mot · G0021407 · 1977-03-03 00:00:00 — Motion 1976/77: 1407 av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m. m. I motionen noteras med tillfredsställelse att de borgerliga partierna nu på flera punkter har frångått sin tidigare kritik mot reformarbetet inom högskoleområdet och i stället anslutit sig till socialdemokratins synsätt. På en väsentlig punkt kan vi emellertid inte godta propositionens förslag. Det gäller förslaget att frångå det planerings- och resursfördelningssystem som beslutade om . Regeringen vill i stället infora ett av historiska skäl avgränsat område med ett obegränsat intag av studerande. Ett sådant system har många nackdelar. a. äventyras högskolans möjligheter att nå nya grupper av studerande, och decentraliseringen av högskoleutbildningen försvåras. I motionen föreslås att beslutar om planerings- och resursramar i enlighet med riksdagsbeslut. I motionen föreslås bl. a. också att de lokala högskoleförvaltningarna skall få en personell förstärkning i jämförelse med regeringens förslag samt att förskollärarutbildningen byggs ut med ca 150 platser utöver regeringens förslag. Under har utbildningsväsendet undergått genomgripande förändringar. En ledstjärna för socialdemokraterna har varit strävan att ge alla ungdomar, oberoende av bostadsort och ekonomisk bakgrund, en bred grundutbildning och lika möjligheter till fortsatt utbildning efter den obligatoriska skolan. Utbildning har setts som ett väsentligt instrument för att befästa demokratin och utjämna olikheter i fördelningen av välfärd, inflytande och möjligheter till kulturell upplevelse. Den allmänna förskolan kommer att få stor betydelse när det gäller att ge barnen så långt möjligt lika förutsättningar att utvecklas. Det gamla parallellskolesystemet med folkskolan och realskolan har ersatts aven nioårig obligatorisk sammanhållen grundskola. beslutade om en genomgripande reformering av skolans inre arbete. De gymnasiala utbildningarna har byggts ut kraftigt. av en årskull påbörjar utbildning i gymnasieskolan . De tidigare skolformerna, gymnasium, fackskola och yrkesskola, har sammanförts i gymnasieskolan. 1 1976/77. Också den eftergymnasiala utbildningen har byggts ut och reformerats, senast genom riksdagsbeslut . Stödet till vuxenutbildning och folkbildningsarbete har kraftigt förstärkts, och nya studiemöjligheter har öppnats. högskoleproposition (prop. 1975:9) sammanfattade utbildningsministern huvuduppgifterna för reformarbetet: O att ytterligare öka utbildningens tillgänglighet, särskilt för andra studerandegrupper än de traditionella, och därmed främja den sociala utjämningen O att bredda och differentiera det samlade utbildningsutbudet, särskilt med hänsyn till anknytningen till arbetsmarknaden och förnyelsen av arbetslivet 0 att demokratisera utbildningens organisation och anpassa dess verksamhetsformer till en mer allsidig rekrytering av studerande. Ett genomgående drag i högskolereformen och det fortsatta arbetet är att underlätta för den enskilde att planera sin utbildning så att studier varvas med verksamhet i yrkeslivet, dvs. att på olika sätt främja principen om återkommande utbildning. Den ökade tillgängligheten åstadkoms bl. a. genom att behörighetsreglerna för tillträde till högskoleutbildning ändras. All gymnasial utbildning ger i princip tillträde till högskolan. Inte bara betyg från genomgången utbildning utan också arbetslivserfarenhet räknas som merit vid urval bland sökande till utbildning med begränsat antal platser. Allmän behörighet för högskolestudier får också de som uppnått och som har varit yrkesverksamma . Ett annat medel för att göra utbildningen lättare tillgänglig för alla och därmed minska orättvisor i utbildningshänseende mellan olika befolkningsgrupper är lokaliseringen av utbildningsutbudet. I huvudsak skall den fortsatta utbyggnaden av den grundläggande högskoleutbildningen ske utanför de äldre universitetsorterna. En strävan bakom reformarbetet är också att förändra den sociala snedrekryteringen till högre utbildning samt att åstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnor. 1 riksdagsbeslutet slogs fast att högskoleutbildningens primära uppgift är att ge de studerande kunskaper och färdigheter som fordras för yrkesverksamhet. Men högskoleutbildningen skall inte snävt inriktas mot direkt yrkesanknutna och dagsaktuella mål, och varje enskild kurs behöver inte ges en specifik yrkesinriktning: "Bredd i utbildningen och därmed möjligheter att utnyttja den inom vidare sektorer är väsentlig på dagens och än mer på morgondagens arbetsmarknad. Detta innebär krav på förändringar av sådana utbildningar inom högskolan som f. n. är starkt specialiserade och ensidigt arbetsmarknadsanpassade" (prop. 1975:9, s. 420). Genom reformen vidgas högskolebegreppet. Den nya högskolan täcker betydligt mer än vad som traditionellt har varit universitet och högskolor. Denna vidgning är väsentlig för att åstadkomma en mer likartad värdering av skilda utbildningar efter ungdomsskolan. All högskoleutbildning skall knytas an till vetenskaplig verksamhet. Därigenom skapas ett stimulerande samspel mellan grundläggande utbildning och forskning/forskarutbildning inom nya områden. Riksdagsbeslutet om högskolereformen innebär en demokratisering av utbildningens organisation. Företrädare för allmänintressena ingår i högskolestyrelserna och i regionstyrelserna. Samverkan mellan studerande och personal blir grunden för det dagliga arbetets utformning. En konsekvent strävan bakom reformen är att decentralisera besluten. Innehåll och uppläggning av utbildningen kommer i väsentlig utsträckning att fastställas lokalt. Detta kräver en effektivt fungerande linjenämndsorganisation. 1 linjenämnderna, som har till uppgift bl. a. att bevaka målen för och uppläggningen av utbildningslinjerna och att samordna insatser från olika berörda institutioner, ingår företrädare för lärare, studerande och yrkeslivet. riksdagsbeslut angående reformeringen av högskoleutbildningen var resultatet av ett ingående utredningsarbete och en livlig debatt. Från borgerlig sida riktades under hela förberedelsearbetet kritik mot de riktlinjer och principer som utbildningsutredning (U 68) arbetade efter och mot utredningens förslag. Kritiken gällde inte enskildheter utan de grundläggande principerna om en samlad syn på den högre utbildningen och om att denna utbildning skulle göras mera öppen och bättre anpassad till de demokratiska strävandena i samhället i övrigt. Kritiken underströks så sent som valrörelse. Mot denna bakgrund fanns det skäl att frukta att den borgerliga regeringen skulle förelägga förslag om långtgående ändringar som skulle urholka reformens innehåll. Så blev emellertid inte fallet. Vi noterar med tillfredsställelse att de borgerliga partierna nu har frångått sina tidigare ståndpunkter och i huvudsak - vi återkommer till undantagen - har anslutit sig till högskolereformen. När den nya högskolan startar råder sålunda en bred politisk enighet om principerna och grundsynen. Detta är till stor fördel för reformens genomförande. Vi beklagar emellertid att regeringen genom sin handläggning av propositionen har försenat riksdagsbehandlingen och därigenom skapat en besvärlig planeringssituation för de ansvariga inom skolan. Vi kommer i det följande endast att uppehålla oss vid de avsnitt i prop. 1976/77:59 där vi finner skäl att framföra avvikande meningar. Detta gäller framför allt planerings- och resursfördelningssystemet, där regeringen föreslår att gå ifrån sitt beslut , och resurserna för högskoleförvaltningarna. Fördelningsfrågorna har alltid stått i centrum för den socialdemokratiska utbildningspolitiken. Under det senaste årtiondet har de särskilt präglat hög Vår grundsyn är och har varit att de samlade resurserna för högre utbildning måste fördelas på ett sätt som så långt det är möjligt tillgodoser såväl individernas som samhälls- och arbetslivets behov. Det gäller både fördelningen mellan olika slag av utbildning och fördelningen mellan olika regioner och orter. Redan i direktiven till U 68 pekade dåvarande utbildningsministern på att fördelningsproblemet skulle bli svårt att lösa så länge tillträdet är fritt vid vissa och begränsat vid vissa utbildningar. Men en ohämmad tillströmning till en viss del av den högre utbildningen är inte bara olycklig från fördelningssynpunkt. Den för också med sig en rad andra olägenheter - för enskilda individer, för arbetsmarknaden och för universiteten och högskolorna och deras personal. Låt oss kort erinra om utvecklingen och . Under större delen av ökade tillströmningen till högre utbildning mycket kraftigt. Ökningen kanaliserades i första hand till de filosofiska fakulteterna. Genom den införda s. k. universitetsautomatiken garanterades utbildningen vid dessa fakulteter medel för lärarkrafter i förhållande till studerandeantalet. Inom många ämnesområden bottenskrapades, bildligt talat, lärarresurserna . Forskarrekryteringen liksom behoven av universitetsutbildade inom andra samhällssektorer kom att eftersättas i en kraftansträngning att klara av de omedelbara problemen: att ge utbildning åt alla ungdomar som önskade det. Det kunde inte undvikas att utbildningens kvalitet blev lidande och att över huvud taget frågor om utveckling av utbildningens innehåll och organisation kom i skymundan införde påträngande kvantitativa problemen. Tillströmningen till de filosofiska fakulteterna stimulerades inte minst av de gynnsamma arbetsmarknadsutsikter som under större delen av årtiondet förelåg för personer med detta slag av utbildning. När mot decenniets slut antalet examinerade började öka, mättades snart den traditionella arbetsmarknaden för dessa grupper. Följden blev under en övergångstid betydande svårigheter på arbetsmarknaden, som inte hade beredskap att ta emot detta tillskott, och för de berörda individerna som, om de över huvud fick sysselsättning, inte fick arbeten svarande mot de förväntningar som byggts upp mera gynnsamma förhållanden. Personliga tragedier blev i en del fall följden och kritiken från bl. a. studerandehåll mot bristen på samplanering mellan utbildning och arbetsmarknad var stark. Tillströmningen till de filosofiska fakulteterna började minska under 1960talets sista år. I takt med att de stora årskullarna utexaminerades började första år också antalet närvarande studerande minska. Nya kvantitativa problem, av omvänt slag, drabbade universiteten och högskolorna. Lärarstaben måste vid många institutioner dras ned som följd av det minskade underlaget, och friställningar fick tillgripas. Betydande insatser vid universiteten måste läggas ned på trygghetsfrågorna; situationen i fråga om lärarpersonal gav även i nedgångstiderna" begränsningar i möj ligheterna att ägna tid och resurser åt att utveckla och förnya utbildningsutbudet. Det är mot denna bakgrund av negativa erfarenheter av en okontrollerad tillströmning till en del av den högre utbildningen som man skall se det system för planering och resursfördelning för grundläggande högskoleutbildning som föreslogs i propositionen 1975:9. Detta system var inte - som dess kritiker ofta hävdat - tänkt som ett instrument för att utestänga människor från utbildning. Det var i stället avsett som ett hjälpmedel för att fördela resurserna för högskoleutbildning med syftet att i största möjliga utsträckning tillgodose inte minst individernas behov. Detta borde ske oberoende av den traditionella uppdelningen av den högre utbildningen i en fri och en spärrad del. Ett väsentligt motiv var också önskemålet att även inom de s. k. fria fakulteterna ge förutsättningar för en sammanhållen kvantitativ och kvalitativ planering och för ett ökat lokalt engagemang och inflytande i utvecklingen av utbildningens innehåll och uppläggning. Vissa modifikationer i propositionens förslag beträffande formerna för beslut om antagningsbegränsning gjordes vid riksdagsbehandlingen. De angivna huvudsyftena kvarstod emellertid i beslut. Vi erinrar om följande grundläggande avsnitt ur utbildningsutskottets betänkande 1975:17 (s. 27-28): De negativa effekterna för den enskilda läroanstalten eller institutionen av kraftiga svängningar i studerandeantalet är påtagliga, inte minst med avseende på personalens anställningstrygghet. En ordning som medger sådana svängningar försvårar också den önskvärda utvecklingen av utbildningens innehåll och organisation genom att de kvantitativa problemen kommer att dominera i planeringen. Enligt utskottets mening är det nödvändigt att med hjälp av planeringsramar säkra en viss stabilitet i planeringen för olika orter och läroanstalter för högskoleutbildning och också ett effektivt utnyttjande av de totalt tillgängliga resurserna. Utskottet utgår från att de totala planeringsramarna för högskoleutbildningen skall fastställas under största möjliga hänsyn till tendenser i individernas samlade efterfrågan på högskoleutbildning. Utskottet utgår vidare från att fördelning av medel på orter, läroanstalter och utbildningsområden för varje läsår skall göras under hänsyn till hur den aktuella efterfrågan fördelar sig på olika orter och på olika slag av utbildning. Under dessa förutsättningar anser sig utskottet kunna godta att de medel som för varje budgetår anvisas för grundläggande högskoleutbildning får karaktär av resursramar för de olika högskolemyndigheterna. Av avgörande betydelse för utskottets ställningstagande härvidlag är de möjligheter som en sådan ordning ger att till de lokala högskolemyndigheterna föra över beslutanderätt i fråga om både utbildningens innehåll och organisation, fördelningen av utbildningsplatser olika linjer, grupper av linjer eller slag av kurser och användningen av tillgängliga resurser. Inte minst viktigt för att tillgodose individernas efterfrågan på utbildningen är en ökad frihet att inom de givna totalramarna fördela resurserna på olika slag av utbildning. Antalet utbildningsplatser för olika linjer eller grupper av linjer bör normalt endast i budgetpropositionen anges som en riktpunkt, på vilken den schablonmässiga medelsberäkningen grundas. läroanstalten bör ha betydande frihet att disponera resurserna och därmed fördela utbildningskapaciteten på ett sätt som överensstämmer med lokala förutsättningar och önskemål. Med de ramar för kapaciteten i den grundläggande högskoleutbildningen som utskottet förordar finns det, som påpekats bl. a. i motionen 1975:1876, anledning att anta att behöriga sökande till högskoleutbildning, som har fritt tillträde, kommer att kunna beredas önskad utbildning enligt dessa principer. Det är emellertid - med de berättigade krav på planeringsförutsättningar som de olika läroanstalterna kan ställa - inte säkert att utbildningsönskemålen alltid kommer att kunna tillgodoses vid den läroanstalt eller på den ort som den studerande söker sig till i första hand. Det bör enligt utskottets mening ankomma på den enskilda läroanstalten att slutligt avgöra hur många studerande som den inom ramen för sina givna resurser kan ta emot i en viss utbildning. Om härvid inte alla som önskar utbildning i fråga kan beredas plats, är det viktigt att det finns ett instrument som visar om önskad utbildning finns tillgänglig på annan ort. I detta läge kan en central registrering av anmälningar fylla en betydelsefull funktion även inom den del av högskolan till vilken tillträdet är fritt. Uppgiften att ha hand om denna registrering bör lämpligen läggas på den enhet som svarar för central antagning till spärrad utbildning. Utskottet förordar sammanfattningsvis att som ett medel i planeringen av den grundläggande högskoleutbildningen används resursramar med den innebörd utskottet i det föregående angivit. Den centrala organisationskommittén för högskolereformen (H 75) har i förslag till högskolelag m. m. konkretiserat riksdagsbeslut. Sammantagna ger H 75:s förslag de lokala högskolemyndigheterna stora befogenheter att besluta om utbildningsutbudets inriktning och omfattning liksom om fördelningen av medel mellan olika ändamål och om användningen av tillgängliga resurser. H 75 har vidare avgivit förslag till planeringsramar för antagningen till grundläggande högskoleutbildning /78. Dessa ramar är enligt kommitténs bedömning så avvägda, att det vid ett förverkligande av förslaget inte föreligger någon risk föra» ytterligare antagningsbegränsningar skall behöva tillgripas annat än i undantagsfall. Det senaste årtiondets utredningsarbete, riksdagsbeslut och det planerings- och förberedelsearbete som följde på riksdagsbeslutet har alltså haft en klar inriktning på att lösa planerings- och fördelningsproblemen för högskoleutbildningen. Det är därför med förvåning som vi nu tar del av regeringens förslag om ett s. k. fritt område. I årets budgetproposition skymtar en kulturpolitisk motivering för förslaget om ett fritt område. Utbildningsministern talar där (prop. 1976/77:100 bil. 12 s. 3) om att utrymme för allmänt kulturella inslag måste garanteras inom bl. a. högskolan och säger att denna strävan markeras i förslaget om att fritt tillträde skall behållas inom den del av högskolan som i huvudsak motsvarar de humanistiska och samhällsvetenskapliga fakulteterna. Vi känner förvåning inför den koppling av allmänkultur till humaniora och samhällsvetenskap som här görs. reformer inom utbildningsväsendet har inneburit en vidgning av kulturbegreppet så att även bl. a. naturvetenskap och teknik kommit att innefattas. Utbildningsministerns i budgetpropositionen uttalade kultursyn representerar enligt vår mening ett steg tillbaka i dessa strävanden. återfinns dess bättre inte i propositionen 1976/77:59 någon allmänkulturell motivering för det fria området. Förklaringen till detta torde vara att det "fria området här preciseras till att omfatta endast drygt hälften av ämnesområdena vid de nämnda fakulteterna. I detta fria område ingår sålunda inte ett antal språk, t. ex. de klassiska och de utomeuropeiska. Med andra ord: den slutliga avgränsningen av det fria området svarar inte ens mot det i sig snäva kulturbegrepp som användes i budgetpropositionen. 1 själva verket redovisar regeringen inte några motiv alls för sitt förslag om ett fritt område. Det förekommer inte heller någon diskussion om förslaget i förhållande till de bedömningar som låg till grund riksdagsbeslut. Utbildningsministern konstaterar endast att det enligt hans uppfattning bör finnas ett område inom vilket det fria tillträdet skall kunna upprätthållas. Några motiv för avgränsningen av det fria området redovisas inte heller. Det enda motivet är uppenbarligen de regler för resurstilldelning enligt universitetsautomatiken som råkar gälla . Som återspegling av en decennielång och intensiv debatt i en central utbildningspolitisk fråga är detta magert. Det är uppseendeväckande att förslag om en principiell förändring av ett viktigt riksdagsbeslut läggs fram utan några motiveringar. Det är också nedslående att regeringen så lättvindigt lanserar ett i grunden starkt konserverande inslag i en reform som ju i hög grad syftar till att öka samspelet mellan högskolans olika delar och att stimulera planerings- och utvecklingsarbete över gränserna för de nuvarande regelsystemen för olika utbildningar. Ett fritt område inom ett system, där resurserna i övrigt fördelas med hjälp av resursramar och vid behov antagningsbegränsning, är endast ytligt sett uttryck för en frihet för individerna att få tillträde till högskoleutbildning. Denna frihet inom en del av högskolan innebär en motsvarande ofrihet när det gäller att få tillträde till utbildning inom högskolan i övrigt. Enligt vår principiella syn måste rätten till utbildning inom ramen för tillgängliga resurser väga lika tungt inom hela högskolan. beslut slogs fast att varken individernas efterfrågan eller arbetsmarknadens behov ensamt kan läggas till grund för högskoleutbildningens planering. Denna måste i stället grundas på båda de nämnda faktorerna med de totalt tillgängliga resurserna för högskoleutbildning som ytterst bestämmande för utbildningskapacitetens omfattning och fördelning (UbU 1975:17 s. 26). Att låta enbart individernas efterfrågan styra utvecklingen av en del av högskolan - en del som därtill avgränsas på föråldrade kriterier - strider mot denna grundtanke beslut, som inte minst byggde på de ovan berörda negativa erfarenheterna av en sådan ordning. Det är värt att notera att dessa erfarenheter gjordes då ännu den helt övervägande delen av de studerande i högre utbildning kom från de treåriga och teoretiskt inriktade linjerna i gymnasieskolan (motsvarande). Genom vidgningen av den allmänna behörigheten breddas nu rekryteringsunderlaget för högskoleutbildningen till att omfatta praktiskt taget alla vuxna och arbetande i landet. I detta perspektiv blir avsteget från den beslutade principen än mer uppseendeväckande. Regeringen synes i sitt förslag om ett fritt område över huvud taget inte ha räknat med möjligheten att det skulle finnas något tak för vad är villig att satsa på den grundläggande högskoleutbildningen eller snarare på en viss traditionell del av den. Av budgetförslaget för /78 får man likväl inte intrycket att resurser skulle kunna anvisas för högskolan i en omfattning som gör prioriteringar överflödiga. Som redan framgått menar vi att det är utomordentligt väsentligt att hålla fast vid principen att individernas efterfrågan, arbetsmarknadens behov och resursernas begränsning skall spela samma roll över heta högskolefältet. Detta förutsätter ett system för planering och resursfördelning som - centralt, regionalt och lokalt - möjliggör avvägningar på lika villkor inom heta högskolan. Vi skall närmare utveckla vår syn på de prioriteringsfrågor som regeringsförslaget aktualiserar. Som framhölls i propositionen 1975:9 måste enskilda individers behov av sådan utbildning som f. n. har antagningsbegränsning kunna vägas mot behoven hos dem som - kanske i avsaknad av andra alternativ - söker sig till utbildning med fritt tillträde. Men man måste också kunna väga resursinsatserna per studerande - och därmed de kvalitativa kraven - inom olika utbildningar mot varandra. 1 presentationen av propositionen har från departementshåll åberopats de berörda filosofiska utbildningarnas generellt låga kostnader per studerande som argument för att bevara det fria tillträdet till dem. Enligt vår bedömning är det betydligt lättare att åstadkomma kvalitativa förbättringar i utbildningar där de totala kostnaderna kan hållas under kontroll. Argumentet om vissa utbildningars låga kostnader är cyniskt, eftersom det får till konsekvens att de historiskt betingade standardskillnaderna, mätta i kostnader per studerande, mellan olika utbildningar bevaras. Enligt vår mening ligger det ett värde i att alla högskolans utbildningar har möjlighet att på lika villkor konkurrera om resurserna på olika nivåer i organisationen. Också inom de utbildningar som hör till de fria fakulteterna saknas enligt vår mening skäl för en generell prioritering av vissa kurser och linjer framför andra. Det är sakligt orimligt att skulle garantera i princip varje behörig sökande rätt att läsa t. ex. ryska men inte kinesiska eller att gå igenom t. ex. ekonomlinjen och samhällsplanerarlinjen men inte linjen för offentlig förvaltning. Vi vill också peka på det orimliga i att, allteftersom högskoleutbildningen utvecklas och förnyas, över huvud taget kunna identifiera dels de i propositionen uppräknade ämnesområdena, dels de kurser inom dem som motsvarar de nuvarande mera allmänna studiekurserna. Men det avgörande fördelningspolitiska argumentet mot den föreslagna ordningen ligger enligt vår uppfattning i att den kan äventyra högskolans möjligheter att fylla sin betydelsefulla och i reformen högprioriterade uppgift: att tillgodose nya behov av utbildning på högskolenivå hos nya grupper av studerande. Enligt riksdagsbeslut (prop.