mot · G002681 · 1977-01-25 00:00:00 — Motion 1976/77: 681 av om offentliganställdas pensioner Få företeelser inom det sociala trygghetssystemet föranleder så mycket kritik från förmånstagarna som pensionsförhållandena för f. d. offentliganställda. En måltavla för kritiken är den s. k. bruttosamordningen, som i socialförsäkringsutskottets betänkande 1976/77:9 beskrivs med följande ord: "En följd av systemet är att en ökning av folk- eller tjänstepensionsförmånerna får betydelse för en statspensionär endast i det fall ökningen innebär att dessa förmåner överstiger 65-procentnivån. Eller i klartext: För ett betydande antal pensionärer som arbetat i offentlig tjänst går en höjning av folkpensionen spårlöst förbi. Visserligen har en förbättring skett genom en avtalsuppgörelse 1975 om en värdesäkring av statspensionerna. Men fortfarande borde man kunna kräva att även stats- och kommunalpensionärer får del av folkpensionshöjningarna. Samordningssystemet innehåller också andra orimligheter. En del brister håller nu på att rättas till. I ett avtal mellan avtalsverket, SACO-SR, och blir en rad lönetillägg som var pensionsgrundande enbart inom ATP, pensionsgrundande också inom statspensionen. Men fortfarande får de flesta stats- och kommunalpensionärer ingen ATP på sidoinkomster, trots att de i de flesta fall är tvingade att betala ATP-avgift. Om någon däremot under en del av sitt liv haft privata inkomster och sedan statlig tjänst, utgår privat intjänad ATP ograverad. Bestämmelserna säger nämligen att samordningen enbart gäller sådana pensioner som intjänats . Resultatet är att offentliganställda som regel ställs utanför möjligheten att förstärka sin pensionstrygghet genom sidoinkomster - en möjlighet som alltså står till buds för andra inkomsttagare. Nog borde man kunna slå fast som princip att den lagfästa rätten till ATP skall ha samma innebörd för offentliganställda som för privatanställda. Mot den bakgrunden borde alla kunna vara överens om att något måste göras. har t. ex. motionsvägen krävt en översyn av samordningsbestämmelserna med sikte på två huvudprinciper: 1. stats-och kommunalpensionärer skall få del i folkpensionshöjningar, 2. statspensionssystemet bör i högre grad spegla den respekt för intjänad pension som präglar privat pensionering. Också från moderat håll har motioner krävt förändringar i samordnings Men ett enhälligt socialförsäkringsutskott fann vid riksdagsbehandlingen att hela ärendet är "en fråga som avgörs efter förhandlingar och som har möjlighet att inverka på genom sin lönedelegation. Med den motiveringen beslöt enhälligt avslå fpoch m-motionerna. Från fp- och m-håll godtog man alltså den principiella synen att hela pensioneringen för offentliganställda är en förhandlingsfråga. Men då uppstår frågan: Vem företräder de f. d. offentliganställda pensionärerna? Svaret kan synas givet: De fackliga organisationer som på arbetsmarknaden organiserar dem som är offentligt anställda. Men svaret är måhända inte så enkelt. De f. d. offentliganställda pensionärerna är nämligen i viss utsträckning själva organiserade och tar aktiv del i opinionsarbetet kring sina ekonomiska förhållanden. skickade t. ex. och en gemensam skrivelse till /SR, SF och TCO-S med en bister beskrivning av statspensionärernas förhållanden och långtgående krav på förbättringar. Det hette i skrivelsen bl. har större delen av statspensionärerna fått vidkännas reella standardförsämringar av sina pensioner medan flertalet andra grupper i samhället alltjämt i någom mån kunnat förbättra sin standard. har standardförbättringarna för löntagarna därvidlag åstadkommits genom överförandet av sociala avgifter från den enskilde löntagaren till arbetsgivaren. Detta har medfört betydande utgiftsminskningar för löntagarna. Motsvarande utgiftsminskning har statspensionärerna inte kommit i åtnjutande av. Statspensionärernas ekonomiska relationer till såväl löntagare som andra pensionärsgrupper har därför påtagligt försämrats . Pensionernas anknytning till folkpensionens basbelopp kom visserligen att innebära en garanterad följsamhet till prisutvecklingen, men medförde ingen kompensation förden eftersläpning som uppstått, vare sig i relation till löner eller priser. 1 skrivelsen ställdes fem konkreta yrkanden för statspensionärernas del inför avtalsförhandlingarna: Pensioner beviljade 1960 och tidigare förhöjs med 15 96. Pensioner beviljade 1961 förhöjs med 14 96, beviljade 1962 och därefter med en fallande skala av en procent t. o. m. 1974 beviljade pensioner, som förhöjs med 1 96. Därutöver förhöjs samtliga pensioner beviljade med /mån. Lägsta utgående egenpension vid tjänstetidsfaktor 1 skall motsvara dagens pension i lönegrad F 1:4. Tilläggsbeloppet höjs till 4 96 av basbeloppet. Sjukpensioner beviljade före 1.9.74 förhöjs med 25 96 fram till folkpensionsåldern. Pensionstillskott utgående till änkor friläggs från samordning. I en kommentar i Statspensionären, , heter det med anledning av ett avtal mellan avtalsverket och statstjänstemännens organisationer att resultatet blev "en kompromiss som än en gång ger besked om att staten som arbetsgivare har bra lite till övers för sina pensionärer. Och i ett nyårsbrev i Lärarpensionären, , skriver den nye ordföranden i att pensionärerna har blivit akterseglade jämfört med de aktiva. Därför måste organisationerna med all kraft driva våra frågor. Dessa exempel torde klart visa att missnöjet bland de f. d. offentliganställda pensionärerna är betydande. Visserligen saknar de formell förhandlingsrätt. Men det hindrar inte att - såsom hela folkets representation - måste lyssna på deras synpunkter och via lönedelegationen visa dem rimlig hänsyn. Med hänsyn till ovanstående hemställes att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts rörande de f. d. offentliganställda pensionärernas förhållanden.