mot · G002551 · 1977-01-21 00:00:00 — av m. fl. Den fysiska samhällsplaneringen i vårt land har i hög grad kommit att präglas av socialistiska värderingar och ställningstaganden. I stället för en planering med målsättningen att i samspel mellan samhällsintressen och enskilda få ett rationellt och miljövänligt utnyttjande av marktillgångar och naturresurser har vi fått ett slags planhushållning, där syftet i stor utsträckning har varit att åstadkomma en bindande styrning av markanvändningen, vilket i hög grad urholkat den enskilda äganderätten och försvårat en smidig anpassning efter ändrade förhållanden. Samarbete och samverkan har ersatts av direktiv och regleringar. Enligt vår uppfattning skall ett fritt samhälle bygga på fria och oberoende medborgare. Den enskildes möjligheter att själv avgöra sin framtid, att själv träffa sina val och att själv ta ansvar för förvaltningen av egna och gemensamma tillgångar är av avgörande betydelse för ett demokratiskt samhällssystem. fett samhälle, där medborgarna saknar valfrihet och möjligheter till självständigt handlande, ger mångsidigheten vika för likriktning och oberoendet för totalstyrning. Såsom samhällsplanering och markpolitik bedrivits i vårt land har såväl den enskildes valfrihet och rättigheter som de lokala beslutsfattarnas möjligheter att tillgodose medborgarnas önskemål och krav begränsats på ett oacceptabelt sätt. Den fysiska samhällsplaneringen har mera blivit ett instrument för att ändra ägandet och stärka det offentligas inflytande och mindre en metod att tillgodose de enskilda människornas önskemål om en bra bostadsmiljösamt ett ekonomiskt och miljövänligt utnyttjandeav markoch naturresurserna. Den enskilda äganderätten är en omistlig beståndsdel i en demokrati. Ägandet är en trygghetsfaktor. Den ger medborgarna möjlighet att ta ansvar. Den vidgar och förstärker oberoendet. Inget samhälle har kunnat förena frånvaron av enskilt ägande med demokrati. Det är bl. a. därför som äganderätten garanteras i den europeiska konventionen om mänskliga fri- och rättigheter. Enskilt ägande och decentraliserade beslut utgör också nödvändiga element i och förutsättningar för den marknadsekonomi som givit oss vår välfärd. I ett samhälle dominerat av kollektivt ägande ersätts den enskilde indi vidéns ansvarstagande av de mer eller mindre anonyma kollektivens beslut. valtningens effektivitet minskar. Dess kostnader ökar. Ju mer samhällsverksamheten kollektiviseras, desto större blir behovet av en växande byråkrati och detaljregleringar på område efter område. Vi verkar för en avvägning mellan den enskildes och det allmännas intressen, vilken bevarar äganderätten och alla de samhällsvärden som denna innebär. Enligt vår uppfattning bör åtgärder vidtas för att underlätta för enskilda att äga mark och hus som den enskildes rättsställning tryggas. En smidigare och öppnare planering Den grundläggande strävan måste vara att planläggningen av mark begränsas till att avse vad som faktiskt motiveras av samordningsbehov av skilda slag och av ett ändamålsenligt utnyttjande av knappa marktillgångar. Den översiktliga planläggningen bör göras mer flexibel och mindre tvingande. Att ge även översiktliga planer sådant innehåll och så bindande konsekvenser att de nära nog motsvarar det nuvarande stadsplaneinstitutets detaljeringsgrad kan inte var rimligt. Strävandena i denna riktning utgör en av de grundläggande orsakerna till planeringsapparatens överbelastning. Vid planeringen bör i stället en smidigare anpassning till successivt uppkommande behov och förändringar eftersträvas. Enligt bygglagutredningens förslag kommer möjligheten för enskilda att påkalla planläggning att vara praktiskt taget obefintlig. Enligt vår mening bör tvärtom det enskilda intitiativet till planläggning och då det gäller utarbetandet av alternativa planförslag stimuleras. Därigenom skulle kostnaderna för planläggning kunna mera direkt drabba själva markutnyttjandet. En livgivande konkurrens samt mer varierande och bättre bostadsmiljöer skulle kunna vinnas. En kommun bör vara skyldig att redovisa klara skäl, om den avslår krav på planläggning eller avvisar av enskilda framförda planförslag. Markpolitiken måste utformas under beaktande av grundläggande krav på rättvisa och rättssäkerhet. De fastighetsägare som utsätts för expropriation, långvariga byggnadsförbud, värdeminskande lagändringar, påbud m. m. från samhällets sida upplever sig ej som medborgare i en rättsstat, då de vägras ersättning för uppkomna ekonomiska förluster eller tillerkänns en starkt reducerad ersättning, som ej grundas på fastighetens verkliga värde. tas detta värde till utgångapunkt för olika former av beskattning. Samhällsnyttan måste förenas med en respekt för den enskildes äganderätt. Markens värde påverkas av samhällets och enskilda medborgares strävanden. Viss mark ökar i värde, annan mark blir mindre värd. Värdestegringen kan framstå såsom oförtjänt, när den beror på omfattande insatser av andra än markägaren själv. På motsvarande sätt kan det framstå såsom orättvist att marken sjunker i värde till följd av åtgärder - exempelvis från samhällets sida - över vilka markägaren inte har något inflytande. Det är inte marken som sådan som ger anledning till förändringar i markvärdena. Tillförlitliga undersökningar visar att råmarkens värde ligger praktiskt taget stilla i reala termer. Ofta är det den genom politiska beslut förändrade byggnadsrätten som påverkar markvärdet och som också kan ta sig uttryck i s. k. spekulativa markvinster. Värdeskillnader på mark och fastigheter är i övrigt främst uttryck för konsumenternas olika värdering och markens utnyttjande för olika ändamål. Att detta avspeglas i prisskillnader är ett uttryck för marknadsekonomins funktion. Det bästa sättet att komma till rätta med vinster till följd av markvärdestegring är att undanröja orsakerna till att markområden plötsligt kan undergå drastiska förändringar i utnyttjandet. Detta kan bl. a. åstadkommas genom skydd för de befogenheter som ingår i äganderätten, kombinerat med möjligheter för samhället att ta ut ersättning för av samhället vidtagna åtgärder som faktiskt höjer värdet på enskilt ägda fastigheter. Den som får sitt fastighetsvärde sänkt genom befogenhetsinskränkning bör ersättas härför. Den som återigen får sitt fastighetsvärde höjt genom av kommunen genomförd exploatering får direkt eller indirekt betala exploateringskostnaden. Uppträder likväl oskäliga markvärdestegringar, kan de i stor utsträckning neutraliseras genom realisationsvinstbeskattning. Ett medel att hindra spekulationsvinster är dessutom att bedriva en öppen och långsiktig planeringsverksamhet, som gör det möjligt för medborgarena att förutse markanvändningen . Kommunalt markägande får enligt vår uppfattning aldrig ses som ett självändamål. Vi anser att kommunernas markbehov bäst tillgodoses genom en s. k. rullande markplanering med en omloppstid av omkring . Genom successiva köp, försäljningar och byten säkerställs en kommuns inflytande över planering och bostadsproduktion som markpolitiken i stor utsträckning blir självfinansierande. Med en sådan politik blir det också möjligt för kommunerna att erbjuda mark för enskilt ägda småhus till den stora grupp människor som efterfrågar detta. Tomträtten utgör ett alternativ till äganderätten. tillkom ursprungligen dels för att ge kommunerna möjlighet att påverka markanvändningen, dels för att ge mindre bemedlade personer möjlighet att förvärva ett eget hem. Dessutom har tomträttsinstitutet setts som ett instrument för samhället att tillgodogöra sig markvärdestegring. Såväl det kommunala inflytandet över markanvändningen som de utvidgade möjligheterna för medborgare att förvärva egna hem har emellertid tillgodosetts genom andra bostads- och markpolitiska instrument. motiveras tomträtten i stort sett endast av värdestegringsargumentet. 1 själva verket visar det sig emellertid att tomträttsupplåtelserna är dyra för kommunerna. De ökande tomträttsavgälderna innebär dessutom en osäkerhet för den enskilde. När man härtill lägger att äganderätten erbjuder större ekonomisk trygghet genom att den boende fortlöpande anpassar sig till utvecklingen av markkostnaden samt att medborgarna i allmänhet vill disponera sina tomter med äganderätt, måste det vara ett minimikrav att det skall erbjudas valfrihet mellan äganderätt och tomträtt. Erfarenheter från olika orter i landet tyder också klart på att det helt övervägande antalet småhusägare föredrar äganderätt då en valsituation föreligger. Valfriheten mellan äganderätt och tomträtt skall naturligtvis då inte bara gälla villaägare utan även exempelvis företagare. Just för denna senare kategori kan det vara attraktivt att disponera mark med tomträtt. Här kan det ursprungliga argumentet att den ringa kapitalinsatsen gör tomträtten fördelaktig fortfarande vara giltig. Med anledning av vad som anförts hemställes 1. att med anledning av den förestående revideringen av byggnadslagstiftningen ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande det enskilda ägandet, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande vikten av att planlagstiftningen ges en sådan utformning att enskilda initiativ till planläggning och utformning av planförslag stimuleras, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående vikten av valfrihet mellan ägande och tomträtt. . NISSER (m) () . () ()