mot · G0021214 · 1977-01-25 00:00:00 — Motion 1976/77:1214 om en översyn av gällande lagregler rörande skyltar m. m. Innan den nya naturvårdslagstiftningen trädde i kraft kunde man på många ställen längs vägarna i vårt land se stora skyltar med reklam för alla sorters varor, alltifrån bildäck till kaffe. Ingen saknar dem . Vi accepterar stora reklamtavlor längs vägarna i valtider men är glada över att slippa få landskapsbilden förstörd av uppmaningar att köpa den ena eiler andra sortens tvål. Även om grunderna för tillståndstvånget i fråga om skyltar har en allmän anslutning bör man dock inte kritiklöst acceptera den lagstiftning och kanske framför allt den praxis som blivit följden. Den har bl. a. i många fall medfört att näringsidkare på landsbygden inte får rätt att sätta upp någon form av visningstavla för att leda ev. kunder rätt. Ordet "visningstavla är här avsiktligt använt för att undgå alla de begrepp som används i de lagar och lagkommentarer som möter den enskilde, när han eller hon vill annonsera sin närvaro och existens för omgivningen. måste hon vara insatt i följande bestämmelser, nämligen att enligt 22 i; naturvårdslagen och 46 $ väglagen fordras tillstånd för annonstavlor, reklamskyltar o. d. Bestämmelser om rätten att ha liknande anordningar finns också i byggnadsstadgan för planlagt område. Dessutom kan särskilda föreskrifter ges i lokal ordningsstadga. 46 § VL har utformats så att den är tillämplig på i stort sett samma sorts anordningar som avses i 22 5 NvL. En skillnad ligger i att 22 it NvL är tillämplig endast på varaktigt anbringade anordningar. En annan skillnad är att enligt 22 i; NvL erfordras inte tillstånd för anordning som tjänar till upplysning om på stället bedriven affärsrörelse eller annan verksamhet. För sådan anordning krävs emellertid tillstånd enligt 46 it VL, om inte anordningen anbringas på byggnad inom verksamhetsområdet. Såväl bestämmelserna i naturvårdslagen som i väglagen är riktade mot visningstavlor med reklam eller med propagandaliknande ändamål, och detsamma gäller åtminstone även byggnadsstadgans bestämmelser om skyltar. När det gäller frågan om vad som är reklam har praxis utbildats så strängt att praktiskt taget enbart namnet eller yrkesbeteckningen på en näringsidkare anses som reklam, och tillstånd till visningstavlan vägras därför att den antingen anses vara trafikfarlig eller störa landskapsbilden. Följden blir att den småföretagare på landsbygden som inte bor nära allmän väg, där huset och skylten på huset kan ses från vägen, är helt utesluten från möjligheten att ens visa sina kunder vägen. När naturvårdslagens bestämmelser genomfördes hade några remissin stanser uttryckt farhågor för att en allmän tillståndsplikt skulle komma att medföra onödigt arbete för länsstyrelserna beträffande skyltar som självklart bör tillåtas. Det rör sig om förvånansvärt få ärenden. Däremot blir ärendena på grund av att skiftande lagar skall tillämpas ofta mer komplicerade än de rimligen borde vara. Om man härtill beaktar att beslutet i 99 fall av 100 blir negativt för sökanden känns bestämmelserna nästan absurda. Det borde - kort sagt - vara dags för en översyn av hithörande regler. En sådan översyn bör naturligtvis inte syfta till en återgång till det gamla skyltlandskapet'men den bör ha som utgångspunkt att även näringsidkare på landsbygden kan ha ett legitimt intresse av att kunderna skall finna vägen till honom eller henne, att även kunderna kan ha intresse av att finna vägen utan svårighet samt att en mindre anvisningstavla t. ex. vid en enskild väg inte nödvändigtvis behöver anses trafikfarlig eller störande för landskapsbilden. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att beslutar att hos regeringen begära en översyn av lagstiftningen om skyltar m. m.