mot · G0021033 · 1977-01-25 00:00:00 — Motion 1976/77: 1033 av m. fl. om beskattningen av egenföretagare En stor del av den svenska företagsamheten utgörs av små eller medelstora företag. Dessa har stor betydelse för såväl sysselsättningen som den totala produktionen och därmed för det totala välståndet. En allmän strävan bör vara att ge dessa företag samma möjligheter som de större att utvecklas och expandera. Landets näringspolitik bör utformas så att inte särskilda regler gynnar eller missgynnar vissa typer av företag. Speciellt gäller detta skattelagstiftningen. har strävandena alltmera inriktats på att skapa likartade regler för beskattningen av företagsinkomster oberoende av i vilken juridisk form företaget än drivits. Sålunda har reglerna utjämnats mellan fåmansbolag och företag som drives som enskild firma, och i fråga om jordbruksbeskattningen skeren successiv övergång till bokföringsmässiga grunder. och har också uttalat att beskattningsreglerna bör vara konkurrensneutrala. Ett grundläggande drag i svensk företagsbeskattning är att reglerna är utformade på sådant sätt att konsolidering möjliggörs i betydande omfattning. Huvudregeln som gäller för andra inkomstslag, nämligen att beskattning skall ske det år som inkomsten förvärvas, blir i flertalet fall i praktiken satt ur spel när det gäller inkomst av rörelse. Tekniskt möjliggörs detta genom att man tillåter skattemässiga avskrivningar på maskiner och inventarier som är större än den fysiska förslitningen och genom att inneliggande lager får upptas till värden som bara motsvarar av dess verkliga värde. Aktiebolag och ekonomiska föreningar har dessutom möjligheter att göra skattefria avsättningar till konjunkturinvesteringsfonder. Om dessa konsolideringsmöjligheter har i stort sett rått enighet, trots att avsevärda skattebelopp på detta sätt blivit skjutna på en obestämd framtid. Maskin- och inventarieavskrivningsreglerna är lika för olika företag och samma är förhållandet med nedskrivningen av lagervärdena. För företag som drivs som enskild firma betyder det att dessa konsolideringsmöjligheter medger att den skattemässiga vinsten i hög grad kan regleras och att samstämmighet mellan redovisad vinst och privata uttag ur rörelsen ej behöver råda. Detta i sin tur har stor betydelse också för de arbetsgivaravgifter och andra avgifter som är baserade på den redovisade inkomsten. I företagsskatteberedningens direktiv ingår att överse både konsolideringsgraden genom skatteuppskov och grunderna för produktionsfaktorsskatter 3 sami Nr 1033-1039 Mot bakgrund därav och då beredningens betänkande snart kommer att föreligga är här inte avsikten att framlägga några förslag till ändringar i detta avseende. Redogörelsen för de gynnsamma företagsbeskattningsregler som gäller har här lämnats som bakgrund till krav på att andra orättvisa skatteförhållanden som genomförts måste rättas till. Konsolideringsmöjligheterna ger visserligen möjlighet till långa skattekrediter och utjämning av progressionen mellan olika år, men i princip ger de dock inte möjlighet till varkatigt skatteundandragande. De ändringar som föreslogs i proposition 1976/77:41 och som godkändes av innebär däremot att en viss grupp av företagare får varaktiga omotiverade skattelättnader som ej erhålles av andra skattskyldiga. Detta innebär dels att skattebördor flyttas till andra skattskyldiga, dels innebär det att konkurrensen snedvrids mellan olika slag av företag. Sålunda höjdes det belopp på vilket allmän arbetsgivaravgift för egenföretagen ej skall erläggas . Den enda motivering som anfördes i prop. 41 för denna åtgärd var att bereda egenföretagarna ytterligare lättnad. I den socialdemokratiska motionen i samband med propositionen beklagades att ingen saklig motivering lämnades varför avgifterna skulle vara olika för egenföretagaren jämfört med den anställde. Ej heller i skatteutskottets betänkande nr 12 gjordes några försök att sakligt motivera denna olikhet i beskattningen. Det har tidigare funnits vissa skäl att ha ett mindre fribelopp, men dessa skäl har undanröjts, varför det enda sakliga skäl som kan föreligga är att i egenföretagarens rörelseinkomst också finns en del som kan vara kapitalavkastning och som därför inte bör vara belagd med arbetsgivaravgift. Det förefaller dock högst osannolikt att avkastningen av det i företaget nedlagda kapitalet skulle överstiga . mer än i något enstaka undantagsfall. Höjningen av fribeloppet till . måste alltså ses som en speciell skattefavör till en viss grupp skattskyldiga, eller som en viss konkurrensförmån för en typ av företag. Det är också felaktigt att tro att den omotiverade skattelättnaden bara utgår till några ansträngda småföretagare, utan i den gruppen finns också en rad andra företagare såsom advokater, konsulter, tandläkare och många flera med god skattekraft, medan en företagare med anställda får betala arbetsgivaravgift på avlöningssumman som utbetalas i dess helhet. I avvaktan på företagsskatteberedningens förslag föreslår vi att den avgiftsfria inkomstdelen vid beräkning av allmän arbetsgivaravgift återföres till . att gälla från . En annan punkt på vilket varaktiga skattelättnader kan uppnås för företagarna är då inkomsten från företaget kan uppdelas mellan familjemedlemmar på ett sätt som inte motsvaras av insatserna i familjens företag. Genom den obligatoriska särbeskattningen har det stor betydelse hur in komsterna fördelas mellan makarna. Vid fjolårets riksdag genomfördes olika regler i syfte att förhindra felaktiga uppdelningar, men ändrades dessa åter så att inom vissa gränser helt godtyckliga uppdelningar kan göras. Inom ramen för marknadsmässig ersättning åt medhjälpande make kan numera således valfri del av den samlade företagarinkomsten tillföras denne. Mot bakgrund av vad som tidigare anförts om konsolideringsreglersom medger uppskov med redovisning av uppkommen inkomst kan alltså makar i nästan obegränsad omfattning dela inkomsten lika mellan makarna trots att den företagsledande maken i regel utför en betydligt större insats än den medhjälpande maken. Ett sådant system där det är möjligt för vissa företagarfamiljer att på fördelaktigaste sätt från skatte- och socialförsäkringssynpunkt godtyckligt dela upp en gemensam familjeinkomst kan inte accepteras från skatterättvisesynpunkt. Den tidigare gällande regeln att den företagsledande maken bör ha minst 2/3 av den samlade inkomsten förefaller att vara en rättvis schablon med hänsyn till marknadsmässiga ersättningar för utförda insatser. Vid sidan av ett rättvist skattesystem som i görligaste mån fördelar skattebördan oberoende av inkomstkällan är det också nödvändigt att ha skatteregler som man nöjaktigt kan kontrollera att de efterleves. Det är vår uppfattning att det stora flertalet, företagare liksom andra skattskyldiga, lojalt följer givna skattelagar. För dessa är det alltså ett intresse att det finns kontrollmöjligheter så att andra inte genom felaktiga uppgifter kan komma ifrån sin del av skattebördan. Från kontrollsynpunkt fyller den s. k. tredjedelsregeln härvid en stor uppgift utöver att den också på ett någorlunda rättvist sätt fördelar inkomsten mellan makarna. Övriga regler om ett minsta antal arbetade timmar för att medhjälpande make skall fl tillföras inkomst, liksom att ej högre vederlag än marknadsmässig ersättning får utgå till medhjälparen, fyller givetvis en viss funktion, men den är begränsad. Det torde nämligen vara nära nog omöjligt för taxeringsmyndigheten att hävda någon annan fördelning än den de skattskyldiga uppgivit även om man misstänker att lämnade uppgifter är felaktiga. Ju högre timtal som uppställesju lättare torde det dock vara för taxeringsnämnden att påvisa felaktigheter. Med hänsyn härtill och till att de skattskyldiga lätt kan överskatta den medhjälpande makens insatser föreslås en återgång till den tidigare gällande tidsgränsen som den lägsta arbetsinsatsen för att uppdelning skall kunna ske med medhjälpande make. Om tredjedelsregeln återinförs finns konkreta uppgifter att gå efter, och de andra spärreglerna blir av mera sekundär betydelse. I fråga om lön till barn som utför arbetsprestationer i föräldrarnas rörelse råder i princip enighet om att beskattning skall ske hos barnen. Det är dock felaktigt att dra fullständiga jämförelser med dessa och ungdomar som utför arbete på främmande arbetsplatser. I dessa senare fall sker alltid en bedömning av arbetsinsatsens värde av två parter vilket inte är fallet i den egna rörelsen. Om inkomster från föräldrarnas rörelser kan överföras till barn så vinnes ytterligare grundavdrag som gör att en avsevärd skattevinst uppstår. Då det inte är möjligt att kontrollera uppgifter mellan föräldrar och barn om utfört arbete och värdet av detsamma, måste alltså inskränkningar finnas för att undgå godtyckliga uppdelningar. Det råder enighet om att inga överföringar skall få ske till barn . I fråga om äldre hemmavarande barn som studerar på heltid råder däremot delade meningar. Vi anser att heltidsstudier kräver så stor insats av den studerande, att någja ytterligare arbetsinsatser knappast kan begäras annat än under ferier eller annan längre ledighet. Vi är medvetna om att det i några fall ändå utförs värdefullt arbete av ungdomar , men omfattningen måste då vara så ringa att det förhållandet att föräldrarna ej erhåller avdragsrätt för ersättningen utan sjäva får betala skatten blir en obetydlig merbelastning. Med hänvisning till vad som i motionen anförts hemställs 1. att det avgiftsfria belopp på vilket egenföretagarens allmänna arbetsgivaravgift beräknas skall sänkas till . att gälla fr. o. m. , 2. att spärreglerna i fråga om uppdelning av inkomsterna mellan makar i gemensamt företag och lön till barn från föräldrars företag får i princip den lydelse de hade före beslut och att de nu föreslagna reglerna skall tillämpas fr. o. m. . HANS () i () () LINDHAL (s) i