mot · G0021520 · 1977-03-28 00:00:00 — Den mest drastiska utvecklingen gäller luftförsvaret, där antalet jaktdivisioner en bit in skulle bli åtta. finns 17 divisioner, medan det ^sedan fanns 28 divisioner. Flottans enheter minskar i antal, som de stora enheterna utgår. Inom armén halveras antalet infanteribrigader från 20 till 10 och antalet pansarbrigader från sex till fyra, medan de fem behålls. För de s. k. fördelningsförbanden, som kan förstärka och komplettera brigaderna, sker minskningar, men dessa har inte närmare redovisats. En minskning av de kvalificerade förbanden är starkt motiverad. Skulle man söka uppehålla numerären för dessa förband skulle nämligen kvaliteten i varje förband nedgå så kraftigt att försvaret blev helt orimligt. Ett jaktflygplan med svagare prestanda än tänkbara angripande enheters är till föga hjälp. Under hela fick erfara hur det var att ha ett omodernt jaktflyg. Fartyg utan robotar, brigader utan rörlighet, utan effektivt luftvärn och utan effektivt pansarvärn blir så verkningslösa att varken vår omvärld eller våra egna soldater skulle tilltro dem någonting. försvarsbeslut innehöll alltså en minskning av antalet kvalificerade förband. En sådan minskning är helt nödvändig just för att ge utrymme för kvalitet åt de kvarvarande kvalificerade enheterna. Skulle armén ha behållit 20 infanteribrigader med sinsemellan samma utrustning hade den materiella kvaliteten sannolikt fortsatt att försämras i förhållande till omvärlden. blev beslutet att förnya tio brigader, som får nya terrängbilar (dock ännu ej för persontransport), bandvagnar, ny infanterikanonvagn, nytt artilleri och ny luftvärnsrobot. Samtliga dessa nyanskaffningar ersätter materiel som måste anses omodern eller utsliten. Ingen enda ville ta ansvar för en politik som innebar att man skulle sänka de materiella kraven i brigaderna så att pengarna splittrades på 20 brigader. Däremot fanns det anledning att fråga om inte någon eller några fler än tio kunde behållas. Frågan hänger samman med hur mycket man sparar genom att inte förnya de resterande. När den äldre materielen utgår, upphör brigaden. De värnpliktiga kan då överföras till lokalförsvaret, och genom att antalet brigader minskar blir det naturligt att låta en allt större del av de värnpliktiga direktrekryteras till lokalförsvaret. Lokalförsvarsförbanden har långt mindre utrustning än brigaderna, och de är väsentligt mindre befälskrävande. En positiv bieffekt av minskningen av antalet brigader borde därför bli att det blev färre befälsposter att besätta i krig, vilket minskar vakanserna i brigaderna. Därmed förstärks effekten i brigaderna. Genom att minska antalet får vi alltså bättre kvalitet på både materiel och personal i de kvarvarande. Man kan säga att minskningen av antalet brigader borde ha kommit tidigare, ty i så fall skulle en del av brigadernas nuvarnaden stora brister, t. ex. i fråga om rörlighet eller luftvärn, ha kunnat undvikas. Också dagens militära ledning har tendenser i samma riktning som så hårt kännetecknade , alltså övertro på numerär och viss skepsis mot t. ex. rörlighet och eldkraft. Därav det olyckliga fixerandet vid s. k. skytteregementen. I stället för att låta utgående brigader upphöra och låta de vanliga lokalförsvarsförbanden ta över de värnpliktiga sökte myndigheterna behålla vad man kan kalla brigader utan modern materiel. Dessa bastarder skulle kallas skytteregementen. Vid sidan av de tio infanteribrigaderna skulle enligt detta förslag finnas tio skytteregementen, som skulle kräva exakt lika mycket i värnpliktsutbildning och exakt lika mycket befäl i krigsorganisationen. Men genom att skytteregementena skulle sakna terrängbilar, infanterikanonvagnar, effektivit luftvärn m. m. skulle dessa förbands användbarhet bli ytterst begränsad jämfört med brigadernas. Skytteregementena skulle alltså bli synnerligen dyrbara i förhållande till vad de kunde uträtta. Och genom att de blev så dyra skulle de tvinga oss att avstå från fler brigader än som annars vore nödvändigt av ekonomiska skäl. Lyckligtvis gick försvarsutredning emot tanken på skytteregementen för hela gruppen utgående brigader. Utredningen gick endast med på att vissa av de utgående brigaderna skulle få organiseras som skytteregementen. Departementschefen och gick på samma linje. Departementschefen skrev: Enligt min mening bör därför i viss utsträckning de brigadförband som förs över till lokalförsvarsförband i huvudsak behålla nuvarande organisation. Personalen i dessa förband kan i regel stå kvar under huvuddelen av sin kvarvarande värnpliktstid. Detta betyder alltså att bara några enstaka av de utgående infanteribrigaderna skall få samma ledningsorganisation och befälsuppsättning som brigaderna. Och de värnpliktiga som tillförs dessa skytteregementen skall stå kvar i dessa förband under huvuddelen av sin värnpliktstid, dvs. man skall inte omsätta de värnpliktiga i samma höga takt som i brigaderna, där behovet av unga värnpliktiga är stort. Jag finnér det djupt beklagligt att försvarsutredning och den nya regeringen nu går in för den linje som så klart förkastades , nämligen att alla de utgående brigaderna skall få behålla samma befälskader och värnpliktsomsättning som brigaderna. Ett skytteregemente har ytterst begränsade prestanda i förhållande till en brigad. Det är utomordentligt trögrörligt genom att det helt saknar terrängfordon. Eldkraften är så begränsad att förbandet i princip inte är användbart, om det inte fatt tid att hinna gräva ned sig före strid - något som ju gör att det kommer till korta i flertalet situationer där en mekaniserad och snabb motståndare finns med i bilden. I propositionen säger försvarsministern att planeringen bör enligt min mening inriktas mot att om möjligt modernisera ett ökat antal infanteribrigader i förhållande till vad som planerats i överbefälhavarens nivå B utan att därför angelägen materielanskaffning till andra stridande förband eftersätts. Detta säger försvarsministern efter att i likhet med försvarsutredningen ha understrukit betydelsen av att antalet kvalificerade markstridsförband kan hållas relativt högt. Men det förbluffande är att det inte är antalet brigader som ökar. I stället är det skytteregementena som prioriteras i förhållande till beslut. Någon som helst argumentation för denna bakvända prioritering görs inte. De kloka orden är helt borta. I stället sägs: De nuvarande infanteribrigader som inte kan moderniseras bör behålla samma personella kvalitet som de moderniserade brigaderna. Den organisatoriska utformningen av alla infanteriförband bör så långt möjligt vara enhetlig. Därigenom erhålls handlingsfrihet att, om resurserna på så medger, ytterligare öka antalet moderniserade brigader. Samtliga nuvarnade infanteribrigader bör hänföras till delprogrammet Infanteribrigad m. m. Detta är mycket olyckligt, ty skytteregementena kommer att minska utrymmet för brigader. Talet om att kunna växla upp till brigader är också vilseledande, eftersom det är fråga om en process på så - i fråga om materiel - att man också mycket väl skulle kunna hinna utbilda värnpliktiga till nya brigader. (Se departementsutredningen nådatid - återtagning, 1974.) Inte heller argumentet att man genom skytteregementena behåller befäl för kommande brigader är vettigt, eftersom verkligheten i stället är den att dagens stora vakanser av reservbefäl och värnpliktigt befäl leder till att skytteregementena stjäl befäl, som skulle behövas i dagens brigader. Bara den som tror på starkt ökade reella försvarskostnader bör acceptera tanken på skytteregementen. Armén har redan visat att man är inne på tanken att förse skytteregementena med ny materiel. I en officiell skrift vid förre arméchefens avgång meddelades att studieverksamhet visat att man bör öka skytteregementenas taktiska rörlighet, och därvid rekommenderades en förstärkning med bandvagnar. Detta bör tas som en varning. Skytteregementena kommer att få så stora brister att kraven på materiel sannolikt kommer att öka. Det är mycket lätt att motivera sådana krav, om skytteregementena finns dels därför att den materiel man har, t. ex. luftvärn och artilleri, redan nu är , dels därför att avsaknaden av t. ex. terrängfordon gör underläget mot en snabbrörlig angripare allt större. Det är alltså en illusion att tro att skytteregementen är något som bara kostar utbildning men att materielen är mer eller mindre gratis. Just blir materielen billig, därför att man låter viss materiel utgå utan ersättning - stormkanonvagnar och terrängbilar - och i fråga om övrig materiel accepterar att den åldras . Men inträder ett läge då nyanskaffning blir nödvändig, om skytteregementena skall bestå, och då blir det fråga om stora belopp. Varifrån tas då pengar till framtida materiel och till dagens utbildning av skytteregementena? Sveret är enkelt: Från brigaderna. Genom bindningen till skytteregementen omöjliggörs behållandet av ett par brigader mer än de tio som skall finnas enligt beslut. hänfördes skytteregementena till delprogrammet Lokalförsvarsförband. Det var den rimliga tillhörigheten, eftersom skytteregementena så markerat saknar rörlighet och bara passar för uppgifter, när de fått tid att gräva ned sig. Allteftersom materielen föråldras blir ju avståndet till brigaderna allt större. När försvarsministern nu - liksom försvarsutredningen - föreslår att skytteregementena skall hänföras till delprogrammet Infanteribrigad m. m. försvåras läget. Låter man brigader och skytteregementen ingå i samma delprogram, försvåras avvägningen inom försvaret. Enligt försvarets planeringssystem är de s. k. avvägningsprogrammen avsedda att underlätta avvägningar. Avvägningsprogrammen är sammansatta av delprogram. Delprogrammet Infanteribrigad m. m. ingår i avvägningsprogrammet Rörliga markstridsförband, medan delprogrammet Lokalförsvarsförband ingår i avvägningsprogrammet Lokalt bundna markstridsförband. Avvägningsprogrammen blev alltså till nytta när man skulle avväga brigader mot skytteregementen. Men genom att de båda stoppas in i samma delprogram hindras den avvägning dem emellan som är så viktig, när man vill ta ställning till hur många brigader vi bör ha. För egen del anser jag att man bör undvika fasta avvägningsprogram. princip skall delprogram kunna sorteras hur som helst, så att man gör speciella avvägningsprogram för varje speciell fråga som man vill ha belyst. Ta t. ex. en bedömning av Viggen-systemet - det ingår i tre skilda avvägningsprogram genom att jakt finns i ett (tillsammans med luftvärn), attack i ett (tillsammans med ubåtar) och spaning i ett (tillsammans med staber). Jag vill alltså tona ned avvägningsrpgrammen. Men min invändning här gäller att man vill stoppa in skytteregementena i samma delprogram som brigaderna. Skytteregementena bör ingå i samma delprogram som lokalförsvarsförbanden, alternativt utgöra ett eget delprogram. (Om man nu över huvud skall ha några skytteregementen, vilket jag är ytterst tveksam om. Men låt gå för ett mindre antal, ungefär som enligt beslutet .) Möjligheten kan propositionen tolkas som att de fyra nuvarande skytteregementena skall upphöra. Det står nämligen att de nuvarande infanteribrigader som inte kan moderniseras skall bli skytteregementen. finns nämligen 16 infanteribrigader, inte 20 som 1972. Men sannolikt är en dylik tolkning för optimistisk. Antal och kvalitet hotas Att uppvärderingen i förhållande till 1972 av skytteregementena hotar brigaderna gäller inte bara antalet. Även den materiella kvaliteten i brigaderna är hotad genom den absoluta prioriteringen av skytteregementena. Två exempel ges i propositionen. Det första exemplet på att brigaderna hotas är att antalet tunga pansarvärnsrobotar minskar i förhållande till myndigheternas förslag - detta alltså i ett läge då antalet och styrkan hos utländska stridsvagnar ökar. En stor del av de svenska pansarvärnsvapnen är för svaga för att ha verklig effekt. Den amerikanska har provats i , med tydligen mycket gott resultat. En väsentligt svagare robot planeras genom svensk utveckling (och ägnar sig åt resurssplittrande dubbelarbete), men det vöre trist om vi får en blandning med för liten andel tunga pansarvärnsrobotar. Det andra exemplet på att brigadernas kvalitet hotas är att propositionen ifrågasätter att brigaderna skall få persontärrängbilar. Statsrådet är dock mer angelägen än försvarsutredningen att framhålla vikten av att man snabbt kan förflytta briganderna. Finns inte personterrängbilarna i brigaden är risken stor att brigaden inte kan förflyttas - strategiskt eller på stridsfältet - när behovet är störst. General kommentar är träffande: Cykelinfanteribrigader var en god nyhet försvarsordning; motsvarighet skulle de vara en relikt. Frågan om kortare utbildningstid för de värnpliktiga som direktrekryteras till lokalförsvaret diskuterades , främst till följd av värnpliktsutredning gjorde ett försök att skjuta den tanken i sank. Dess betänkande innehåller så mycket av överargumentering att slutsatserna knappast är trovärdiga. Att olika intressenter har ett behov av att bevara status quo inom försvaret i skilda avseenden är inte förvånande - man behöver inte ha deltagit i mycket utredningsarbete för att märka hur intressen påverkar argumenteringen. Jag påstår att det visst är möjligt att ha för lokalförsvarsförband än för brigader. Skall man acceptera att ingen enda värnpliktig kan få kortare utbildning än skyttesoldaten i den allsidigt användbara brigaden, återstår som besparingsmöjlighet på värnpliktssidan endast att gå in för att minska antalet värnpliktiga. Jag anser att båda vägarna bör prövas, helst i en kombination. (Jag hänvisar till min motion 1976/77:343 om direktrekrytering av värnpliktiga till civilförsvaret. En liberalisering av vapenfrireglerna får också positiva effekter i fråga om besparingsmöjligheter för det militära försvaret.) Följande indicier kan anföras för tanken att det bör vara möjligt att utbilda värnpliktiga för lokalförsvar än de som gäller för brigadernas värnpliktiga: O Brigadens värnpliktiga skall kunna flera saker, just därför att förbandet är allsidigt användbart. O Värnpliktiga, som inte anses klara faltförbandens krav, brukar krigsplaceras i lokala förband, vilket väl är ett indirekt erkännande av att utbildningsmålet är lägre vid lokalförsvaret. O Värnpliktiga från flygvapnet, som inte behövs i dess krigsorganisation, överförs till arméns lokalförsvar, däremot inte till arméns brigader. Den värnpliktige från flygvapnet har bara några få veckors allmänmilitär utbildning - varför skall det då vara omöjligt för armén att grundutbilda någon till lokalförsvaret än ? O 1972 förklarades från militärt håll att det var otänkbart att grundutbilda värnpliktiga till lokalförsvaret än . (Detta som polemik mot Wedéns tanke om .) Men i ÖB 75 skissas som tanke i ett alternativ en grundutbildning för dylika uppgifter! Resonemangen ovan har rört krigsorganisationen. är den apparat som behövs för att skaffa fram krigsorganisationens resurser. Men denna apparat i sig själv blir alltmer tyngande. Endast mycket begränsade minskningar har gjorts.i denna - räknat i personal och antal fredsförband en reduktion på det senaste årtiondet. Detta alltså som antalet kvalificerade förband minskat kraftigt och som de värnpliktigas utbildningstid reducerats ganska påtagligt. Detta betyder inte nödvändigtvis att fredsorganisationen är ineffektiv, snarare att den fått uppgifter som knappast är i balans med utvecklingen inom Utbildningen tar allt större del av resurserna i anspråk, som de vapen som konstituerar så mycket av förbandens prestanda förlorar i kvalitet i förhållande till omvärlden. Risken är att detta leder till en situation där fredsorganisationen tar så stor del av resurserna i anspråk att krigsorganisationen blir ytterst svältfödd på utrustning. Lösningen på problemet är knappast att söka jäkta på de anställda ännu mer. Tvärtom visar undersökningar - främst vid I 14/Fo 49 i - att stress, ohälsa och otrivsel följer av rationaliseringsåtgärder som slår bort rekryteringen av unga och leder till hög medelålder i flera personalgrupper. Enda rimliga metoden att minska antalet anställda inom försvaret är att också söka minska på uppgifterna. Också detta talar alltså för en minskning av antalet värnpliktiga och en minskning av utbildningstiden för den ökade grupp värnpliktiga som bör gå direkt till lokalförsvaret. Först om så sker blir det möjligt att reducera det tryck som finns på utbildningsapparaten i försvaret. Personalorganisationerna har understrukit att bristfällig utbildning ofta är en följd av dåliga resurser. Att anställa fler befäl skulle ytterligare minska den andel av försvarsramarna som kan användas för nödvändig modernisering av materiel och organisation. Lösningen bör i stället vara att söka minska det totala antalet utbildningstimmar. som materielutrymmet år minskats bygger det svenska försvaret nya hus som aldrig förr . Därmed försvåras också möjligheterna att reducera fortifikationsförvaltningen. Armén väntas bygga för tillsammans - projekt som främst är lokaliseringspolitiskt motiverade. En del betalas utanför försvarsramen - och - men försvaret drabbas likväl genom att försvarets fastigheter i princip betalas två gånger, dels när de byggs, dels genom hyra. (Det är detta som gör att renoveringar av försvarets fastigheter alltid ter sig bokföringsmässigt ytterst gynnsamma, även när det samhällsekonomiskt blir dyrare.) I , och planeras storbyggen vid flyttning av enheter. Erfarenheterna borde tala entydigt för att man i det längsta skall undvika att flytta förband. Lägg gärna ned, men flytta inte i kedjor med två tre fyra förband. (T. ex. Arvidsjaur-Umeå-Enköping-Uppsala som aktuellt exempel.) Förbandsflyttningar leder till att ett mycket stort antal människor blir berörda, och de sociala skadorna blir därför omfattande, vartill kommer att förbandens verksamhet blir störd . Att söka riva upp beslutet om förbandslokaliseringen i är förmodligen lönlöst. Jag kan bara konstatera att statsmakterna aldrig redovisat vad statsutskottet och förutsatte som svar på en motion från mig , nämligen att "utskottet utgår från att ett eventuellt förslag om etl nämnt fredsförband kommer att läggas fram efter en redovisad avvägning mellan olika tillgängliga alternativ. Att en kvarts miljard i (och väsentligt mer om man räknar in följdkostnader hos försvaret) skulle ge mesta ökningen av nettosysselsättningen genom detta förband tillåter jag mig ännu betvivla. Den mycket stora satsningen på nya byggnader i bör omprövas. Det kan inte vara vettigt med så stora nybyggnader, som förband läggs ned på andra håll. Över huvud taget bör man vara ytterst återhållsam med att bygga nya kaserner när flertalet värnpliktiga bor hemma. Den nya förvaltningsskolan, som skall komma i , är förvånande mot bakgrund av talet om att försvaret mer skall lita till det civila samhällets resurser. Högskolor på olika håll i landet skulle sannolikt på ett enkelt sätt kunna ge merparten av den utbildning som väntas vid denna specifika försvarsanläggning. Vissa delar av de blivande tekniska skolorna i är också verkligt tveksamma. Det tycks främst gälla flyttningen av den väl fungerande arméns radarmekanikerskola i . Försvarsministern skall återkomma till frågan om det framtida attacksystemet. I det sammanhanget bör även ytterligare frågor tas upp. Det förefaller mig ytterst tveksamt att tvinga flygvapnet att anskaffa den svenskutvecklade 372 (RB 72). Den avses för men kan levereras först sent under planets tjänst. Den svenska roboten beräknas bli ungefär dubbelt så dyr som det utländska alternativet (RB 74, Sidewindler L). Skillnaden är ungefär en halv miljard. Den svenska roboten är ingalunda utprovad, och projektet inrymmer därför väsentliga risker. När det gäller den andra roboten för , den radarstyrda, finns endast utländska alternativ. Flygplan med svensk profil I fråga om flygplan finns mångdubbelt starkare skäl för svensk utveckling. Erfarenheten har visat hur värdefullt det är att kunna utveckla flygplan utifrån de behov som svenskt försvar har. Det hade inte varit möjligt att utomlands köpa flygplan som passat svenskt bassystem och svenskt stridsledningssystem - medan vi däremot kunnat få betala för en mängd egenskaper som inte behövs hos oss. skulle ha stått i en mycket besvärlig beslutssituation i fråga om jaktförsvaret, därest statsmakterna inte 1972 varit kloka nog att gå emot . utvecklades , vilket innebär mindre kostnader, mindre valutapåfrestning och bättre flygplan än om vi tvingats att nu gå ut och köpa utomlands. Det är lärorikt att fundera över den situation vi skulle ha varit i , därest inte fått utvecklas. Såvitt jag förstår finns på den internationella marknaden inget flygplan som passar för det svenska jaktförsvaret, med dess speciella villkor. Det europeiska projektet (Tornado) som utvecklas av , och i samverkan är långt mer komplicerat än , bl. a. genom ställbara vingar. Planet blir väsentligt dyrare än och har många osäkerhetsfaktorer. Närmast till hands hade i stället legat att köpa från . Den typ som köpts av , , och - F 16 - blir dyrare än dessa länder räknat med, dyrare än . Dessutom har maskinen kapacitet bara för vissa uppgifter - vilket Nato klarar genom att kompletterar med den långt mer avancerade F 15. Men måste ha ett komplett system, alltså kanske både F 16 och F 15. Det skulle bli utomordentligt kostsamt. Enbart F 16 skulle knappast kunna nyttjas i de delar av landet där stridsledningssystemet är svagt, eftersom F 16 har långt mindre egen radar än . De amerikanska planen kräver stora baser och kan knappast betjänas av värnpliktiga, medan är specialgjord just för att klara sig med korta och primitiva s. k. vägbaser. betjänas till stor del av värnpliktiga. Skulle vi frångå det svenska bassystemet blev sårbarheten långt större och uthålligheten i jaktförsvaret kraftigt försämrad. Vi bör alltså med tillfredsställelse notera att beslut om jaktsystem blev ett bra beslut. Därmed är inte bevisat vad som bör beslutas om det kommande attacksystemet, efter AJ 37 och SK 60. Det finns dock skäl att vara ytterst skeptisk till alternativet beväpning av ett skolflygplan, t. ex. en ny generation av SK 60, som då blir en alltför omodern och ytterst sårbar maskin. B3LA är ett projekt som synes inrymma en lång rad egenskaper av stor betydelse för att ge ett flygplan med liten sårbarhet både i luften och på marken. Det är synd att försvarsutredningen inte närmare presenterat de mycket övertygande operativa argument som finns för detta projekt, skräddarsytt för svenska behov. Detta är desto mer beklagligt som utredningen inte heller angivit nackdelarna med att beväpna ett lätt skolflygplan. Det lär kunna uträtta föga i en hård framtida miljö. Något svensktillverkat skolflygplan lämpat för beväpning finns nog inte inför 1990-talet. Jag skall inte argumentera mer för B3LA, eftersom frågan torde återkomma till . Men försvarsutredningen och propositionen synes mig vilseledande i sina allmänna resonemang om inhemsk flygindustri resp. import. Det talas nämligen åtskilligt om säkerhetspolitiska skäl, främst att import gör oss sårbara och beroende i den särskilt känsliga delen av en anskaffning, då leveranserna skall ske. Vidare talas om ekonomiska jämförelser mellan egen utveckling och import. Men det avgörande synes mig vara något helt annat, nämligen frågan om det internationellt finns för oss lämpade typer att köpa. Någon motsvarighet till B3LA finns inte. Jag har redan nämnt att någon motsvarighet till inte stått att köpa utomlands. Huvudvinsten med egenutveckling är att vi själva kan ange specifikationer och få ett plan som är rätt just för våra behov, Vi skulle ha tur om något annat land givit en industri specifikationer för ett plan som passade behoven i . Innan det kan göras troligt att sådana plan finns att tillgå blir frågan om leveranssäkerhet och pris vid import andrahandsfrågor. Först måste det finnas något lämpligt att köpa. Också det ekonomiska försvaret kan råka ut för obalans.