mot · G102177 · 1977-11-25 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:40 om åtgärder för att främja de mindre och medelstora företagens utveckling Staten har alltid spelat en viktig roll för det kapitalistiska systemet. Under kapitalismens tidigare utveckling var statens roll främst inriktad på att värna och utvidga den s. k. fria marknaden. Dess ingrepp i marknaden och i produktionen var däremot begränsade. Statsapparatens storlek och betydelse växte emellertid successivt, om än till en början långsamt. Ett genombrott för expansionen av statens roll för det ekonomiska systemet har ägt rum från . Statsbudgeten (inkl. de lokala förvaltningarna) motsvarar mellan en tredjedel och hälften av BNP i samtliga utvecklade kapitalistiska stater - frånsett . Härtill kommer de många direkta statliga insatserna i det ekonomiska livet som inte direkt går att avläsa i budgeter och statistik. Orsakerna till ökningen av statens ekonomiska roll är förknippade med kapitalismens lagbundna utveckling. Hit hör den under imperalismen skärpta internationella konkurrensen, som medför ökade statliga engagemang för stöd åt de nationella kapitalen. Hit hör också tillväxten av arbetarklassen, som medfört en skärpning av klasskampen och ökade krav på staten att mildra många av de sociala verkningarna av det kapitalistiska systemet. Härtill hör också orsaker som hänger samman med de kapitalistiska företagens behov av ackumulation och tillväxt. Kapitalister måste ackumulera (dvs. anhopa) kapital för att fö profit och kunna fortsätta som kapitalister. De måste öka sina kapital för att inte slås ut av andra. De måste ha en ständig ström av profiter. Men i denna ström sker ofta brott. Balansen mellan produktion och konsumtion, fördelningen mellan olika näringsgrenar, branscher och företag förändras ideligen. Kapitalet försöker öka sina profiter genom hårdare utsugning av de arbetande, det pågår en ständig strid mellan kapital och arbete om fördelningen, arbetet underordnas kapitalet och människors möjlighet att fö ett arbete underordnas kapitalets vinstutsikter. Alla kapital strävar efter mera vinster, men eftersom de enskilda kapitalen inte ser till, och inte kan se till, helheten blir resultatet inte förutsebart. Detta för sitt mest tillspetsade uttryck i de regelbundet återkommande kriserna. domineras de flesta branscher av ett eller några fö storföretag. Dessa kan genom sin prissättning, sin makt över marknader och råvarukällor, sin sammanväxt med finanskapitalet och sin stora betydelse och därmed sitt inflytande över staten vidmakthålla en snedfördelning av de samhälleliga resurserna till sin förmån. Detta skärper den näringsmässiga och regionala Det ställer mindre företag i beroendeställning. Detta ställer ökade krav på staten, som har som en uppgift att mildra och dölja kapitalismens olika motsättningar. Koncentrationen av kapital och makt till fä och stora företag har gjort dessa till ett slags flaggskepp för den svenska ekonomin. Deras framgång har setts som förutsättningen för landets ekonomiska utveckling. Att de kunnat växa sig större, effektivare och mäktigare har därför varit en angelägenhet för den statliga ekonomiska politiken. Man har inte sett att deras intressen inte är landets och folkets. Deras intresse är deras profiter. Ensidig exportinriktning, stor kapitalexport, regional obalans, underläge, svårigheter och kollaps för många småföretag har varit följden av denna statsunderstödda utveckling mot en mera monopolitisk kapitalism. Kapitalismen har dock inget val: dess livsbetingelse av ökad ackumulation leder till kapitalkoncentration - lika säkert som dag följs av natt. Systemets egen utveckling skärper dess inre motsättningar. Dess avsaknad av samhällelig samordning och planering av produktionen uppenbarar alltmer att den privata vinstjakten inte kan fortsätta att vara styrinstrument för produktionens och produktivkrafternas utveckling. Utslagning och arbetslöshet, angrepp på levnadsstandard och trygghet är hot eller realitet för allt fler arbetande. Miljö och natur förstörs. Ekologiska system bryts ned. Människornas kommunikation och kultur utsätts för kommersiell vandalisering. Utvecklingen mot monopolen skärper också skillnader och skapar problem inom den kapitalägande klassen. Storbolagens överläge slår på olika sätt mot mindre företag och äventyrar deras möjligheter att utvecklas. För de minsta företagen betyder pris- och hyreshöjningar att de ofta hamnar i valet mellan ruin och att slukas upp av ett storbolag. Motsättningarna mellan stora och små företag är inte en motsättning mellan stort och smått i allmänhet, utan en kamp mellan de stora kapitalens strävan efter ökad makt och dominans och många mindre företags strid för att överleva. Det är en strid som följer av olikmässigheterna i de enskilda kapitalens utveckling. Småföretagens svårigheter kommer därför inte att upphöra under kapitalismens fortsatta utveckling. De kommer att bestå, även om småföretagen ges ökade statliga subventioner och skatteförmåner, som regeringen föreslår. Mindre och större produktionsenheter och företag kan bara bli naturliga samverkande komplement i en planmässigt och efter samhälleliga intressen styrd ekonomi. I en sådan ekonomi kan avvägningen mellan vilken produktion och vilka företag som skall bedrivas i stor eller liten skala göras efter samhälleliga riktlinjer. Förändringar i ena eller andra riktningen kan där göras planmässigt, utan att förorsaka arbetslöshet och utslagning eller regionala problem. Den politik för ekonomin som helhet som bedrivs av regeringen syftar inte alls till någon planering eller styrning av ekonomin efter samhälleliga behov. Den syftar till att understödja kapitalismens planlösa och slumpmässiga Bevarandet av kapitalägarnas makt är för regeringen huvudsyfte. Regeringens proposition 1977/78:40 om de mindre och medelstora företagen avviker inte från denna huvudinriktning. Propositionen utgår från syftet att bevara privatkapitalismen. Den innebär ingen ändring i att profitjakten skall styra ekonomins utveckling. Detta innebär att även fortsättningsvis många småföretag kommer att slås ut efter profitjaktens och inte efter samhällsnyttans logik. Huvudtanken i propositionen kan sägas vara minimal samhällelig styrning av näringslivets utveckling - men samhälleligt risktagande. Eftersom det är de arbetande som betalar huvuddelen av statsapparatens intäkter blir det i förlängningen de arbetande som skall bära riskerna för kapitalisternas företag. Regeringen benämner i propositionen alla företag med mindre än 200 anställda som småföretag. På det viset vill den bunta ihop självständiga hantverkare eller butiksägare som arbetar med någon eller några få anställda med kapitalister som helt kan livnära sig på andras arbete. Det är i flera avseenden stora skillnader mellan dessa kategorier och deras villkor. En butiksägare som måste kämpa hårt för att hålla näsan över vattnet, bl. a. till följd av den borgerliga hyrespoiitiken, kan inte jämställas med en kapitalist som kontrollerar över hundra arbetares försörjning. Genom denna hopbakning av olika kategorier söker regeringen få en bredare förankring för en vidgad förmåns- och subventionspolitik åt kapitalägare. Regeringsförslaget saknar de nödvändiga övergripande målsättningarna och åtgärderna för tryggare förhållanden för de verkligt små företagen. Där finns ingenting om att kapitalkoncentration och monopolism skall motverkas och bekämpas. Där finns ingenting om den satsning på välplanerade stora industriföretag som grund för småföretagsverksamhet som krävs i många regioner. Regeringsförslaget är i sina huvuddrag ett försök att med vissa ekonomiska favörer flirta med småföretagarna. Men dess ekonomiska stödåtgärder och dess skatteförmåner gynnar mera de större än de mindre bland företagen i den vidsträckta icke-definition av begreppet småföretag som regeringen ger. Regeringens huvudnummer är stiftelser för regionala utvecklingsfonder. Dessa stiftelser skall få styrelser som utses av landstingen men skall i övrigt enligt regeringsförslaget ha stor självständighet. Vi anser att en regional ekonomisk utveckling måste vara samordnad med en medveten näringspolitik, där utbyggnaden av ett nät av offentliga industrier får bilda basen för övrig ekonomisk aktivitet. Ett sådant näringspolitiskt program kräver att befintliga storföretag underordnas samhälleliga mål, vilket innebär ett församhälleligande - i någon form - av storföretagen. På kort sikt fordras ett ökat statligt inflytande över storföretagens investeringar. Först när ett sådant system byggts upp, med statliga basindustrier i ett samordnat program, kan småföretagen få trygga förhållanden. Under sådana förhållanden - eller i väntan på ett program som syftar dit behöver landstingen medel för att främja den regionala ekonomiska utveck Formerna för detta kan diskuteras. Men medlen måste förvaltas så, att ett politiskt ansvar kan avkrävas för deras förvaltning. Medlen bör användas så att de särskilt stimulerar kollektiva egendomsformer och samverkan mellan olika småföretag. Regeringens förslag till vidgade skatteförmåner för dem som har förmögenhet i form av företag kan ej godtas. Visserligen är det sant, som budgetministern anför i sin bilaga till propositionen, att småföretagen har skattemässiga problem som de börsnoterade bolagen inte har. Men slutsatsen av detta kan inte vara att göra småföretagarna till ett nytt skattefrälse. Den måste i stället vara att storbolagens skatteprivilegier måste avskaffas. När företagsskatteberedningens förslag kommer till finns anledning att återkomma till dessa frågor. Regeringsförslagen till ändringar i lagarna om statlig förmögenhetsskatt, arvs- och gåvoskatt bör således nu avslås. För att åstadkomma förbättringar för verkliga småföretagare bör man i stället se till att dessa får bra och billiga lokaler. Vi kan därför acceptera tanken på att kommunerna får stöd att uppföra kommunägda industri- och hantverkslokaler, förutsatt att dessa färdigställs för småföretagare i ordets egentliga mening, dvs. företag med mindre än 10 anställda. Dessutom bör hyresstopp införas på lokaler för småföretag och få-person-ägda butiker, detta i avvaktan på en bostads- och byggandepolitik som möjliggör lägre hyror. En plan för övergång till lågräntepolitik måste också utarbetas och sättas i kraft. Regeringen avser att avveckla den allmänna arbetsgivaravgiften. Som ett första steg sänks denna från och tas bort i det inre stödområdet. Regeringen tänker inte finansiera detta bortfall från statskassan. Denna åtgärd är finanspolitiskt obetänkt. Vi har i andra sammanhang yrkat att den allmänna arbetsgivaravgiften skall vara kvar men att den skall tas ut i förhållande till omsättning och förbrukning av energi och råvaror. Den politik som förordats i det föregående har helt andra utgångspunkter än regeringspolitiken. Medan regeringen vill bevara kapitalismen och den otrygghet den medför för främst arbetarna och tjänstemännen, men också för småföretagen, vill vi en politik som syftar till en samordning och planering av produktionen. Den alternativa linje visavi småföretagen som vi förordar kan sålunda sammanfattas i följande punkter: Skärpta åtgärder och lagstiftning mot monopolism och kapitalistisk maktkoncentration. En medveten näringspolitisk styrning av ekonomin efter samhälleliga mål. Regionala stödåtgärder för näringslivets utveckling måste stå under landstingens och regeringens omedelbara politiska ansvar. Särskild stimulans av kollektivt ägande av småföretag eller samverkan mellan småföretag. Avslag på regeringens förslag till ändringar i förmögenhets-, arvs- och gåvobeskattningen. Statligt stöd till kommunala industri- och hantverkslokaler till företag med högst tio anställda. Hyresstopp - vilket också omfattar många småföretagares lokaler. Övergång till lågräntepolitik. Omläggning av arbetsgivaravgiften så att den tas ut efter omsättning, energi- och råvaruförbrukning. Med denna annorlunda huvudinriktning av näringspolitiken kan regeringens yrkanden i här icke berörda delar godtas. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att i anledning av propositionen 1977/78:40 uttalarsig för de riktlinjer för näringspolitiken gentemot de små företagen som förordas i motionen och hos regeringen hemställer om de förslag som föranleds därav, 2. att beslutar att avslå förslagen i propositionen om ändringar i lagarna om förmögenhets-, arvs- och gåvobeskattning. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)