mot · G0021213 · 1977-01-25 00:00:00 — 1976/77 1213-1220 av i m. fl. om säkrandet av naturvårdsobjekt Den allmänna naturvårdens ställning har otvivelaktigt förbättrats , inte minst i samband med riksplaneringen. Arbetet med naturinventeringar har påskyndats, riksobjekt har utvalts och fogats in i den kommunala planeringen och delar av den berörda lagstiftningen har reviderats. Men möjligheterna att säkerställa natur- och landskapsvärden för framtiden - kulturella, vetenskapliga och friluftsbetonade - är fortfarande otillfredsställande, kanske inte så mycket i teorin men väl i praktiken. Beträffande många naturtyper och naturförhållanden, inkl. rekreationsbetingelser, måste fredningsbesluten starkt koncentreras till den närmaste framtiden. Orsaken är givetvis att exploateringen av landskapet och naturresurserna blir allt grundligare och sker med alltmer ingripande och oåterkalleligt förändrade metoder. Försening av önskvärda beslut innebär i stor utsträckning förlust av naturvärden, även sådana som skulle vara fullt rimliga att bevara mot bakgrund av en långsiktig samhällsekonomisk bedömning. Ett exempel: Enligt en uppgift från länsstyrelses naturvårdsenhet 1976 skulle det ta mer än 50 årsverken att klara av"de förslag till förordnanden enligt naturvårdslagen som då aktualiserats i länet. På listan fanns flera riksobjekt. F. n. uppges mindre än ett årsverke kunna läggas ned på detta arbete, köpta tjänster inräknade. Huvuddelen av arbetstiden för den allmänna naturvårdens fåtaliga tjänstemän går åt till skilda slag av tillstånds- och samrådsärenden. Dessa har givetvis betydelse som bevakning av skyddsvärda naturförhållanden, i varje fall om man har möjlighet att hindra eller tillräckligt starkt modifiera tilltänkta exploateringar som skulle verka negativt. I akuta konfliktsituationer har länsstyrelserna också möjlighet att tillgripa utvägen med interimistiska naturreservat. Men ett sådant uppehållande försvar är dock otillräckligt. En del negativt verkande ingrepp blir inte kända i förhand. skall regleras defintivt inom tre eller högst , varför länsstyrelserna måste vara försiktiga med att dra på sig sådana ärenden. En annan följd av den besvärliga arbetssituationen är att markägare ofta får vänta otillbörligt länge på att få sina ersättningskrav reglerade. ex. inlösen eller intrångsersättningar- i samband med naturreservatbildning skall enligt lag normalt utbetalas som engångsbelopp, endast i speciella fall kommer betalning med årliga belopp i fråga. Statsanslaget för dessa ändamål är totalt 13 milj. kr. Länsstyrelserna brukar emellertid redovisa ett sammanlagt behov av ca 60 1 1976/77. och detta enbart för det begränsade antal ärenden som trots arbetssituationen kommit någorlunda i gång. Ändå brukar de beviljade anslagen i stort sett räcka för de ärenden som slutregleras. Anledningen är uppenbar. Man hinner endast med en bråkdel av de ärenden som borde av. Dessutom anpassas reservatsgränser och bestämmelser ibland mer till anslagen än till bedömningar av vad som i och för sig vore rimligt om ytterligare medel stod till buds. Det finns med andra ord ett mycket stort, delvis dolt, årligt anslagsbehov. Ännu ett exempel: De ännu inte skyddade urskogsliknande partier som inventeras genom försorg kan värderas till ca 100 milj. kr. Detta är sålunda en delpost avseende en speciell kategori av naturvårdsobjekt. Frågor om mål och medel för säkrandet av natur behöver prövas på ett principiellt klarare sätt än . Den ekonomiska avvägningen bör vara långsiktig och samhällsekonomisk. Ambitionsnivån beträffande naturvård skall vara oberoende av ägandeförhållandena i landet. En struktur med hög grad av enskilt ägande skall sålunda inte motivera en lägre ambitionsnivå än om staten ägde all mark. Sedan målen bestämts, bör de administrativa och finansiella medlen utformas och samordnas så att dessa mål kan uppnås - . I princip vore det naturligtvis enklast att nå fredningsmålen om staten ägde alla berörda naturresurser eller kunde vägra exploateringstillstånd utan att ersättningskrav kunde ställas. Det senare är fallet beträffande t. ex. kvarvarande vattenkrafts- och grustillgångar i . Det är dock viktigt att slå fast att en lösning av de nuvarande problemen i naturvårdsarbetet måste kunna åstadkommas utan att urholka gällande regler för äganderättens innehåll och rätten till ersättning. Den senare delen är ju i huvudsak begränsad till intrång i redan pågående markanvändning, dvs. i här aktuella fall vanligen skogsbruk och jordbruk. Och vissa naturvårdshänsyn skall markägare ta utan att kunna göra anspråk på ersättning, vilket framgår av bl. a. skogsvårdslagens hänsynsregel. Problemets kärna är således följande. Avgörandena i bevarandefrågor måste starkt koncentreras till den närmaste framtiden. Förden skull skall inte enbart denna korta tids skattebetalare drabbas av kostnader som i princip kan ses som investeringar med mycket lång eller obegränsad livslängd. Kostnaderna bör i stället spridas ut över en mycket , kanske av storleksordningen . Att så sker är troi igen en förutsättning för att bevarandemålet inte sätts lägre än vad som i praktiken på samhällsekonomiska grunder är rimligt. om årlig ersättning i stället för engångsersättning har berörts i motion till riksdag av m. fl. i första kammaren och i likalydande motion i andra kammaren av m. fi. hänvisade till att enligt finns inga tekniska hinder för en rationellt ordnad verksamhet på naturvårdsområdet. Erfarenheterna visar dock att problemen kvarstår. I fråga om intrångsersättning borde lösningen, som ovan antytts, vara relativt enkel: 1 ntrånget ersätts ej som f. n. med ett engångsbelopp utan med ett årl igt belopp vilket, bundet till fastigheten, utgår . Därigenom periodiseras samhällets kostnad på ett korrekt sätt som ersättningen får samma karaktär som intrånget. Annorlunda är problemet i fråga om inlösen. Markägaren måste då ersättas med ett engångsbelopp. Dessa samhällskostnader bör därför i praktiken lånefinansieras. Tillkommer så personalbehovet. Engagerade i reservatsbildning är inte enbart biologiskt och geovetenskapligt inriktade naturvårdstjänstemän utan även juridisk och ekonomisk expertis, bl. a. för värderingar. Som experter av det senare slaget har ofta fungerat tjänstemän från lantmäteri, skogsvårdsstyrelser och lantbruksnämnder samt en värderingsgrupp från . En förstärkning av de personella resurserna för naturreservatsbildning berör således inte enbart länsstyrelsernas naturvårdsenheter. Behovet av utökad personal skulle - med den uppläggning av arbetet som här förordats - bli speciellt stort under kanske ett eller annat decennium för att därefter avta. Formerna för förstärkningen bör anpassas till detta förhållande. arbetar med närliggande frågeställningar. Enligt dess direktiv torde den dock ej komma in på de akuta periodiseringsproblem i finansiellt och personellt avseende som här redovisats. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att hos regeringen anhåller om vidgat uppdrag för naturvårdskommittén att framlägga förslag om formerna i finansiellt och personellt avseende för det fortsatta arbetet med säkerställandet av naturvårdsobjekt. HANS NYHAGE (m)