mot · G0021520 · 1977-03-28 00:00:00 — års försvarsbeslut fanns det inte med i planeringen, främst därför att regeringen (handelsministern) alltför sent tillsatt en s. k. miljöutredning för det ekonomiska försvaret. Detta kunde därför inte behandlas jämsides med det militära försvaret och civilförsvaret i planeringen. Inför årets beslut finns det ekonomiska försvaret studerat på motsvarande sätt som militärt försvar och civilförsvar, med långsiktiga perspektivplaner och femåriga programplaner. Det är av stort värde att olika delar av totalförsvaret kunnat bedömas utifrån samma allmänna planeringsförutsättningar. Därmed minskar riskerna för att någon sektor är så eftersatt att den äventyrar stora delar av säkerhetspolitikens trovärdighet. (Även s. k. övrigt totalförsvar har tagits med, och de allvarligaste bristerna gäller där utan tvivel sjukvården. Krigssjukvården är en mycket eftersatt del av totalförsvaret såväl inom det militära försvaret som för de civila delarna.) Det ekonomiska försvaret har olika program: livsmedel, beklädnad, energi, övriga varuområden, transporter, tjänster. Det är angeläget att det råder balans mellan dessa. Det ligger i det ekonomiska försvarets natur att mycket som lagras behåller sitt värde , främst råvarorav olika slag. Vad som missas kan kompenseras under en följande. Däremot är risken för felaktiga beslut större när det gäller insatser direkt mot industrin. Man kan komma , om en strukturförändring uppmärksammas för sent-och därmed kan en försörjningsmässigt intressant tillverkning gå förlorad. Eller också kan i panikskeden resurser satsas på en bransch eller ett företag som reellt har mindre säkerhetspolitisk betydelse än andra. Om insatser blir riktiga eller inte beror till stor del på om överstyrelsen för ekonomiskt försvar och andra inblandade verk har tillräcklig överblick och tillräckligt snabbt kan fatta rätt beslut. Det är oekonomiskt att satsa lagringspengar och produktionspengar fel, därför att administrativ underkapacitet lett till beslut på dåligt underlag. Detta är ett starkt argument för att överstyrelsen skall få de resurser som behövs för rätt planeringsinsats. 1 princip kan sägas att detta inte beror på totalanslaget till ekonomiskt försvar, utan i stället måste man inom ramen för ett totalanslag se efter vilken avvägning mellan planering och verkställande som är den bästa. Utredningar har bestyrkt att överstyrelsen haft för små planeringsresurser. Tyvärr anger propositionen inte någon princip för hur planeringsfunktionen skall dimensioneras och bedömas . För nästa budgetår föreslås nio tjänster, varav sex vid överstyrelsen. femårsperioden begär myndigheterna sammanlagt 43 nya tjänster. Genom att det ekonomiska försvaret får ekonomiska flerårsramar påverkas inte statsfinanserna av fördelningen mellan planering och verkställighet. Mot att bevilja alla personalresurser som myndigheterna begär kan sägas att det är angeläget att noga se efter hur mycket material från andra verk, industriverket, pris- och kartellnämnden m. fl., som kan nyttjas av överstyrelsen så att man undviker dubbelarbete. I propositionen ingår också förslag med anledning av oljelagringskommitténs betänkande. Förslagen från denna gäller en sjuårsperiod. Det måste upplevas som otillfredsställande att i detta sammanhang arbeta med en annan tidsperiod än den femåriga som gäller för programplanerna. En ensning av tidsförhållanden skulle rimligen underlätta planeringsarbetet. Denna motion har berört ett antal frågor som jag anser böra belysas i en aktiv försvarsdebatt. Det är avvägningar som bör aktualiseras för att inte försvaret skall få kraftig obalans. En aktuell fråga års försvarsbeslut är då självklar, nämligen om försvarets planeringssystem givit det stöd åt försvarsdebatten som man hoppades 1970. För egen del protesterade jag mot att då helt lämnades utanför när systemet utformades. Först i efterhand blev medverkan fastställd,och denna medverkan inskränker sig under planeringsskedet till information. Vilket stöd har då planeringssystemet varit för försvarsdebatterna 1972 och 1977? 1972 förstördes möjligheterna dessutom av att det inte fanns någon koppling mellan planering och reellt beslut och detta därför att de ramar som fastställdes låg under vad regeringen själv i förväg kunnat föreställa sig som möjliga nivåer. Inte minst svårigheten att överblicka priskompensationsfrågorna har gjort att planeringen är långt mer osäker än man tidigare hoppats. Bedömningen av priskompensationen ger ju de största skillnaderna mellan majoritet och huvudreservanter i årets betänkande från försvarsutredningen. Men vem inbillar sig att en mer folklig försvarsdebatt skall gälla priskompensationsssystemet? Det är också rätt lätt att konstatera att föga av debatten under dessa år förts i termer av avvägningsprogram Jag är som ovan framgått redan av andra skäl skeptisk till fasta sådana program. Språket i planeringssystemet har säkert också skrämt bort en del. Men den enklaste invändningen mot planeringssystemets tillämpning är nog ändå att det inte ges någon tid för debatt mellan det att försvarsutredningen lägger fram slutbetänkandet till dess att propositionen avlämnas. Det ter sig närmast absurt när man har femåriga beslutsperioder att underlaget långa perioder skall komma först en a propositionen lämnas. Möjligen kan sägas att det längre perspektivet, , presenteras . Visst borde perspektivstudierna kunna initiera en del debatt och tänkande i organisationer och hos enskilda. Men är detta första alster föga konkret -att man nu säger studier hellre än plan visaren del av den förändring som skett utan hörande när det gäller planeringssystemet. Det är ju en gammal ovana i svensk opinionsbildning över huvud att reagera endast när ett slutligt förslag föreligger, medan debatt på ett mer förberedande stadium, då påverkansmöjligheten är större, oftast är svår att få i gång. När fattas beslut? Det kan också vara värt att notera att låsningen till femårsperioden blivit hårdare än systemet förutsatt. Principen är att man har en rullande femårsplan. Men om den vid första beslutstillfallet uppfattas som en plan enbart så minskar ju framförhållningen för varje årsskifte. Det sades visserligen 1972 att man skulle kunna korrigera och ta nya beslut vid varje rullning, men i praktiken var den ekonomiska nivån helt låst. Slutsatsen är att det egentliga debattillfället borde vara sedan försvarsutredningen presenterat sitt förslag och innan propositionen lämnats. 1 och för sig skulle försvarsutredningar kunna utgå, eftersom systemet ju bygger på att det är regeringen som ger direktiv till myndigheternas programplanering. Det i princip mest avgörande beslutet är när regeringen anger planeringsförutsättningar, ty det är som alla stora nya avgöranden bör plockas in i systemet för belysning. Två experter på försvarsplaneringen underströk detta mycket tydligt i en bok 1974. (och i Nya ledningsmetoder i försvaret.) De skrev att frågan är om inte de viktigaste besluten i praktiken fattas då regeringen väljer ut den handlingslinje ur perspektivplan 2 som skall ligga till grund för den programplan vilken skall sändas in . Jämfört med det tidigare systemet har befogenheterna att besluta om den långsiktiga inriktningen i hög grad centraliserats. I praktiken har detta skett till regeringen. Jag fäster ingen vikt vid att helt förnekade detta konstaterande när han själv kort därefter just fått posten som planeringsansvarig hos departementet, alltså själv fått hand om det som centraliserats. Boken uttrycker mer av sanning än departementstjänstemannen sedan kan erkänna. förmodan att tillsättandet av försvarsutredningen skulle minska centraliseringen var överoptimistisk, vilket bäst visades av att regeringsdirektiven om programplanering i praktiken innebar att allt försvarsutredningen skrivit om perspektivstudierna blev överkört, ty bara en enda nivå gavs för programplaneringen. Att sedan ÖB belyste tre nivåer varén senare historia, och man kan säga att den redovisningen skedde på ÖB:s egna villkor, dvs. bara med det innehåll som passade honom. Följsamheten mot ÖB:s avvägningar, med få små undantag när, blev ju också det utmärkande för försvarsutredningen. Den funderade på ekonomiska nivåer, men närdetta gjorts svaldes i stort sett ÖB:s avvägningar. I det hänseendet visade försvarsutredning större självständighet (jag har pekat på dess kloka beslut att inte följa ÖB i fråga om jaktflyget). Jag vill dock inte hårdra detta omdöme. Ty i och för sig är det ju fullt möjligt att parlamentariker finner en myndighets argument helt övertygande, men sannolikheten för att olika rollinnehavare med olika intressen skall hamna på samma stol borde ändå vara rätt liten. Dock bör noteras att planeringssystemet i förhållande till tidigare teorier och beslut om systemet kommit att innehålla allt mera av budgetdialoger och förhandlingar mellan olika intressenter. Vänta inte med utredning Slutsatsen är i alla händelser att det måste bli en ändring så att verklig tid kan avsättas för allmänhet, massmedia, organisationer och partier att diskutera försvaret mellan det försvarsutredningens betänkande lagts fram och regeringens proposition skrivs. Man kan f. ö. säga att det i detta avseende skulle ha varit mera gott om tid om ingen försvarsutredning funnits. Då skulle alla intresserade hänvisas till myndigheternas programplaneförslag, dvs. man skulle få för diskussion och påverkan på regeringen. I och med att en försvarsutredning sitter, hämmas säkert debatten om programplanerna till dess att utredningen är klar, enligt den gamla svenska vanan att låta utredningar vara detsamma som anmodan till människorna att vara tysta i väntan på betänkanden. Mot att slopa försvarsutredningar - vilka i och för sig inte riktigt passar i systemet sådant det byggts upp utgående från kanslihusets behov - talar att det är av värde att vissa parlamentariker får en direkt och nära kontakt med materialet. får ju endast vissa informationer, men utskottet ingår inte i den egentliga beslutsprocessen förrän propositionen lagts. Vill man ha kvar försvarsutredningar finns såvitt jag förstår bara en metod, nämligen att de skall avlämna slutbetänkandet än som skett. Mot detta har invänts att utredningarna helt binds av rytmen i programmyndigheternas programplanearbete, som är direkt kopplat till ordinarie anslagsframställningar. Om vi tvingas acceptera att man inte kan få myndigheternas förslag vid andra tillfällen än -är det verkligen helt nödvändigt? - återstår bara att förskjuta det hela . För att 1982 skall kunna fatta ett femårigt beslut behövs då ett förslag för den perioden , vilket alltså ger för debatt. I praktiken innebär det att man måste täcka en sexårsperiod eller, uttryckt på annat sätt, att myndigheten ger samtidiga förslag till två rullningar av programplanen. Det hela är egentligen ologiskt, eftersom systemet ju bygger på årliga beslut om rullningar. Men om de politiska instanserna inte tillmäter dessa årliga rullningar större betydelse utan bara tar reellt på de mer manifestartade besluten framtvingas sannolikt denna något haltande nyordning. En enkel slutsats är då också att en ny försvarsutredning bör tillkallas mycket snart efter det att ett femårigt försvarsbeslut fattats. På myndighetsnivå är ju nästa perspektivstudieomgång redan i full gång. Raden av olösta avvägningsfrågor inom försvaret visar stora arbetsuppgifter. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att avslår propositionens förslag att skytteregementen hänförs till delprogrammet Infanteribrigad m. m., 2. att hos regeringen uttalar att endast ett begränsat antal av de utgående infanteribrigaderna får behålla brigadens organisation, 3. att hos regeringen hegar snar belysning av frågan hur man skall kunna ge ökad uthållighet i försvarets luftbevakning, i syfte att kunna alarmera befolkningen då skyddsrumsplatser bör intas, 4. att hos regeringen begär ensning av tidsförhållanden inom ekonomiskt försvar så att program för oljelagring får samma perioder som andra insatser, 5. att hos regeringen begär åtgärder för att års försvarsbeslut ge väsentligt för försvarsdebatt mellan eventuellt utredningsbetänkande och försvarsbeslut samt att regeringen även i övrigt söker underlätta belysning av viktiga avvägningsfrågor inom totalförsvaret.