mot · G002355 · 1977-01-20 00:00:00 — av i om akutsjukvården har beslutat att prioritera öppen vård, långtidsvård och psykiatri vid sjukvårdens fortsatta utbyggnad. I och för sig är detta rimligt. Den satsning på dessa områden som pågått i vad avser vidareutbildningen av läkare har emellertid börjat få allvarliga konsekvenser, framför allt för invärtesmedicinen i landet. och sjukvårdsdelegationen utarbetar och fastställer fördelning av s. k. FV-block (blocktjänstgöring för "fortsatt vidareutbildning") för hela landet, uppdelat på sjukvårdsområden och specialiteter. Inom varje "block finns tid anslagen dels för "huvudutbildning, dels för "sidoutbildning. Eftersom invärtesmedicinen är läkarutbildningens och sjukvårdens största ämnes- och verksamhetsområde, som sträcker sig alltifrån kännedom om molekylarbiologiska skeenden över de stora folksjukdomarnas och de akuta, livshotande tillståndens diagnostik och behandling till tillämpningen av kunskaper i socialmedicin, medicinsk etik, medicinsk psykologi och sjukvårdsorganisation i daglig praktisk verksamhet, är det uppenbarligen nödvändigt att så gott som alla läkare får utbildning vid internmedicinska kliniker. De medicinska klinikerna översvämmas därför av läkare under mer eller mindre kortvarig passage på väg till en annan slutlig destination (s/r/outbildning). har tilldelningen av /twvwdutbildningsblock i detta medicinens största och viktigaste ämne varit mycket knapp, liksom tilldelning av tjänster för vidareutbildade läkare. Det är inte bara med avseende på läkarutbildningen utan också i fråga om vårdplatssituationen som invärtesmedicinen kämpar med stora svårigheter. Den nuvarande sjukvårdsideologin bygger på föreställningen att utbyggande av öppen vård och långvård skall kunna "betalas" genom en minskning av antalet akutvårdsplatser. För de invärtesmedicinska klinikerna utgör denna filosofi ett ofattbart hån. Medan befolkningens åldersutveckling leder till ett allt större behov av omhändertagande av äldre människor, ofta ensamboende (eller i bästa fall med en åldrig livskamrat), så undandrar man den medicinska disciplin som har att bära ansvaret för all sådan vård både kvalificerad personal och vårdplatser. Ett groteskt exempel på det sistnämnda är sjukvårdsbyråkratins envetna försök att lägga ned . Över 80 "t. av alla intagningar i sluten vård vid lasarettets medicinska klinik är jourfall, och denna siffra är representativ även för landets medicinkliniker i allmänhet. Flertalet av dessa torde vara äldre människor. Det är en helt orealistisk föreställning att dessa patienter primärt skulle kunna tas om hand i öppen vård eller i långtidsvård. Inte heller kan förebyggande medicin eller "friskvård förhindra att vi alla. mot livets slut, drabbas av funktionsrubbningar i det ena eller andra organsystemet, och ju aldre och ensammare vi blir, desto hjälplösare blir vi också, när akuta funktionsrubbningar i hjärta, hjärna eller andra viktiga organ sätter in, och desto mera behöver vi anlita akutsjukhusens jourmottagningar och vårdplatser. Å andra sidan skall man ha klart för sig att långt ifrån alla sjukdomar hos äldre människor är obotliga eller kräver långtidsvård. Ju effektivare oAa/fsjukvården är, särskilt om det också finns tillräckliga resurser som senare kan ta vid inom hemsjukvården, desto färre patienter behöver bli långvårdsfall. Det blir en dyr sjukvård, som - i en i och för sig berättigad satsning på flera långvårdsplatser - svältföder den akutsjukvård som har potentiell möjlighet att snabbt förbättra ett sjukdomstillstånd och - även när det gäller folkpensionärer - i tre fall av fyra lyckas göra det möjligt för dem ett återvända till sina hem. Vid det här laget är det oundgängligt att en realistisk utvärdering görs av följdverkningarna av och landstingens satsning på öppen vård, långtidsvård och psykiatri på sjukvårdens kärnområden, nämligen invärtesmedicin och kirurgi (allmänkirurgi och ortopedisk kirurgi). Utbyggnaden av de prioriterade områdena kan inte få leda till att kärnområden utarmas, ty deras fortsatta funktionsduglighet utgör själva förutsättningen för att de övriga nämnda verksamhetsområdena skall kunna lösa sina uppgifter. Därför måste dels föreställningen att akutvårdsplatser på något automatiskt sätt skulle kunna reduceras, när övriga vårdformer byggs ut, skyndsamt omprövas, lokalt och generellt, dels läkarfördelningsplanernas dimensionering, särskilt vad invärtesmedicinen beträffar, likaledes omprövas före nästa läkarfördelningsbeslut. Mot bakgrund av vad här ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av omprövning av akutsjukvårdens eftersatta behov inom ramen för gällande sjukvårdsplanering.