prop · G103156 · 1977-12-31 00:00:00 — Derationaliseringsvinster och den förbättrade service för aUmänheten somförslaget ullovar synes kanske något överdrivna. Enligt länsstyrelsenserfarenhet är det känt för aUmänheten att handläggningstiden för pass är och under högsäsong kanske något längre. Det är endast i sällsynta undtanlagsfallsom någon på grund av särskilda omständigheter måste ha ett pass omgående. Äveni dessa fall fungerar emellertid det nuvarande systemet med länsstyrelse sompassmyndighet tillfredsställan- 1977/78:156 I44 de.Vederbörande får sitt pass medan han väntar. framhåUer vidareatt det i regel endast är poUsstationema i polisdistriktens centralorter somhar direktförbindelse via dataterminal med de olika registren hosrikspolisstyrelsen. Ätt förse varje polisstation med dataterminal för passhinderslagning,torde knappast vara reaUstiskt med tanke på de oerhört höga kostnader dettaskulle medföra. Medtanke på de allt större krav samhället stäUer på polisen i olika avseendenanser att poUsens resurser bör användas främst för rena polisiärauppgifter och aUtså inte för administrativa sädana. Att överföra passärendena tUlpolisen är från denna synpunkt olämpUgt och stämmer inte heUer överens med deprinciper sedan ett flertal år tiUbaka har hävdat, nämligenatt alla inte rent polisiära uppgifter bör överföras tiU andra myndigheter änpolisen. Sammanfattningsvismenar i att det synes tveksam att genomföraförslaget med lokal poUsmyndighet som passmyndighet i StäUet för länsstyrelsemed tanke på att från ekonomisk synpunkt knappast några vinster görs och attden förbättrade service åt allmänheten som i och för sig kommer att gesknappast är motiverad, då man kan erhåUa pass utan några störreolägenheter. Istort sett samma synpunkter förs fram även av i ,som är tveksam om det med nuvarande föratsättningar föreligger tiUräckUga skälför en omorganisation. anser sig dock inte ha tiUräckUgt underlagför att bedöma om en överflyttning i nuvarande läge skulle vara olämplig avorganisatoriska och ekonomiska skäl och vill därför inte motsätta sig att 1972års principbeslut fullföljs. 3.1Passbinder för misstänkta och efterlysta m. fl. Flertaletremissinstanser ansluter sig till promemorians förslag att passansökan inlebör få bifallas när sökanden är anhållen eller häktad. Förslaget tiUstyrksuttryckligen bl, a. av RA. Länsåklagareni ifrågasätter emeUertid om anhåUande och häktning bör utgörahinder mot bifaU tiU passansökan. I länsåklagarens yttrande erinras om att anhåUeneUer häktad person i princip skall betraktas som oskyldig tiU den brottslighetsom utgör granden för tvångsåtgärden. Sådan tvångsåtgärd bör därför förknippasmed passhinder endast om passhmdret har verkUg betydelse fråneffektivitetssynpunkt. I praktiken saknar enligt länsåklagaren detta passhinderegentUg betydelse, eftersom ett verkställt beslut om anhåUande eUer häktning isig själv är tUlräckligt effektivt för att förhindra att den omhändertagnelämnar landet. När det gäller sådana beslut som inte har verkställts därföratt man inte vet var den misstänkte befinner sig, blir regelmässigthindergranden 1977/78:156 145 Länsåklagaren framhåller att antalet beslut om anhållande ochhäktning är ganska stort och att anhållande och häktning som passhinder därförskulle medföra ett administrativt arbete som inte står i rimlig proportion tilleventueUa vinster därav. JKhar ingen erinran mot promemorians förslag men fäster uppmärksamheten på attdenna inte behandlar det faUet att den misstänkte är underkastad övervakningenligt 24 kap. 3 § , dvs. sådan övervakning som är en ersättoingför häktning. IK framhåUer att frågan hur sådana fall skall betraktas kan fåökad betydelse och erinrar i detta hänseende om att det i dkektiven förutredningen (lu 1974:17) angående översyn av häktningsbestämmelsema pekas på möjUghetemaatt utvidga det straffprocessuella tvångsmedlet övervakning liksom påmöjligheten att åstadkomma andra former för provisoriskt frihetsberövande istraffprocessen. Fleraremissinstanser hälsar med tillfredsställelse förslaget att res e-förbud ibrottmål skall utgöra passhinder även när förbudet har meddelats av åklagare.Förslaget anses i denna del undanröja en kännbar brist i den nuvarandeordningen. Överklagaren i understryker att rättssäkerheten knappast blirlidande genom att även ett av åklagare meddelat reseförbud blir passhinder. Densom i sådant fall får avslag på sin ansökan, kan ju framhåller överåklagaren göra en ny passansökan, om rätten skuUe häva reseförbudet. Förslagettillstyrks också bl. a, av överåklagaren i åklagardislrikt,länsåklagarna i och län, övervakningsnämnderna i Uppsalasamt polisstyrelserna i och distrikt. Länsåklagareni anser att reseförbud i brottmål visserligen bör utgörapasshinder men enbart på det sättet att pass, som utfärdas medan reseförbudetbeslår, skall överlämnas tUl åklagare, om denne eller i förekommande falldomstol förordnar därom. Förslagetall passhinder skall föreligga för den som är efterlyst och skall omhändertasvid anträffandet tillstyrks av RA. Polisstyrelsen i anseralt förslaget i denna del leder till en klar, naturUg och lämplig avgränsnmg.Polisstyrelsen framhåller vidare att i de fall då efterlysning ännu inte hunnitutfärdas poUsmyndigheten, om den har anledning alt sökanden avvikit frånanstalt, genom en di-rektkonlroll med vederbörande anstalt torde kunna fåbekräftat humvida omhändertagande begärs utan atl passärendet därigenomonödigtvis uppehålls. Någraremissinstanser tar upp den i promemorian diskuterade frågan om passhinder förden som är misstänkt för brott som kan leda till fängelsestraff. Länsåklagareni län understryker angelägenheten av att åklagarmyndigheten underrättasi fall som här avses. Länsåklagaren säger sig dela promemorians uppfattning attdet är tiUräckligt att en sådan 10 1977/78.1 saml Nr 156 Prop.1977/78:156 146 underrättelseskyldighetanges i regeringsförfattnuig. Även ochpolisstyrelsen i anser det angeläget att regler utfärdasmed sUcte på sådana faU, Fråganbehandlas utförligt av överåklagaren i åklagardislrikt som anslutersig till promemorians uppfattning, att det framstår som mindre lämpligt ochändamålsenligt att passmyndighet prövar frågan om flyktfara, när det gäUerpersoner, som misstänks för brott vara fängelse kan följa, överåklagaren anseri enlighet med promemorieförslaget att denna prövning av rättssäkerhetsskälinte bör göras av passmyndighet på administrativ väg utan av åklagare eUerdomstol i enlighet med bestämmelser. bör istället åläggas skyldighet att underrätta åklagaren i dessa situationer.Ansökan om pass kan nämligen i vissa fall utgöra skäl till att befara att denmisstänkte har för avsikt att avvika och undandra sig lagföring. överåklagarenbiträder emellertid inte uppfattningen att en bestämmelse i ämnet kan meddelasendast genom en regeringsförfattning. Detta skulle nämligen innebära att ensådan bestämmelse kan bli helt verkningslös. Alt sökanden är misstänkt förbrott skulle inte bli något passhinder. måste då omedelbartutfärda pass for sökanden. Den misstänkte kan därmed lämna landet, innanåklagaren hunnit ta ställning till eventueUa tvångsmedel. För att förhindra attskyldigheten att underrätta åklagare i dessa fall blir praktiskt betydelselösbör genom uttryckliga bestämmelser i passlagen föreskrivas att passansökan idessa faU inte får bifallas, förrän vederbörande åklagare beretts tillfäUe attfatta beslul om tvångsmedel reseförbud eller anhållande. Bestämmelsen börmeddelas i lag, eftersom den temporärt hindrar passökanden att lämna landet. Fleraremissinstanser kommenterar förslaget att passhinder skall föreligga för densom har dömts till frihetsberövande påföljd, om del finns sarmolika skäl attanta att han ämnar undandra sig verksläUigheten genom att resa utomlands. RAkonstaterar att prövningen i de fall det här gäller enligt förslaget ankommerpå passmyndigheten. Mot denna ordning kan enligt RA riktas principiellainvändningar, främst av den anledningen att frågan om avändningen av straffprocessuellatvångsmedel alltjämt kan vara aktuell i brottmålet. RA anser emellertid såstarka skäl tala för att endast en myndighet får ansvaret för prövningen avpassärende, alt förslaget bör godtas. får anses väl skickad atlföreta den allmänna lämplighetsprövning det här är fråga om, RÄ understrykerdock särskilt atl del är av slor vikt att underlaget för denna synnerligenvanskliga prövning blir så fullständigt som möjligt. Med anledning av ettuttalande i promemorians specialmotivering framhåller RA att yttrande i dessafall bör rutinmässigt inhämtas från vederbörande åklagare och alltså inlebegränsas till fall då avslag övervägs. Har domen vunnit laga kraft. 1977/78:156 147 böräven yttrande från inhämtas. Om tvångsmedel inle haranvänts i brottmålet, torde det dock enUgt RÄ endast i undantagsfall finnasskäl att anta att den dömde ämnar undandra sig straffverkställighet genom attfly utomlands. RA erimar i sammanhanget om utlämningsinstitutet och möjlighetenatt överföra straffverkställigheten till främmande stat. Ävenöveråklagaren i åklagardislrikt godtar förslaget under förutsättningatt passmyndighet i de aktuella faUen åläggs att alltid begära yttrande frånåklagaren innan passansökan bifalls. Denna princip är enligt överåklagarenviktig med hänsyn till den särskilda kännedom som åklagaren har om omständlghetemakring domen och om den dömdes förhåUanden. i geruttryck för motsvarande uppfattning men ifrågasätter om inte den somhar dömts till frihetsberövande påföljd i princip alltid borde hindras från alterhålla pass. Polisstyrelserna i och Lunds distrikt ansluter sigliksom överåklagaren i åklagardislrikt i huvudsak till vad som uttalas ipromemorian. Länsstyrelseni framhåller i denna del att det i nuvarande tiUämpning harvisat sig svårt att erhålla underlag för den bedömning av sannolik flyktrisk,som den aktuella bestämmelsen kräver. har i åtskilliga fallkunnat konstatera att mellan fällande dom och straffverksläUlghetsåväl åklagare som domstol anser sig ha skilt sig från målet och inte varabehörig instans eller skyldig att uttala sig om sannolik flyktfara. Med hänsynhärtiU anser att man i överensstämmelse med dansk och finsklagstiftning bör nöja sig med ett krav alt det skaU föreligga skälig anledninganta att sökanden ämnar undandra sig verkställigheten. Ettpar remissinstanser ställer sig tveksamma eller kritiska till promemoriansförslag alt en dom på frihetsberövande påföljd skall kunna utgöra passhinder ifall då flyktfara föreligger och att det skall ankomma på passmyndighet att verkstäUaprövningen i detta hänseende. Enligtlänsåklagaren i bör man undvika alt överlämna åt passmyndighetenatt göra sådana vanskliga bedömningar som det här är fråga om. Man bör kunnanöja sig med den prövning som i dessa fall verkställs av domstolen.Länsåklagaren framhåller att den dömde regelmässigt häktas vid påtagligflyktfara. Om emeUertid den aktueUa passhindersgranden ändå anses behövas, såbör den enligt länsåklagaren i vart fall göras mera lättiUämpUg. Länsåklagarenföreslår att detta sker genom att hindergranden begränsas tiU att omfattaendast personer som har dömts till t. ex. fängelse eller tUl intemeringeller ungdomsfängelse. Slutligen erimar länsåklagaren om attpreskriptionstidens längd och möjligheterna till utiämning som regel avskräckerdömda personer som är på fri fot från att avvika till utlandet. Överåklagareni åklagardislrikt erinrar om att det ankom- 1977/78:156 148 merpå domstol att i samband med domen ta ställning tUl frågan om tvångsmedel. Omden dömde därefter, innan domen har vunnit laga kraft, tUlkännager sin avsiktatt lämna landet genom att söka pass, är det mest tUlfredsställande, attpassmyndigheten åläggs skyldighet att underrätta åklagare, som därefter ienlighet med bestämmelsema i kan vidta åtgärder. Visserligengäller ett reseförbud endast tiU dess domen vinner laga kraft. Därefter kan emeUertidkriminalvårdsstyrelsen enligt 10 § andra stycket lagen (1974: 202) omberäkning av strafftid förpassa den dömde tiU anstalt och påbörjaverkställigheten, om det kan befaras att den dömde avviker. För de häraktuella situationerna bör sålunda gälla att passansökan inte får bifaUasförrän åklagare, domstol eUer har meddelat sitt ställningstagandei frågan om flyktfara tiU passmyndigheten. bör i alla dessafall vara bunden vid åklagarens, domstolens eller kriminalvårdsstyrelsensställningslagande tiU frågan om tvångsmedel och inte göra någon egen prövning idelta hänseende. Ensärskild fråga tas upp av övervakningsnämnden i , andra avdelningen.Nämnden fäster uppmärksamheten på att den nu aktuella passhindergrunden närfängelse har ådömts blu: tiUämpUg oavsett den ådömda fängelsetidens längd,medan de passprövningsregler som föreslås för fall där påföljden har börjatverkställas avses gäUa endast när vUlkorlig frigivning kan komma i fråga. uppfattning bör man sträva efter likformighet, så att samma föratsättningargäUer oavsett om påföljden har börjat verkstäUas eller inte. Nämnden erimarvidare om att det inte så sällan händer att den som står under övervakning pågrand av skyddstillsyn döms särskUt tUI fängelse av varierande längd, något sommed förslagets konslraktion kan leda lUl atl två olika regelsystem blir tillämpliga. Ävenvad gäller grundema för återkallelse av pass för misstänkta och efterlysta m.fl. tiUstyrks promemorieförslaget av flertalet remissinstanser. Förslagetatt reseförbud i brottmål inte längre skall utgöra återkallelsegrund lämnasgenomgående ulan erinran vid remissbehandlingen. Överåklagaren i åklagardislriktframhåUer att en passinnehavare, som meddelas reseförbud, kan förpliktas attlämna från sig passet. Detta är vanligt förekommande och får anses vara etttungt vägande skäl att reseförbud i motsats till vad som är faUet inteskall vara en självständig grund för passåterkaUelse. Samma uppfattning harövervakningsnämnden i och polisstyrelsen i . Förslagetatt pass skaU kunna återkallas för den som genom lagakraftägande dom har dömtstill frihetsberövande påföljd, om det finns sannolika skäl att han avviker, tiUstyrksav övervakningsnämnden i som anser att det med sikte på sådana fallbör uttryckli- 1977/78:156 149 genföreskrivas skyldighet för åklagaren och att anmälafall, där passåterkaUelse bedöms vara påkallad. Åklagarens yttrande skulledärvid få formen av en anmälan till passmyndigheten och innehålla hans bedömningav passinnehavaren samt dennes brott liksom sannolikheten för flyktfara ellerfortsatt brottslig verksamhet utomlands. Vid anmälan av kriminalvårdsstyrelsenbör passmyndigheten fatta sitt beslut först efter att ha inhämtat yttrande ävenfrån åklagaren. Även och polisstyrelsen iHelsingborgs distrikt fäster uppmärksamheten på möjligheten att i tiUämpningsförfattnlngmeddela regler om skyldighet för berörda myndigheter att underrättapassmyndighet i dessa fall. Sistnämnda remissinstans anser att underrättelseskyldighetskulle kunna åläggas även domstolen. Överåklagareni åklagardislrikt, som också tUlstyrker förslaget, erinrar särskilt omden situation som uppstår när en dom på frihetsberövande påföljd har vunnitlaga kraft och ett meddelat reseförbud till följd härav upphör att gäUa.Överåklagaren framhåller att förslaget i ett sådant läge ger åklagarenmöjlighet att hos passmyndigheten agera för en återkallelse. Ettpar remissinstanser länsåklagaren i och överåklagaren iStockholms åklagardislrikt som har ställt sig tveksamma tUl förslaget att dompå frihetsberövande påföljd i vissa fall skall utgöra passhinder redovisarmotsvarande tveksamhet inför förslaget att pass på grand av sådan dom iförening med flyktfara skall kunna återkallas. Överåklagaren framhåller attdomstolen kan besluta om häktning, om det vid domen skäligen kan befaras attden dömde avviker och undandrar sig straff. Om endast reseförbud meddelas,upphör detta att gäUa, när domen vinner laga kraft. Åklagaren är givetvis dåskyldig att återställa passet tiU den dömde, om passet har omhändertagits. Kandet i sådant fall befaras att den dömde avviker, har kriminalvårdsstyrelsenmöjlighet att låta förpassa den dömde tUl straffet. Det bör inte ankomma på passmyndigheten att i delta fall prövafrågan om flyktfara. Denna fråga bör prövas av den myndighet som har altbefordra domen till verkställighet. 3.2Passhinder för personer som undergår kriminalvård m. m. Samtligaremissinstanser som har gått in på frågan ansluter sig till promemoriansståndpunkt att man inte kan undvara vissa begränsningar i passrättighetema fÖrpersoner som undergår kriminalvård. Också promemorians förslag vad gäUer denpersonkrets för vilken särskild passprövning skall göras har allmänt tUlstyrktsvid remissbehandlingen. i ifrågasätter dock om reglemabör vara så stela att den som undergår fängelse av ellerdärunder inte i något fall kan komma att tUlhöra kretsen av dem för Prop.1977/78:156 150 vUkaen särskUd prövning förutsätts. Även övervakningsnämnden i , andraavdelningen, påpekar att förslagets lösning i detta hänseende kan tänkas leda tUlicke önskvärda resiUtat i vissa, låt vara säkerligen ytterst sällsynta faU. Flertaletremissinstanser ansluter sig tiU promemorians förslag även när det gällerfrågan vilka materiella regler som bör gälla vid passprövningen förkriminalvårdsklientelet. Från några håll förordas dock vissa ändringar eUerjämkningar av förslagets lösning. Övervakningsnämndeni , femte avdelningen som handhar övervakningen beträffandeinternerade som har överförts tUl vård utom anstalt konstaterar att det ipromemorian förordade regelsystemet innebär en lättnad i förhållande tUlnämndens nuvarande praxis. Nämnden säger sig i allt fall tidigare ha tUlämpatden principen vid sin prövning av passfrågor att den passökande skall visa ett aktueUtbehov av pass exempelvis semester-, hälso- eUer affärsresa samt krävtrelativt ingående uppgifter om resans ändamål, dess finansiering m.m. SärskUdförsiktighet har iakttagils när sökanden har dömts för narkotikabrott ochgrövre våldsbrott. För medgivande tUl pass har i allmänhet krävts att sökandenvårdats utom anstalt uppemot och att han därvid inte visat allvarligare misskölsamhet.En sådan tolkning av nuvarande regler har förefaUit naturUg då det gällernämndens relativt svårvårdande klientel, för vUka kontrollen av möjligheten tiUutiands-resor får anses vara en föratsättning för ansvariga myndigheters vårdarbete.Nämnden fäster uppmärksamheten på att det enUgt promemorieförslaget förutsättsett positivt anlagande om risk för brottsUg verksamhet eUer för attutlandsresa skulle motverka den dömdes anpassning i samhället. Nämndenifrågasätter om dessa föratsättningar är tiUfyUest. Syftet med kravet på passtiUståndär ju beträffande dem som imdergår frivård bl. a. att en utlandsresa inte skallmotverka frivårdsarbetet. En från flera synpunkter bättre lösning skuUe därförenligt nämndens mening vara alt också direkt anknyta förutsättningama förvägran av tillstånd till detta arbete. Passtillstånd skuUe sålunda få vägras, fömtomvid misstanke om brottsrisk och vid misstanke att en resa skulle motverka dendömdes anpassning i samhäUet, även vid risk att resan annars skulle hindrahonom att iaktta vad som åligger honom på grand av den ådömda påföljden (jfr.26 kap. 14 § BrB). Enliknande uppfattning redovisas av hovrätten över och . Hovrättenhar som strax skall beröras närmare den uppfattningen att passprövningenvad gäller risk för brottslig verksamhet bör regleras på ett annat sätt än somhar skett i promemorieförslaget. Beträffande det rekivisit för passvägranenligt vUket det krävs sannolika skäl att en resa utomlands skulle motverka dendömdes anpassning i samhället anser hovrätten att detta har fått en så snäv avfattaingatt det praktiskt taget aldrig kommer att tillämpas. Om en prövning överhuvud- 1977/78:156 151 tagetskall finnas kvar i här avsedda situationer synes det nämligen svårt att haandra kritierier än att den dömde verkUgen måste visa vad han sysslar med underövervakningstiden och att därför ett visst mått på visad skötsamhet bör krävas.Anledning bör också saknas att anta att den dömde skulle undandra sigövervakningen genom resan utomlands. En tänkbar utformning av förutsättningarnaskulle enligt hovrättens mening vara alt passtUlslånd inle får vägras, omanledning saknas till antagande att en utlandsresa skuUe inverka menligt på dendömdes anpassning i samhället eller att han genom resa utomlands skulleundandra sig fortsalt verkställighet av påföljden. Övervakningsnämndeni , andra avdelningen ger i denna del uttryck närmast för motsatt uppfattaing.Nämnden framhåller att de föreslagna passhindema vid risk för brottsligverksamhet eller avvikande ter sig ganska lättfattliga och väl står iöverensstämmelse med den praxis som har utbildats i nämnden.Något mera svårbegripligt är att passtiUstånd anses böra vägras, om det finnssannolika skäl att antaga att en resa utomlands skulle motverka den dömdesanpassning i samhället. Härmed lär knappast kunna åsyftas annat än socialaförhållanden. Nämnden vill för sin del aUvarligt ifrågasätta det principieUtriktiga i att den dömdes sociala sitaation kan få vara avgörande för hansmöjligheter att erhåUa pass. Om så skall vara fallet bör emellertid rekvisitet förvägran göras betydligt snävare såsom att anpassningen i samhället skullemotverkas i synnerlig mån. i anser i och för sigatt föratsättningama för passvägran har fått en precisering i förslagetmen efterlyser exempel på fall där pass avses kunna vägras när en resautomlands skulle motverka den dömdes anpassning i samhället. Fråganhur själva prövningsförfarandet bör utformas i de nu aktuella fallen har varitföremål för olika meningar vid remissbehandlingen. Flertaletremissinstanser som har gått m på frågan ansluter sig till promemoriansuppfattning att den materiella prövningen bör anförtros åt kriminalvårdsorganenoch att dessa organs ställningstagande bör vara bindande för passmyndigheten.Länsstyrelsen i anser sålunda att det rimUgen bör ankomma påvederbörande kriminalvårdsmyndighet, som har den bästa kännedomen om dendömde, att avgöra om passtiUstånd skall ges eUer ej. Samma uppfattning harFöreningen som påpekar att det har förekommitolika meningar i frågan humvida avgörandet bör ligga kvar på övervakningsnämndemaeller om det bör överföras på passmyndighetema. En ojämn praxis i övervakningsnämndemasavgöranden i passfrågor torde ha varit en orsak härtUl. Föreningen konstateraremellertid att promemorians lagförslag innehåUer regler som drar upp gränsernaför i vilka fall personer som undergår kriminalvård får vägras eUer fråntasrätten 1977/78:156 152 attinneha pass, något som bör bidra tiU att motverka ölägenheter av nämnt slag.Föreningen anser att inga fördelar kan vinnas med att lägga avgörandet på passmyndighetema.När det gäUer personer som undergår kriminalvård liksom dem som är intagnaför sluten psykiatrisk vård bör avgörandet av passfrågan i stället Ugga pådem som har det närmare överinseendet över dessa personer. Föreningen den lösnmg som promemorieförslaget innehåller bör genomföras, övervakningsnämndeni , femte avdelningen, och övervakningsnämnden i ansluter sigpå de i promemorian anförda skälen helt till uppfattaingen attkriminalvårdsorganens ställningstagande även i fortsättningen skall bindapassmyndigheterna i de här aktueUa fallen. Promemoriansförslag i denna del tiUstyrks vidare av bl. a. JK, ,, kriminalvårdsnämnden, överåklagaren i åklagardislrikt,länsåklagaren i län, länsstyrelserna i , ochÄlvsborgs län samt flertalet polisstyrelser. Även iJönköpings län tillstyrker, i huvudsak på de skäl som redovisas i promemorian,förslaget att kriminalvårdsorganens ställningslagande skall bindapassmyndigheten i de nu aktuella fallen. fäster därvid särskUtavseende vid alt förslaget innehåller regler varigenom fömtsättningama för enbegränsning av passrättighetema för dessa fall preciseras. Länsstyrelsenpåpekar dock att det förhållandet att övervakningsnämnd får behålla sin s. k.vetorätt leder tiU en komplicerad lagtext och till två skUda besvärsvägar förärendena. Man bibehåUer den knappast önskvärda ordningen med en beslutandemyndighet ulan rätt att pröva sakfrågan.