mot · G0021305 · 1977-01-25 00:00:00 — 1976/77: 1305 av m. fl. om åtgärder för att förbättra ålderspensionärernas sociala situation En kvinna, som arbetat som hemvårdsbiträde i några månader, berättar följande: O har jag besökt ungefär trettio pensionärer. Jag har ryckt in när det fattats folk. De flesta gamla har varit . Många över åttio också. Deras största problem är deras ensamhet. Jag är den enda person de träffar. Släktingar finns, men de bor oftast på annan ort. Många är barnlösa eller ogifta. De flesta är kvinnor. Av de trettio jag besökt har alla varit ensamma kvinnor utom två män och ett äkta par. O Alla är rörelsehindrade. Antingen därför att de brutit lårbenshalsen en gång och har svårt att gå eller därför att de har olika typer av hjärt- och kärlsjukdomar. Några är så dåliga att de knappast kan röra sig. Ett par stycken jag arbetat hos har varit blinda. O Därför måste de ha hjälp med städning, matlagning och att handla. Det blir också mycket sängbäddning. Man måste hjälpa dem att bada och tvätta håret. O Eftersom varje pensionär bara får , om de inte är sjuka, måste man planera arbetet och ta en sak per dag. Är det ont om folk får de . På sex timmars arbetsdag hinner man med tre pensionärer. Det blir inte mycket tid på varje. O Eftersom de inte rör sig så mycket hemma och ingen kommer på besök har de oerhört välstädat. Våningarna ser ut som små dockskåp. Lägenhetsstandarden är bra. Badkar finns på de flesta ställen. Men alla är oerhört ensamma. O Man försöker hinna prata medan man jobbar. ska man bara prata och laga mat. Inte städa och handla. O Väldigt många vill komma på pensionärshotell, men väntetiderna dit är mycket långa. Problemet med dem är man måste kunna gå till restarurangen själv. Därför är enda alternativet till deras nuvarande situation institutioner som ålderdomshem eller långvårdssjukhus och dit vill ingen. Där är förresten också platsbrist. O Men egentligen vill de ha en lägenhet i pensionärshotell med tillgång till service och sällskap. O Jag tycker det är synd om dem. Att sitta som de gör nu är precis som att sitta i fängelse. Egentligen är det bara deras rörelseförmåga som försvunnit. Alla mänskliga behov av närhet, ömhet, kärlek och sällskap har de ju kvar, trots att kroppen åldrats och tynar bort. De skulle ha glädje av andra människor. De säger att de inte var ensamma förr, men att deras vänner dött. De som varit gifta sörjer så starkt sina äkta män att det verkar som om han dött i går och inte . O sitter de som kan se ensamma och läser . kan de från första till sista sidan. De lyssnar på radio, på alla nyhetsprogram och ser på TV. De är mycket mer välinformerade än yngre människor. De som ser och hör är verkligen med sin tid. Men de har ingen att prata med om vad de vet. O Och hur dåligt de än mår, hur ont de än har i sina ben, säger de att de mest lider av ensamheten. De behöver ju inte bara städhjälp. De behöver sällskap också. Att någon kommer och pratar med dem. blir de deprimerade, ja, sjuka av ensamhet. Och de är rädda också. Rädda för att sova, för hjärtinfarkt, för tjuvar, för mörkret. O När jag går tänker jag ofta: stackare, nu ska de sitta där och vänta tills alldeles ensamma. Vilket samhälle vi lever i! O I ett hus i sitter minst tio ensamma gamla i varsin våning och får hjälp. De känner inte varandra. Men när unga människor sitter ensamma och isolerade i sina förortslägenheter utan att ta kontakt med varandra, hur ska man då begära att ensamma gamla, som knappast kan röra sig, skall ta kontakter? O I vissa hus finns inga hissar. Därför kommer de inte ut eller till varandra. Där det finns hiss, kanske de är rädda för att ramla ute på gatan, eftersom de gjort det en gång. Men många skulle bara behöva lite stöd under armen för att kunna gå ut. sitter de inne sommar, som vinter, år . Och jag ägnar halva den dyrbara tiden åt att handla och laga mat. Vilket slöseri, att köpa och laga mat åt så många enskilda individer! O Därför tror jag på kollektiv, på pensionärshotell, där det finns personal, som de känner igen och där de kan ha sina egna lägenheter med kök att koka kaffe i. Där det finns restaurang, hissar, rullstolar och mänsklig hjälp för promenader. O Det byggs fler pensionärshotell . Men de byggs i förorterna och dit vill inte pensionärerna, som bott hela sitt liv i innerstaden. De skulle finnas i varje stadsdel i stället. Man vill bo kvar i den miljö man känner till. O Över huvud taget är det bra med för alla åldrar. Då kan folk bo kvar och fä mer service med ökat behov och högre ålder. Människor kan ju bli sjuka när de är unga också. O Det måste vara alternativet til! familjerna i då man inte längre tar hand om sina gamla. Familjen är upplöst och ingenting har ersatt den. I stället skickar samhället ut hemvårdsbiträden. Men ingen av oss orkar arbeta heltid. Det är för jobbigt att springa från pensionär till pensionär. Därför är det mest gifta kvinnor med man, som har lön, och studenter, som har råd att vara hemvårdsbiträden. på lönen går inte. Men hur kommer det att gå, när allt fler kvinnor börjar yrkesarbeta heltid i andra yrken? Då kommer det inte att finnas tillräckligt med hemvårdsbiträden ens för den lilla tid pensionärerna får . Vad gör man då med de gamla i ett samhälle där allt fler lever tills de är 80? 0 Kollektivhus med restauranger kanske kan skapa kontakt mellan olika generationer och ge människor en möjlighet att lära känna varandra i husen. Kanske intresset för grannarna blir större då, så att ingen ska behöva ligga död i sin våning , innan man hittar henne, nu när släkten inte spelar samma roll som . Andra skulle kunna ge liknande berättelser om de gamlas situation i . Och det hon säger bekräftar alla undersökningar som gjorts om pensionärers liv, framför allt i storstäder. Insändare, debattartiklar och böcker berättar samma saker. Nämligen att majoriteten av pensionärer inte lider någon direkt materiell nöd . Även om de som fortfarande inte har ATP, utan skall klara sig enbart på folkpensionens , har svårt att klara sig. Pensionerna räcker till mat. Kommunala bostadstillägg skall täcka hyrorna. Bostadssituationen har förbättrats. Majoriteten lever i hyggliga bostäder, i våningar eller egna hus, där de bodde innan de pensionerades eller i så kallade insprängda pensionärslägenheter Det största problemet är i stället ensamheten och sysslolösheten. De flesta äldre ålderspensionärer lever ensamma. Majoriteten av de omkring 800 000 pensionärer som fyllt är ensamma kvinnor, ogifta, skilda eller änkor. Männen dör tidigare, efter pensioneringen, och lämnar kvinnorna kvar ensamma. För att belysa detta kan man titta på några siffror för . Där bor 75 890 män och 121 681 kvinnor , alltså 46 000 fler kvinnor. finns 46 662 män och 49 468 kvinnor, alltså obetydligt fler kvinnor. Men finns 6 918 män och 15 041 kvinnor, dvs. mer än dubbelt så många kvinnor! Situationen i det övriga landet vad beträffar könsfördelningen i olika åldrar är densamma. Men skillnaderna är störst i , och , där de tre största städerna ligger och där antalet gamla också är störst. Av män och kvinnor i lever en tredjedel av de 23 008 männen, dvs. 8 160 män, ensamma, medan av kvinnorna, 36 780 av 48 841, är änkor, ogifta eller skilda. Dagens åldringsproblem är därför också delvis ett kvinnoproblem. Många av de nu ogifta gamla kvinnorna har arbetat i vårdyrken. Kanske har de också skött gamla föräldrar. Änkorna till den generation av kvinnor som inte yrkesarbetat mer än i sin ungdom innan de gifte sig och fick barn. Hela sitt vuxna liv har de skött barn och man. 3 kanske de städat ihop extrainkomster. ställer ingen släkting upp för dem när de är gamla. Och dessa gamla kvinnor , som föddes i slutet av 1800- och har släktingar. De flesta kommer från flerbarnsfamiljer. Även om de själva saknar egna barn och deras vänner, män och syskon dött, finns syskonbarn , som i sin tur har barn och barnbarn. Men släktsammanhållningen i är svag. Industrialismen slog först sönder storfamiljerna. Monopolkapitalets strukturrationaliseringar på 1950och 1960-talen ökade familjesplittringen. Det kapitalistiska samhällets krav på den enskilde individen att bryta upp, att slå sig fram, klara sig själv och bli sin egen och koncentrationen på den lilla kärnfamiljen som konsumtionsenhet och vägen till lycka har gjort människor egoistiska. Ensamheten bland dagens åldringar är ett resultat av ett samhälle, som byggts upp på individualism och privat ägande, där kollektivt och gemensamt ägande betraktas som fula ord och något att undvika. Att bry sig om gamla fastrar och mostrar, som man knappast känner och aldrig haft någon kontakt med ingår inte i samhällets ideologi längre. Det är personalens på institutionerna och hemvårdsbiträdenas sak att sköta! Vi betalar ju skatt för det! En Göteborgsundersökning av 70-åriga pensionärer visar att av de gamla upplevde att de fick hjälp av sina barn och att aldrig besökte sina grannar. Var sjätte 70-åring var så ensam att det oftast gick utan att han eller hon hade kontakt med någon människa. En annan Göteborgsundersökning har konstaterat att många ensamma män begår självmord på grund av ensamheten. Då fungerar också hemvården sämst. Att barnen inte skulle behöva ta hand om sina gamla har varit ett av det socialdemokratiska samhällets mål. Genom pensioner skulle de gamla befrias från det förnedrande beroende av mer eller mindre villiga barn och fattiga och ovilliga kommuners fattig- och åldringsvård. De rika har alltid haft råd att köpa sig service. Deras förhållande till sina yngre släktingar behövde därför inte grunda sig på ekonomiskt beroende. Självklart har reformerna för pensionärerna varit bra. Ekonomiskt oberoende som pensionär är en rättighet. Men tyvärr har också kontaktlöshet och känslomässig likgiltighet utvecklats, eftersom släktrelationer, som byggt på ekonomiskt beroende, inte alltid ersatts av andra relationer mellan generationerna. Ingen känner längre ansvar för gamla på tre trappor. Därför måste nya former för ansvar och kollektivt tänkande utvecklas. utgjorde antalet pensionärer i landet litet av befolkningen. har antalet åldringar i landet ökat. 1976 beräknas 1,2 miljoner människor i vara . Det utgör av landets befolkning. Över 800 000 är . Det är 100 000 fler än barn . I utgör antalet personer av befolkningen i hela staden. I innerstaden utgör de ! , och har de flesta pensionärerna över 65: 18,2, av länens befolkning. har det lägsta antalet: . Orsakerna till detta är både stigande levnadsålder och låga födelsetal. Den stora invandringen har visserligen bidragit till högre födelsetal, men befolkningsutvecklingen mot ett högre antal pensionärer procentuellt sett av befolkningen kommer att fortsätta. Om de kvinnor som är och yrkesarbetande kommer att leva kanske inte är lika säkert. Dubbelarbetet sliter mer på dem. Också de drabbas av yrkessjukdomar och hjärtinfarkter. Det stora överskottet på kvinnor kanske inte finns ? Den så kallade tärande delen av befolkningen har blivit större. Allt fler studerar. Först börjar majoriteten av ungdomen arbeta. Pensionsåldern sänktes från 67 till . infördes delpension, vilket innebär att yrkesarbetande, som fyllt 60 har rätt att minska sin arbetstid med hälften fram till pensioneringen. Antalet förtidspensionerade har också ökat med utslagning av arbetskraft både på grund av dålig arbetsmiljö och på grund av nedläggning av fabriker. är antalet förtidspensionerade 255 000. Att vara pensionär innebär i dagens samhälle att vara utesluten från arbetslivet. Allt färre pensionärer arbetar. Allt yngre män slås ut ur arbetslivet innan de fyllt 65. Den strukturella omvandlingen av arbetslivet har gjort en viss slags arbetskraft överflödig, medan efterfrågan på annan typ av arbetskraft ökat. De varuproducerande sektorerna krymper på grund av kapitalets flykt till länder med lägre löner. Servicesektorn har ökat. Detta har inneburit att män, som traditionellt sett arbetat inom varuproduktionen, förlorat arbetsmöjligheter, medan kvinnorna har fått större möjligheter inom vård- och serviceyrken. I jordbrukssamhället arbetade man så länge man orkade. Det var både på gott och ont, eftersom den som inte orkade hamnade på . Industrin kräver frisk och felfri arbetskraft. är man inte attraktiv på arbetsmarknaden längre. kunde de som ville arbeta kvar efter pensioneringen oftast beredas lättare arbete. 1965 arbetade av män mellan och . 1973 hade siffrorna sjunkit till 31,2 respektive 12,5. I åldrarna arbetade 1965 och 1973 . Tendensen är att allt färre pensionärer arbetar, som allt fler överlever pensionsåldern. som nära släktrelationer försvunnit och samhället övertagit de funktioner som äldre släktingar tidigare hade som t. ex. barnvakt har också deras möjligheter att delta aktivt i arbetslivet minskat. De rörelsehindrade gamla isoleras alltmer i storstäder och glesbygder. De friska pensionärerna isoleras från sina ursprungliga arbetskamrater och tving as att inlemma sig i speciella pensionärsverksamheter med kurser och terapibetonade aktiviteter och att fördriva sina dagar på speciella pensionärscentra. Den sociala död som allt flera pensionärer upplever resulterar ibland i desperata insändare i pressen. Social död påskyndar också depressioner. Därmed ökar den ensamma gamla människans behov av vård. Friska pensionärer blir sjuka pensionärer. bor av landets pensionärer över 65 på institutioner. finns nästan 60 000 platser på ålderdomshem och 40 000 platser för långvårdskliniker. Av de 10 000 platser för akutvården för invärtes medicin upptas 2 000 av långvårdspatienter. Behovet av långvårdsplatser är alltså stort. beräknas antalet platser öka med 20 000 till 60 000. Någon procent är platserna på mentalsjukhusen upptas också av patienter över 65 med åldringssjukdomar. Medan en plats på ålderdomshem respektive långvårdsklinik kostar ca 100 respektive och en akut vårdsplats kostar är hemvårdssystemet oerhört billigt. Hemvårdsbiträdenas timlöner ligger kring . En åldring får alltså vård för , eftersom pensionärerna betalar en del själva beroende på sina inkomster. Ingen kräver fler ålderdomshem, snarare fler långvårdsplatser. Med bättre organisering inom åldringsvården skulle också propparna mellan långvård och ålderdomshem kunna lösas. ligger patienter på akutsjukhusen och väntar på plats på ålderdomshem, och pensionärer på ålderdomshem väntar på plats på långvårdskliniker. Olika huvudmän och bostadsband krånglar också till saken. Åldringsvården är kommunernas sak. Bättre friskvård och bättre omsorg om alla människor skulle kunna förhindra och minska behoven av framtida långvårdsplatser. Att bli gammal behöver inte betyda att bli orkeslös och sjuk. Det gäller för politikerna att få pensionärerna att känna att de står i samhällets centrum och är uppskattade, i stället för att som , många känner sig utanför och är ensamma och isolerade på ett för samhället oförlåtligt sätt. Hur kan ni acceptera att ca två åldringar beräknas begå självmord på grund av ensamhet, social isolering och politikernas ringa intresse för att ändra på detta förhållande?, stod det i en insändare i . Men det är inte bara politikerna som måste få pensionärerna att känna sig uppskattade. Hela samhällets attityd till gamla måste förändras. talas det alltför mycket om det stora antalet pensionärer och de kostnader de orsakar samhället, som om inte majoriteten av dessa 1,2 miljoner människor arbetat under större delen av sitt liv och både berikat svenska och utländska kapitalister med sin arbetskraft samt hjälpt till att bygga den välfärd vi har. Och som om inte var och en av oss om tio, tjugo eller också skulle bli pensionär. Risken med detta synsätt är att den yngre generationen, utan personliga kontakter med äldre människor, tror att gamla är värdelösa människor, som man inte behöver respektera. En verklig förändring av de pensionerades villkor kan det först bli med kortare arbetstid för alla. Då skulle människor slitas ut mindre snabbt. En längre fritid skulle ge möjlighet att utveckla fritidsintressen, att ägna en del av fritiden åt friskvård, att knyta bättre kontakter med människor utanför den lilla kärnfamiljen. Kontaktnätet inför pensioneringen kommer då att vara bättre utvecklat. Arbetet behöver då inte heller betyda allt och pensioneringen upplevas som om man skars av från allt liv. Människor skulle då också om de så önskade kunna fortsätta att arbeta längre. Fler skulle kunna stanna kvar i produktionen om arbetstiden förkortades. behövs fler människor inom vårdsektorn. Arbetstidsförkortningar och rationalisering har inneburit att vårdpersonal inom både åldrings- och barnavård får allt mindre tid för dem som de skall vårda. Fler anställda och mänskligare vård skulle innebära högre kostnader. går 100 000tals människor sysslolösa utan livsuppgifter. De har pensioner, löner - men inget att göra. I städerna sitter tusentals åldringar ensamma utan mänskliga kontakter. Människor som kan tillfredsställa dessa behov finns också. Att knyta samman dessa människor och tillfredsställa dessa behov vore en angelägen uppgift för samhället. i alla stadsdelar i storstäderna kan inte förverkligas men borde vara ett mål för alla allmännyttiga företag. Kvartersrestauranger, kvartersdaghem och kvartersgårdar för alla generationer är också nödvändiga i storstäder för att motverka isolering och främlingskap. finns det i sammanlagt 10 000 platser för pensionärer på institutioner. 3 000 av dessa är insprängda lägenheter, 3 000 är platser på pensionärshotell och 900 är platser på ålderdomshem. Till pensionärshotellen köar 4 000 pensionärer och till lägenheterna lika många! Ett tjugotal nya pensionärshotell planeras. De flesta pensionärshotellen ligger i de nya förorterna. Där har man haft mark att bygga på. I innerstaden har den kommunala marken använts till statliga verk, bankpalats och hotell. Åldringsvården är kommunernas sak, men regering och riksdag borde kunna rekommendera att i större utsträckning byggs i storstädernas innerstäder, med möjlighet för alla kategorier att bo. För nyproduktion av bostäder finns nu normer, som innebär att alla lägenheter lätt går att anpassa till rörelsehindrades behov. De som åldras i bostäder som byggts behöver åtminstone inte sakna hissar. Det går inte att stifta lagar som ålägger människor att ändra attityder till gamla. Men det går att lagstiftningsvägen sänka arbetstiden och förbättra arbetsmiljön, så att människor slits mindre snabbt. Staten kan också på ett annat sätt än nu bidra till åldringsvården i kommunerna genom statsbidrag, som man gör till barnomsorgen. Kommunerna måste också få pengar för att organisera en ny typ av kontaktskapande verksamhet mellan dem som sitter isolerade i sina våningar och inte har någon att prata med och mellan dem, som har möjligheter att röra sig, men upplever att de inte behövs längre. är ett av de få industrialiserade länder som inte har ett centralt forskning. Att upprätta ett sådant i är viktigt. Under hänvisning till ovanstående föreslås1 att hos regeringen hemställer om att en parlamentarisk arbetsgrupp tillsätts som på grundval av pensionärsundersökningens betänkande, vilket väntas , utarbetar riktlinjer för en politik, syftande till att ge pensionärerna möjlighet att leva ett aktivt och meningsfyllt liv i gemenskap med andra. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i 1 (Se även motionen 1976/77:1306.)