mot · G002612 · 1977-01-26 00:00:00 — av m. fl. om ändrat inkomstbegrepp för kulturarbetare Enligt vår mening kan det från vissa synpunkter vara riktigt att betrakta fritt verkande konstnärer som rörelseidkare. I verksamheten ingår moment av planering och investering, som först ger ekonomiskt resultat; verksamheten innehåller starka riskmoment; verksamheten är ofta "materialkrävande på ett sätt som sällan karaktäriserar lönearbetet; verksamheten är självständig och regleras sällan av andra; inkomsterna är ofta starkt flukturerande, varför inkomstutjämnande åtgärder som förlustavdrag och förlustutjämning är nödvändiga. Om verksamheten inte betraktades som rörelse, skulle kostnader för permanenta investeringar såsom för arbetslokaler, dyrbarare utrustning, prenumerationer på facklitteratur och kontinuerligt materialinköp inte kunna utnyttjas sådana år då inkomsten är obefintlig eller låg, liksom inte heller höga förberedelsekostnader för inkomstgivande arbete såsom resor och materialanskaffning skulle kunna utnyttjas med mindre de ger inkomst som utgiften görs. är emellertid konstnärerna från vissa synpunkter unika som rörelseidkare. Till skillnad från företagare drivs de i sin verksamhet inte primärt av ett vinstintresse och kan inte göra en marknadsanalys och lägga den till grund för sin verksamhet. Självfallet har varje konstnär en önskan att kunna existera på sitt arbete. Men på samma sätt som forskaren och uppfinnaren arbetar förutsättningslöst utan att kunna lova varken sig själv eller någon annan ett matnyttigt resultat, arbetar kulturarbetaren ur en viss synvinkel s. a. s. för arbetets egen skull. För en konstnärs verksamhet är det därför inte avgörande om han finner en publik eller avsättning för sina verk. Som alla vet behöver bristen på förståelse hos samtiden inte betyda brister i den konstnärliga kvaliteten; många konstnärliga och litterära verk som av samtiden förbigåtts har av eftervärlden exploaterats såsom synnerligen vinstgivande. I all kulturell verksamhet ingår också drag av experiment. En stor del av det konstnärliga arbetet kan jämställas med industrins utvecklingsarbete. Det är inte avsett att ge omedelbar ekonomisk utdelning. Inte desto mindre drar det en kostnad som förr eller senare bör komma rörelsen tillgodo och som därför rimligen skall anses avdragsgill i denna när kostnaden görs. Konstnären är unik också i det hänseendet att han endast i begränsad utsträckning kan överlåta sitt arbete på annan. Själva den skapande processen är knuten till hans person. Målare och skulptörer kan anlita viss hantverks hjälp och författare kan anlita hjälp för utskrift, kanske för forskning. Men i övrigt är möjligheten att öka eller minska "rörelsens arbetsinsatser begränsad till egen tid och egna krafter. Även om man således har anledning att hävda att konstnärerna är rörelseidkare när det gäller rätten att fl kostnader etc. skatterättsligt beaktade, måste man med stöd av vad här i övrigt sagts hävda, att de dock inte i andra hänseenden är företagare med en företagares målsättning och möjligheter att anpassa verksamheten till olika situationer. I har man för den grupp som här avses liksom för ensamföretagare av mera kommersiellt slag skapat termen "självsysselsatta arbetare". Det vore från många synpunkter motiverat att man här i kunde komma att tillämpa ett motsvarande begrepp i skattesystemet och angränsade lagstiftningsområden, som avgränsade vissa grupper av rörelseidkare från dem som kan lägga företagsekonomiska aspekter på sin verksamhet. Mot bakgrund av vad som sagts får vi hemställa att hos regeringen begär utredning med uppgift att överväga att i skattelagstiftningen jämsides med rörelseidkare införa begreppet "självsysselsatta arbetare i syfte att bättre än f. n. karakterisera kulturarbetarnas ekonomiska förhållanden i enlighet med vad som anförts. () ()