mot · G0021274 · 1977-01-25 00:00:00 — av i m. fl. om den ekonomiska hjälpen vid flyttning av arbetsmarknadsskäl Ett av de viktigaste målen för vår välfärdspolitik är att kunna uppnå en geografisk decentralisering av näringsliv och bebyggelse så att vi därigenom skall kunna erbjuda varje samhällsmedborgare meningsfulla utkomstmöjligheter i hans eller hennes hembygd. Ingen bör mot sin vilja vara tvingad att flytta för att erhålla en rimlig materiell och kulturell standard. En av förutsättningarna för att kunna förverkliga denna målsättning är en aktiv regional- och sysselsättningspolitik med inriktning på att skapa likvärdiga sociala och ekonomiska betingelser för människor i olika landsdelar. Det är vidare nödvändigt att regionalpolitiken ges en utformning som inte bara är inriktad på att skapa balans mellan regioner utan även inom regioner. Befolkningsomflyttningens förändrade karaktär - dvs. förskjutningen mot kortare flyttvägar - har nämligen inneburit att den tidigare befolkningstillväxten i storstadsregionerna upphört och en befolkningsminskning inträtt där. De tidigare avfolkningslänen har noterat en befolkningsökning totalt sett. Inom de sistnämnda områdena har emellertid befolkningen i de större orterna ökat, medan glesbygden och de mindre tätorterna fått vidkännas en fortsatt avfolkning. Detta medför en alltmer bristande balans inom främst skogslänen. Samhällets medverkan är enligt vår mening helt nödvändig om denna utveckling skall kunna hejdas. De sysselsättningsskapande åtgärderna från samhällets sida måste därför inriktas på att söka bereda arbetstillfällen för alla - oberoende av bostadsort, utbildning, ålder och kön. har också i sitt beslut om Länsplanering 1974 (prop. 1975/76:211, AU 1976/77:7, rskr 1976/77:9) uttalat att regionalpolitiken bör få en mera decentralistisk inriktning. Vidare framhålls att politiken bör förstärkas så att människor i olika landsdelar ges allsidig sysselsättning och service. beslut innebär även att de regionalpolitiska åtgärderna skall utformas så att bygder och orter med en negativ befolkningsutveckling tillgodoses i syfte att skapa en bättre inomregional balans och att en ökad hänsyn skall tas till sysselsättningseffekten av det regionalpolitiska stödet. finns emellertid inslag i sysselsättningspolitiken av arbetsmarknadspolitiska åtgärder som tillkommit i då man strävade efter att underlätta omflyttningen av arbetskraft utifrån en föreställning om att geografisk rörlighet medförde avsevärt förbättrade materiella villkor för såväl de enskilda individerna som samhället i helhet. Utifrån strikt företagsekonomiska utgångspunkter är under vissa förutsättningar en omflyttning av arbetskraften lönsam. Undersökningar har dock visat att den totala effekten av arbetsmarknadsbetingade flyttningar kan medföra höga kostnader för samhället som den enskilda familjens ekonomi i praktiken knappast förbättras. För samhället innebär befolkningsomflyttningen bl. a. en fara för en alltför sned åldersfördelning inom resp. regioner beroende på att flyttningsintensiteten är störst i de yngre åldrarna. Orter och bygder med ett vikande befolkningsunderlag får allt svårare att upprätthålla ett fungerande näringsliv och en rimlig samhällelig service. I tillväxtregioner ställs i gengäld stora krav på investeringar i bl. a. bostäder, kommunikationer, barnomsorg och skolväsen. Till de ekonomiska problem som omflyttningen av arbetskraft medför för såväl tillväxt- som avfolkningsregioner bör även läggas de förändrade levnadsförhållanden som ett uppbrott ur en invand social miljö innebär och som i de flesta fall upplevs negativt. Studier av flyttare tyder också på att de i stor utsträckning är beredda att flytta tillbaka även om det skulle innebära ett försämrat ekonomiskt utbyte. Av den undersökta gruppen hade också flyttat tillbaka till ursprungskommunen. Vidare har i undersökningar om rörligheten till och från arbetsmarknaden påtalats att en flyttning inte utan vidare innebär ett inträde på arbetsmarknaden. Av studien framgår att av de 45 000 undersökta individer som före flyttningen var utan arbete återfanns en tredjedel på arbetsmarknaden efter flyttningen. Av närmare 70 000 flyttare med arbete före flyttningen lämnade arbetsmarknaden efter flyttningen och, framhålls det, särskilt påtaglig var tendensen att kvinnorna lämnade arbetsmarknaden efter flyttningen. I sysselsättningspolitiken används fortfarande, som ovan nämnts, arbetsmarknadspolitiska åtgärder, vilka infördes då en annan princip var vägledande för arbetsmarknadspolitiken än den som genom sitt beslut om den framtida regionalpolitiken fastlagt. Ett exempel på en sådan arbetsmarknadspolitisk åtgärd är omflyttningen av arbetskraft av sysselsättningsskäl - en omflyttning som de nuvarande flyttnings- och startbidragen är avsedda att underlätta. Bidragen är nödvändiga så länge människor tvingas att flytta för att kunna erhålla arbete. innebär dock utflyttningen att stora områden utarmas på människor i aktiva åldrar, vilket står i strid med de av beslutade riktlinjerna förden framtida regionalpolitiken. Det ter sig därför för oss naturligt att en översyn av inriktningen på de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna - och i samband därmed de s. k. flyttningsbidragen - verkställs i syfte att ge dessa insatser en utformning som ansluter till den syn som skall vara vägledande för de regionaloch sysselsättningspolitiska insatserna. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär att sysselsättningsutredningen prövar att riktlinjerna för den ekonomiska hjälp som utgår vid flyttningar av arbetsmarknadsskäl överensstämmer med beslut om den framtida regionalpolitiken. () ()