mot · G0021526 · 1977-03-28 00:00:00 — Motion 1976/77: 1526 av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:95 om vissa industrioch sysselsättningsstimulerande åtgärder kommunisterna yrkar avslag på regeringens förslag (undantag: de ökade kreditgarantierna till hantverk och småindustri). Regeringens förslag är både konjunkturpolitiskt ineffektivt och fördelningspolitiskt reaktionärt. Vi föreslår i stället stöd till sociala investeringar, yrkesutbildning och planering för nya statliga industrier. Allmän kritik av propositionen I propositionen 1976/77:95 föreslår regeringen vissa ytterligare åtgärder för att - som det sägs - stimulera industri och sysselsättning. Åtgärderna anses vara av tillfällig och kompletterande natur. Grundläggande kritik kan riktas både mot åtgärdernas art och mot den metodik, i vilken de ingår. kommunisterna redovisar här sina viktigaste invändningar. Först måste bristen på sammanhang mellan stimulanspolitikens delar kritiseras. Regeringen har här föreslagit en rad renodlade och tillfälliga improvisationer. Det sägs ske i väntan på en samlad industripolitik, som avses framgå ur de branschutredningar som är i slutstadiet. Det är en missriktad metod. Ty de utredda branscherna kan alla förutses få klart minskande sysselsättning. Detta har varit uppenbart sedan rätt . Därför hade åtgärderna bort inriktas på vad utredningarna icke tar upp: dvs. nyskapande och ersättande av arbeten. Man når ingenstans med att uppehålla arbeten i vikande branscher, om man underlåter att nyskapa sådana i helt andra. Betydande belopp föreslås nu för åtgärder som saknar varje framåtsyftning. Tid förloras, som borde använts för planering av ny sysselsättning. Därnäst måste den rättsliga karaktären hos några av åtgärderna betecknas som anmärkningsvärd. Det gäller i första hand det särskilda sysselsättningsstödet. Ett 75-procentigt bidrag föreslås här till löner åt dem som företagen avstår från att avskeda. Bidraget förutsätts utgå i orter med speciella branschoch sysselsättningsproblem. Det är en märklig konstruktion. Om en bransch eller ett företag är vikande, hur skall man då kunna avgöra om företagens uppgifter rörande avskedanden är verkliga eller blott ett spel för att få bidrag? Om ett företag påstår sig vara nödsakat avskeda ett visst antal arbetande, vem kan kontrollera om detta är ett nödvändigt avskedande eller ej? 1 1976/77. 1976/77: 1526 Sanningen är ju att företagen kan bereda sig fördelar på basis av skenuppgifter. Lättfängna pengar med ett totalt belopp av står till förfogande. Hela denna metod är djupt stötande. Därtill betvivlar man med goda skäl effekten av pengar för sysselsättning, som företagen kanske ändå skulle upprätthållit. Pengarna kan ju faktiskt framkalla inskränkningshot, som annars skulle uteblivit. Frågan om effekten av förslagen är intressant även från en annan synpunkt. Pengarna till sysselsättningsstöd", avfallsanläggningar, energibesparing samt de ökade statsgarantierna till småföretag och särskilt angelägna industriinvesteringar - alla sägs ske i väntan på konjunkturuppgången. Alla ges också som direkta förmåner till företagen. De förutsätter alltså ett initiativ från företagen. Men så länge konjunkturen icke vänt, är framtidsförväntan låg och företagsinitiativen sålunda föga sannolika. Det räcker ju inte med att få en investering garanterad eller förbilligad - det skall också ske en fördelaktigare utveckling av själva marknaden. Och det blir inte fallet med de föreslagna åtgärderna. Effekten är sålunda minst sagt osäker- i synnerhet jämförd med direkta statliga investeringar, beställningar e. d. som dock påverkar själva marknaden. Slutligen kan allvarliga invändningar riktas mot förslagen från social fördelningssynpunkt. Regeringen visar här ånyo sin förkärlek för direkta subventioner till företagen, dvs. metoder att stimulera via omedelbar påverkan av företagens vinster. Detta medför redan i första steget en omfördelning till kapitalets förmån. Det sker oavsett om sysselsättningen faktiskt ökar eller ej. Vid en sysselsättningsökning (eller utebliven minskning) inträder via beskattningen en ökande överföring till kapitalet från den samlade lönesumman. Företagens vinster ökas utan att socialt angelägen produktion främjas. Tvärtom minskar företagssubventionernas ökning utrymmet för t. ex. daghem. De minskar för övrigt också utrymmet för investeringar i mer framtidsbetonad industriell produktion. Socialt sett är effekten reaktionär. Specificerad kritik av de enskilda förslagen Det tillfälliga sysselsättningsstödet är direkt olämpligt. Det öppnar vägen för rent missbruk. Effekten är tvivelaktig, då ju företag som avser vidta bestående inskränkningar ändå kan finna det fördelaktigast att avskeda framför att utnyttja stödet. De hotade anställda ges ingen förbättrad framtidsmöjlighet. Bidragen till oljeavfallsanläggningar ges till åtgärder påbjudna i lag. Det finns ingen rimlig anledning varför just dessa investeringar skulle medföra särskilda fördelar. De som är skyldiga att företa dem torde vanligen inte tillhöra de kategorier som främst behöver samhälleligt stöd. Även här är effekten osäker genom att investeringarna görs så länge marknadsutsikterna är svaga. 1976/77: 1526 Stödet till energibesparande investeringar är också tvivelaktigt. De industrier där sådana kan ge effekt har f. n. svaga framtidsförväntningar. Dessutom är dessa investeringar alls inte någon industrins ensak. De förutsätter obligatorisk samplanering med kommuner och stat. I den mån dessa kan tillföras energi, som slösas bort (t. ex. för bostadsuppvärmning) blir detta en inkomst för företagen. De ökade garantierna till hantverk och småindustri faller egentligen utanför ramen av en omedelbar sysselsättningsstimulans. De kan däremot motiveras med hänsyn till småföretagens likviditetsproblem. Men det finns bättre sätt att stödja småföretagen, t. ex. att göra själva krediterna billigare. I motsats till regeringens förslag skulle detta minska skuldsättningen. Lokalt skulle det eventuellt få betydelse för sysselsättningen. Regeringens påståenden att småindustrin skulle kunna totalt sett expandera måste däremot betecknas som illusioner. Någon effekt på typiska enindustriorter skulle småindustrin dessutom inte få. Dess möjligheter att kompensera nedskärningar av t. ex. stora bruksföretag är närmast lika med noll - dessa orter har oftast inga småföretag av betydelse, särskilt inte sådana som är oberoende av de strukturdrabbade storföretagen. Den 40-procentiga garantin till särskilt angelägna industriinvesteringar är helt missriktad. Ironiskt nog ges inte garanti till investeringar på mindre än 5 milj. kr. Det är m. a. o. bara större företag som kan utnyttja den förment småföretagarvänliga regeringspolitikens förmåner. Därtill kommer att industriell och teknologisk utveckling inte bör bedrivas genom generella förmåner. Den kan inte bara lämnas åt de enskilda företagen. Den måste framgå ur en samlad politik. Den måste grundas på samhälleliga och översiktliga bedömningar. Den måste ha en bestämd riktning och inte vara summan av enskilda företags handlingar. Framför allt kan den inte lämnas åt det kortsiktiga vinsttänkandet. kommunisterna yrkar avslag på regeringens förslag, med undantag för de vidgade lånegarantierna till hantverk och småindustri. Vi föreslår en lag med förbud mot avskedanden och permitteringar vid alla företag med över 50 anställda. Lagen skall gälla i taget och i första omgången fram till innevarande års slut. Vi föreslår en lag om obligatorisk samplanering av energiförsörjningen mellan alla från energisynpunkt betydelsefulla företag och berörda kommuner. Vi föreslår att de 350 milj. kr. regeringen vill ge ut som bidrag åt företagen i stället fördelas på följande sätt: 50 milj. kr. för planering och förberedelse av nya, framtidsinriktade statliga industriprojekt, särskilt inriktade på strukturdrabbade orter, 1976/77: 1526 200 milj. kr. för att stimulera sociala investeringar, företrädesvis inom daghems-, förskole- och vårdsektorn, 100 milj. kr. för utbildningsåtgärder särskilt riktade för att tillföra de nämnda utbyggnadssektorerna kompetent folk. Till skillnad från regeringens förslag är kommunisternas alternativ fördelningspolitiskt till de breda folklagrens fördel. Det bidrar verksamt till att förbättra en allvarlig bristsituation. Det medför också en faktisk vidgning av företagens avsättningsmöjligheter. Dess följdeffekt blir därmed större än vad fallet är med rena företagssubventioner. Stimulansen blir större och får en annan kvalitativ sammansättning. Ett första steg tas till en planering för en långsiktigt ny industriell utbyggnad. I förekommande fall förutsätts att utskottet utarbetar förslag till lagtext. Med avslag på propositionen 1976/77:95, utom i vad gäller statlig kreditgaranti för lån till hantverks- och industriföretag m. m., föreslås 1. att beslutar om en lag, vari stadgas om förbud mot avskedanden och permitteringar vid alla företag med mer än 50 anställda, att i första hand gälla till innevarande års slut och vilken därefter förnyas i taget, 2. att hos regeringen hemställer om att förslag till lag om obligatorisk samplanering av energiförsörjningen mellan alla från energisynpunkt betydelsefulla företag och berörda kommuner föreläggs , 3. att beslutar att i propositionen avsatta 350 milj. kr. fördelas enligt följande: a) 50 milj. kr. avsätts för planering och förberedelse av nya framtidsinriktade statliga industriprojekt, särskilt inriktade på strukturdrabbade orter, b) 200 milj. kr. avsätts för att stimulera sociala investeringar företrädesvis inom daghems-, förskole- och vårdsektorn, c) 100 milj. kr. avsätts för utbildningsåtgärder inom de nämnda utbyggnadssektorerna. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i