanser att OMUS konstruerar en icke-existerande motsättning mellan kravet påkvalitet och den nya kulturpolitikens olika målsättningar. Den som vill drivaavancerade instrumentalstudier i kraft av sin begåvning kommer närmast attbetraktas som osolidarisk, asocial. Förbundet menar att resonemanget därmedstrider mot grundläggande mänskliga rättigheter och målet för en fri ochindividuell musikerutbildning. framför synpunkter av samma slag.