mot · G002224 · 1977-01-18 00:00:00 — 1976/77: 224 om lagfäst rätt till arbete till fyllda Det är nu sedan en amerikansk forskare lanserade en ny teori om åldrandets sociala aspekter i bl. a. följande formulering: Individen (dvs. den gamle) samarbetar i en lösgörelseprocess som äger rum mellan honom själv och samhället och deltar tillsammans med andra samhällsmedlemmar i en ömsesidig tillbakadragandeprocess snarare än att han blir övergiven. Det var den s. k. lösgörelseteorin (disengagement) som försökte beskriva den äldsta generationens faktiska utstötning från den sociala gemenskapen som en helt naturlig och harmonisk process. Mot den bakgrunden kunde abrupt stupstockspensioneringoch undanfosning till jättelika åldringsinstitutioner framställas som vetenskapligt grundade inslag i en human åldringspolitik - de gamla samarbetade ju själva i en "tillbakadragandeprocess", de ville inte vara med i samhället, inte jobba, leva och bo tillsammans med yngre generationer. Men redan en snabb kritisk analys avslöjar förödande brister i lösgörelseteorin. Om den vore riktig skulle den naturligtvis gälla generellt, oberoende av tid och samhällsform. Men en annan amerikansk forskare har kartlagt 71 "primitiva" kulturers behandling av de gamla och funnit ett helt annat mönster. Ett typexempel är hopiindianerna: Gamla män skötte sina hjordar tills de blev svaga och nästan blinda. När de inte längre kunde följa hjorden arbetade de på fälten och i trädgårdarna; när de inte längre kunde gå till fälten satt de och kardade och spann i husen, stickade, vävde filtar, täljde trä. Det var ett vanligt talesätt att "en gammal man kan spinna till slutet av sitt liv". För en hopiindian vore en abrupt pensionering och inhysning på åldringsanstalt den grymmaste omänsklighet. Någon generell giltighet kan således lösgörelseteorin inte ha. Men inte heller i de speciella fallen . eller andra liknande moderna industrisamhällen håller den vid ett närmare studium. Den iösgörelse som faktist sker är nämligen långt ifrån harmonisk. Det är ingen tillfällighet att stressymtomen ökar markant kring pensionsåldern och att den åldersgrupp som har den högsta självmordsfrekvensen i är de nyblivna pensionärerna. Lösgörelseteorin är alltså inget annat än en vetenskaplig täckmantel för en social katastrof - industrisamhällets systematiska utstötning av den äldsta generationen. Om man skall lita på politiska paroller och modern åldringsforskning är det heller inte många som tror på lösgörelseteorin . handlar det i stället om motsatsen: aktivitet och integration. En av de forskare som redovisat de mest slående forskningsresultaten till förmån för aktivitetsteorin är sociologen . Han har gjort flera undersökningar bland olika grupper av pensionärer och blivande pensionärer. Han har funnit en resignation inför pensionärernas betydelse i samhället som gränsar till desperation. av de tillfrågade pensionärerna instämmer i påståendet att "man kan nästan påstå att det inte finns några väsentligare uppgifter att fylla för en pensionär i dagens ". tycker att det är få som egentligen bryr sig om pensionärerna, och för känns det meningslöst att aktivt verka för förbättringar. Det starkaste uttrycket för pensionärernas resignation är kanske den kluvna inställning de härtill förvärvsarbete. Simovici härå ena sidan funnit en mycket stor saknad efter arbete; omkring två tredjedelar av hans intervjupersoner tycker till och med att samhället borde uppmuntra människor över 60årsåldern att jobba vidare . Drygt hälften skulle själva ta ett erbjudet arbete efter pensionsdagen. Men å andra sidan uppfattar de flesta invervjupersonerna den allmänna samhällsinställningen till förvärvsarbete för pensionärer som klart negativ. Därför lägger de sig till med en "klokhetsfilosofi, de intalar sig att det inte är någon idé att kräva rätt till arbete. Resultatet blir att samhället missar en resurs, mänsklig och ekonomisk, och i stället skapar en börda. Simovici pläderar hårt för att pensionärernas resurser måste mobiliseras. Samhället måste se till att det finns ett utbud av lämpliga jobb, kommunerna bör inrätta särskilda arbetsförmedlingsorgan för pensionärer. Han välkomnar den nya lagen om rörlig pension, men betecknar den som ett provisorium och varnar för att den kan "förvandlas till en komplicerad form av påtvingad nedtrappning ". Tyvärr verkar det som om den varningen har förklingat ohörd. I varje fall har de förhandlingar som förts om tillämpningen av den nya rörlighetsprincipen i stort sett enbart handlat om hur folk skall pensioneras bort snabbare från arbetsmarknaden. Rätten till delpension gäller visserligen formellt bara åldrarna . Men pensionskommittén betonade i sitt betänkande Rörlig pensionålder (SOU 1975:10) att delpensionen skulle kunna samordnas med den nya rätten till halvt uppskjutet uttag fram till 70-årsdagen. Departementschefen anförde i propositionen (1975:97): "Inte minst de ökade möjligheterna att med uppskjutet pensionsuttag helt eller delvis fortsätta förvärvsarbete efter den allmänna pensionsgränsen vid är av stor betydelse." Men i det nya mellan SAF och LO. som slöts letar man förgäves efter någon återspegling av dessa intentioner. om stadgar 20 S en traditionellt fixerad pensionsålder vid , och 10 § slår fast att när den anställde uppnår i 20 ii angiven pensionsålder upphör hans anställning utan uppsägning såvida inte annat överenskommes mellan honom och arbetsgivaren". PTK var pensionsförhandlingarnas undantag. Man förde in rörlighetsprincipen som ett viktigt krav. Tyvärr tvingades man frångå det i förhandlingarnas slutskede. Men det är viktigt att PTK:s motgång på den punkten inte får bilda skola för framtiden. Sammanfattningsvis: Trots de stolta principuttalandena om "rörlig pensionsålder är fallbileeffekten av pensionsåldern fortfarande lika definitiv och inhuman som tidigare för det allt större antal personer som vill fortsätta att arbeta också efter den formella pensionsdagen. Två aktuella fall kan tjäna som avskräckande exempel: En arkivarbetare i med högt kvalificerat och specialiserat kulturellt arbete fick besked om att hans anställning skulle upphöra på 65årsdagen. Han vände sig då till sin arbetsgivare för att få utnyttja principen om "rörlig pensionsålder". Men trots arbetsgivarens tillstyrkan visade det sig omöjligt. Vederbörande myndighet hänvisade till cirkulär , V 22/1975 ang. entledigande av pensionsberättigade i arkivarbete anställda. Enligt cirkuläret skulle alla arkivarbetare med rätt till allmän ålderspension entledigas fr. o. m. . hänvisar i sin tur till regleringsbrev för /77, som bl. a. fastställer att "arkivarbete eller musikerhjälp får ej beredas person som fyllt och är berättigad till ålderspension enligt lagen om allmän försäkring eller har beviljats förtida uttag av ålderspension". Regeringen utfärdade alltså själv direktiv som slår i bjärt kontrast mot de officiella principerna om "rörlig pensionsålder". Resultatet blev att Malmös kulturliv miste en högt specialiserad och kvalificerad expert. En professor i , ensam i sitt specialämne, har efter lång skriftväxling med överordnade myndigheter vägrats tjänstgöring utöver den övre pensioneringsgränsen. Han har bl. a. kunnat hänvisa till att professuren funnits i endast , att han handleder åtta heltidsdoktorander, att sakkunnig efterträdare ännu inte hunnit utbildas och att andra professorer kunnat beviljas förlängd tjänstgöring av olika skäl. Universitetsmyndigheterna har inte bestritt argumentationen utan hänvisat till "principiella skäl" men därvid inte avsett den officiella principen om "rörlig pensionsålder" utan fastmera dess motsats. Resultat: Lunds och landets vetenskap mister en skicklig forskare och forskningshandledare. Ovanstående exempel, gällande avtal och anställningsreglementen och mycket annat visar klart att någon rörlighet "uppåt" i praktiken inte existerar vid pensioneringen. är det omöjligt att tolka regeringens och uttalanden på annat sätt än att en individuell rörlighet mellan 60 och har varit det avsedda målet för de senaste årens pensionsåldersreformer. Tyvärr tycks emellertid de hittillsvarande uttalandena inte ha haft genomslagskraft, vilket knappast är ägnat att förvåna i ett läge då regeringen själv i regleringsbrev fastställer en helt motsatt princip. Därför är det angeläget att rätten till rörlig pensionsålder klart fastslås i lag. Med hänvisning till ovanstående hemställer jag att hos regeringen begär förslag till lag som tillförsäkrar alla fullt anställningsskydd och rätt att kvarstå i arbetet till fyllda .