mot · G0021574 · 1977-04-18 00:00:00 — med anledning av propositionen 1976/77:122 om ändring i byggnadslagen (1947:385) m. m. Få lagtekniska begrepp har varit så svåra att förstå rätt som uttrycket tätbebyggelse i byggnadslagstiftningen. Alla som har erfarenhet från området vet att både s. k. specialister och enskilda medborgare har svårigheter att tolka lagstiftarens mening. Den som inte är insatt i lagstiftningen antar naturligtvis att uttrycket ungefär betyder ett antal byggnader som är tätt belägna. Många sätter likhetstecken med det statistiska begreppet tätort. Denna tolkning är förklarlig. För medborgaren i gemen är det alltså svårt att förstå att lagstiftaren har en annan mening med uttrycket: sådan samlad bebyggelse som nödvändiggör eller kan väntas nödvändiggöra särskilda anordningar för att tillgodose gemensamma behov. Om medborgaren sedan till äventyrs skulle försöka förstå uttrycket bättre genom att studera praxis får hon föga hjälp. Praxis är nämligen lika svårtolkad som själva uttrycket. Den brukar kallas vacklande. Av det anförda bör framgå att en ändring i och för sig är önskvärd så att reglerna blir enklare att förstå och tillämpa för både medborgare och myndigheter. Men är det omöjligt att bortse från de faktiska förhållanden som ligger bakom den krångliga lagstiftningen. Den praxis som i allmänhet gällt , genom att lagstiftare och myndigheter haren mycket restriktiv tolkning av ordet tätbebyggelse, är förestavad av en strävan att garantera en någorlunda planmässig bebyggelse. är det, såsom sägs i propositionen, ofta onödigt med krav på detaljplan för uppförande av enstaka byggnader. Det kan också vara riktigt att lagregler och planeringsåtgärder måste utgå från det förhållandet att huvuddelen av svensk landsbygd inte är utsatt för något påtagligt exploateringstryck. Propositionens syfte torde därför vara att tillgodose regeringsdeklarationens löften om att underlätta bebyggelse i glesbygden och mindre tätorter och om enklare regler för glesbebyggelse. är emellertid reglerna för glesbebyggelse i gällande byggnadslagstiftning inte alls särskilt krångliga. För glesbebyggelse krävs ju inte dispens utan bara byggnadslov. Det är ju i stället restriktiviteten i olika fall av tätbebyggelse - särskilt sådan som medborgaren tror är glesbebyggelse som för många varit irriterande och svårförståelig. Syftet med uttalandet i regeringsdeklarationen och med propositionen får därför antas vara att underlätta viss typ av tätbebyggelse. I och för sig finns det inte någon större invändning mot de riktlinjer som anges i propositionen i vad gäller när bebyggelse bör kunna tillåtas utan föregående planläggning. Kommunerna får numera antas känna till och kunna bedöma de konsekvenser olika former av nybyggnad medför. Däremot medför propositionen, såsom lagtexten nu utformats, knappast att reglerna blir enklare utan att redan krångliga begrepp blir ännu krångligare. Detta förhållande illustreras för övrigt även i propositionens text, där ytterligare ett begrepp införs utöver det tidigare gällande "tätbebyggelse och det föreslagna "tätbebyggelse av mindre omfattning. I propositionen talas nämligen dessutom om tätbebyggelse som inte är av mindre omfattning. Däremot ges ingen förklaring på hur sådan skiljer sig från tätbebyggelse. Enligt min uppfattning hade det varit lyckligare att avvakta med hela denna reform och genomföra den i samband med översynen av hela byggnadslagstiftningen. Om ändå är beredd att redan nu underlätta en generösare tillståndsgivning i enlighet med vad som skisseras i propositionen, bör den lagtekniska lösning som föreslås i propositionen dock inte godtas. Den innebär nämligen risk för ytterligare förvirring i fråga om begreppet tätbebyggelse. Ett möjligt alternativ för att nå samma syfte som avses med propositionen är att göra ett tillägg till 67 S byggnadsstadgan på så sätt att i 1 mom. intas exempel på vad som bör kunna utgöra särskilda skäl för tillstånd till nybyggnad som är tätbebyggelse. Härigenom undviker man att skapa ännu ett (eller två) svårtolkade tätbebyggelsebegrepp. Dessutom undviker man en viss risk för större rättsosäkerhet som den i proppositionen föreslagna ändringen kan medföra. Som anförts i propositionen finns det inte något krav att höra grannen innan byggnadslov beviljas, men däremot hörs närboende granne i tillståndsärenden enligt 67 i byggnadsstadgan. Dessa skilda förfaringssätt har sin grund i att om en plan föreligger antas nämnden bevilja byggnadslov i enlighet med planen och grannen förutsätts känna till dess bestämmelser och kan inte påverka fastställda planer. Finns det däremot inte någon plan, kan hon med rätt eller orätt anta att någon grannbebyggelse inte är tänkbar. Åtminstone vill hon ha möjlighet att påverka utformningen av sin närmiljö. Denna möjlighet försvinner om dispenskravet efterges, eftersom det i verkligheten är mycket vanligt att man försummar att höra grannen innan byggnadslov beviljas. Man bör dessutom i detta fall ha i minnet att även om grannen har besvärsrätt i fråga om byggnadslovet, så ger denna rätt henne en svagare ställning än om hon hörs före. I verkligheten är det dessutom mycket vanligt att en byggherre även försummar att delge grannen beslut om byggnadslov och att grannen får vetskap om det först när bygget påbörjats. Det är vidare knappast ägnat att stärka rättssäkerheten för den enskilde om kommunerna, som föreslås, skall få valmöjlighet när det gäller provningsunderlaget. Med stöd av det anförda yrkar jag att 1. godtar de principer för en utvidgning av möjligheterna till tätbebyggelse på icke planlagda områden som angetts i propositionen, 2. avslår de förslag till ändringar av 5 § byggnadslagen och 56 5 byggnadsstadgan som angetts i propositionen och i stället begär en ändrad lydelse av 67 S 1 mom. byggnadsstadgan i enlighet med vad som i motionen skisserats.