mot · G002590 · 1977-01-24 00:00:00 — Motion 1976/77: 590 av m. fl. om ökat skydd för tryckfriheten Rättsutvecklingen har i en rad hänseenden inneburit en urholkning av tryckfrihetsrättens principer. Vpk framlägger förslag som hävdar och stärker dessa principer: redaktionernas okränkbarhet, regeringens politiska ansvar, begränsning av åtalstider, garanti mot upprepning av IB-affären. Tendensen att genombryta tryckfrihetens speciella ansvarssystem och att låta vanlig lag gälla för mer än grundlag måste hejdas. Den svenska tryckfrihetens villkor har vållat strid vid många tillfällen. Så skedde när den s. k. Bildtska munkorgslagen skulle antas. Så skedde vid åtalen mot och . Så skedde vid "förräderi"-processerna under . Så skedde när höga jurister, inspirerade av Tredje rikets ideal, genomdrev bestämmelser om "samhällsfarlig ryktesspridning. Så skedde när påtryckningar framkallade transportförbud mot delar av svensk press. Det skedde slutligen när polisen gick in på FiB/Kulturfronts redaktion. Gemensamt för alla dessa konflikter har varit detta: de har utlösts, när myndigheter och politiskt härskande grupper haft intresse av att omtolka eller undergräva tryckfrihetens principer. Mot denna bakgrund måste man se den kritiska debatten om ändringarna i tryckfrihetsförordningen 1976. Debatten var uttryck för en misstro. Denna misstro mot myndigheterna saknade inte förankring i praktisk erfarenhet. När myndigheter gjort något i tryckfrihetsfrågor, har det vanligtvis inte varit till tryckfrihetens försvar. Ändringarna i TF var i vissa avsnitt välmotiverade. De som däremot vållade kritik var: 7 kap. 3 S nya 1 st. (ändring i begreppet meddelare), 9 kap. 3 S (utsträckt åtalstid för icke periodisk skrift), 9 kap. 1 S och de därav beroende 9 kap. 2 5 samt 10 kap. 2, 3, 4 och 7 SS (överflyttningen av tryckfrihetsövervakning från justitieministern till JK och allmänna åklagarväsendet). Förutom dessa avsnitt tas här upp två andra problem. Det ena är överrätts möjligheter att mildra underrättens dom i tryckfrihetsmål. frågan om de repressalier som kan drabba den, som bryter mot tystnadsplikt eller offentliggör hemlig handling i de fall, där tystnadsplikt och hemligstämpel brukats i strid med lagstiftarens avsikt eller för att dölja brottsliga eller klandervärda förfaringssätt från myndighets eller ämbetsmans sida. Vi behandlar först förändringarna i anonymitetsskyddet för meddelare. Förändringen i 7 kap. 3 S innebär att begreppet "meddelare" ändrar innebörd. Som "meddelare räknas även den som tillhör redaktionskollektiv eller officin. Detta strider mot klassiska tankegångar i fråga om tryckfriheten. Tryckfrihetsförordningens särskilda ansvarssystem innebär att den tryckfrihetsansvarige utåt svarar för kollektivet. har införts ett subsidiärt ansvar. Systemet med ansvarig utgivare och kollektiv ansvarighet genom denne utgår från den centrala tanken om redaktionernas eller officinernas frihet, dvs. frihet från inblandning och polisingripanden. Genom att - med anmärkningsvärd juridisk fiffighet - förvandla redaktionsmedlemmar till "meddelare gjorde man det lagligt att genombryta officinernas frihet. Det är f. ö. betecknande att begreppet officinernas frihet över huvud inte förekommer i den 150 sidor långa texten till regeringspropositionen /76:204. Gentemot detta framhölls från propositionens anhängare att utsträckandet av begreppet "meddelare" även försåg redaktionsmedlem med det speciella meddelarskyddet. Detta var ett poänglöst påpekande. Ett sådant skydd ligger ju redan i principen om officinernas frihet. När man sålunda fråntar en person något, kan man inte hävda att han kompenseras genom att få något annat som han redan har. Eller - för att göra analogin utifrån propositionens ståndpunkt: Journalist , som hamnar i fängelse, har föga glädje av att journalist får . Propositionens försvarare gjorde också gällande att genombrytandet av anonymitetsskyddet redan tidigare varit möjligt i fall av brott som nämns i TF 7:3. Detta är dock en logiskt ohållbar ståndpunkt. För det första skulle detta ha inneburit att det subsidiära ansvar, som ända avvisats, faktiskt skulle ha gällt. För det andra skulle det ha stritt mot principen om officinernas frihet. Ett underordnat ansvarssystem () kan ju f. ö. inte äga företräde framför ett överordnat sådant (grundlagens). Hela resonemanget är en efterhandskonstruktion, syftande till att legalisera det för myndigheterna angeläga maktpolitiska övergreppet i IBaffären. Redaktionsmedlem var icke "meddelare" i den klassiska terminologin - alltså kunde något "meddelarskydd" över huvud inte genombrytas för medlem av redaktion eller byrå. Gav redaktionsmedlem upphov till brott enligt 7:3, skulle ansvarige utgivaren svara. Redaktionsmedlemmen kunde göras ansvarig bara för vad han därutöver (dvs. utanför sin uppgift som redaktionsmedlem) meddelat. Hans namn kunde ej röjas i vad gällde det som publicerats. Däremot kunde så ske för att utröna om han eventuellt meddelat något därutöver. Dessa principer, begripliga både enligt vanlig logik och enligt juristlogik, har helt blandats bort i den nya TF. Vi övergår till den utsträckta åtalstiden för icke periodiska skrifter, som enligt 9 kap. 3 § numera är och icke . Denna förlängning är inte bara omotiverad. Den innebär minskad rättssäkerhet. Skrift som utges löper risk att åtalas , vid t. ex. en förändring av det politiska klimatet. Sådana klimatförändringar har erfarenhetsmässigt en viss verkan på ämbetsmäns nit. Det kan dessutom anföras att en åklagare rimligen bör fatta så snabba beslut som möjligt i åtalsfrågor av detta viktiga slag. Visserligen förefaller ämbetsmän numera ha rätt att utsätta medborgare för helt obegränsade väntetider men att nu grundlagsfästa denna ämbetsmännens rätt förefaller något överdrivet. har av ålder ansetts räcka för uppspårande av oförskämda litteratörer. Det bör räcka även . Vi övergår till frågan om tryckfrihetens övervakning. Den klassiska principen bestod här i att en minister var högste ansvarig. Ministern kunde direkt ställas till politiskt ansvar i den parlamentariska församlingen. Under sig hade ministern särskilda ombud, som inte ingick i den officiella statsbyråkratin. De var ansvariga inför ministern och alltså indirekt inför parlamentet. är ansvaret överflyttat till en ämbetsman respektive det allmänna åklagarväsendet. Detta är både teoretiskt och praktiskt en klar försämring av de politiskt-konstitutionella kontrollmöjligheterna. Det gör rättsförfarandet i tryckfrihetssaker till en inrebyråkratisk åtgärd i stället för till en handling av en ansvarig politiker. Allmänna åklagare är skyddade mot förtroendeomröstningar i , varför tryckfrihetsåtal kvalitativt inte längre skiljer sig från snatteriåtal. Detta är ett steg tillbaka. Det politiska ansvarighetssystemet bör återinföras. Vi tar nu upp frågan om överrätts möjlighet att ändra underrätts dom i tryckfrihetsmål. Enligt 12 kap. 2 i kan överrätt ej döma mildare än underrätt i fall där juryn fällt. Detta förefaller mindre logiskt. En högre instans som ju har att beakta rättstillämpningens likformighet - skulle alltså vara förhindrad att döma mildare än underrätten. Denna inskränkning är omotiverad. En avvikelse i överrätten kan ju bara bli till den åtalades fördel. Den kan vara nödvändig för att säkra en enhetlig praxis. En överrätt bör inte vara tvingad att acceptera oenhetligheter i underrätters bedömning. Slutligen tar vi upp en i tryckfrihetssammanhang förbisedd fråga. Det anses allmänt att brytande av tystnadsplikt är en förseelse av den som bryter den. Men hur ställer det sig, om tystnadsplikten eller sekretessen används för att dölja tvivelaktiga förfaranden? Om den i sig själv är ett missbruk? Det är ju då av vikt att det omotiverade hemlighållandet bryts och att saken blir offentlig. Tystnadsplikten skall inte användas för att skydda brottsliga ämbetsmän eller överordnade som inte vill se underordnade yppa för de överordnade obehagliga ting. I fall där tystnadsplikt missbrukas bör den som i strid därmed meddelar uppgift gå fri från ansvar. Mot bakgrund av det anförda föreslås att hos regeringen begär förslag till ändringar i tryckfrihetsförordningen syftande till att 1. upprätthålla ensamansvaret och officinernas frihet genom att från straffbarhet för uppgift i tryck enligt TF 7 kap. 3 i: undanta medlem av redaktion eller nyhetsbyrå, 2. sänka åtalstiden för icke periodisk skrift från 12 , 3. återinföra det politiska ansvarighetssystemet via justitieministern och särskilda ombud i fråga om tryckfrihetsförordningens övervakning, 4. medge överrätt möjlighet att i tryckfrihetssak döma mildare än underrätt, 5. införa en bestämmelse om att brytande av tystnadsplikt ej skall medföra ansvar, i fall där tystnadsplikten använts för att dölja felaktighet från myndighet eller tjänsteman. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) i