mot · G1021390 · 1977-01-01 00:00:00 — Motion 1977/78:1390 av och om idrottspolitiken Idrottsrörelsen är i särklass största folkrörelse. Miljontals människor, både unga och gamla, kvinnor och män, är medlemmar i en eller flera idrottsföreningar för att där få delta i fysisk aktivitet och den gemenskap och den kamratskap som är ett av idrottsrörelsens förnämsta kännetecken. Vid sidan av dem som är aktiva finns en stor grupp människor som är mer passivt intresserade av idrott. De tycker om att titta på när andra gör en fin insats. Ingen annan kulturyttring samlar så stora åskådarmassor som idrotten varken framför TV:n eller på sportarenorna runt om i landet. För dessa miljoner människor har idrotten ett värde i sig. Det är en kulturform som de upplever som väsentlig och innehållsrik. Den borde behandlas därefter av samhället. Vid sidan av detta värde kan idrotten också spela en social roll. I vårt samhälle, där frestelserna för unga människor är många och svåra att motstå, måste alla tänkbara åtgärder vidtas för att slussa in ungdomarna i aktiviteter som ger dem stöd och hjälp att stå emot alla dessa frestelser. I detta arbete kan idrottsrörelsen spela en större roll än den gör . Men då måste den ges mycket större ekonomiska möjligheter att utveckla den breda ungdomsidrotten, och den måste också ges möjligheter att ta hand om alla de talanger som onekligen kommer att dyka upp som en följd av detta intensifierade ungdomsarbete. Ett utvidgat ungdomsarbete kommer också att leda till bättre kvalitet på elitidrotten, och det är ett samhällsintresse att denna del av idrotten också kan utövas på ett sätt som gagnar både den enskilde och samhället. Det finns några åtgärder som är nödvändiga, om än inte tillräckliga, för att idrottsrörelsen skall kunna fungera både som social fostrare av ungdom och som plantskola för elitidrotten: Enkla och funktionsdugliga anläggningar måste byggas i betydligt större utsträckning än vad som är fallet. Dessa anläggningar bör ligga i anslutning till bostadsområdena och skall i huvudsak fungera som träningsanläggningar. Föreningar och enskilda skall ges möjligheter att utnyttja dessa anläggningar kostnadsfritt. Föreningarna, ryggraden i den svenska idrottsrörelsen, måste ges betydligt bättre ekonomiska förutsättningar. Men att använda dessa utökade ekonomiska medel till att avlöna ledarna är förmodligen inte önskvärt. Vad det gäller är att ge dem möjlighet att syssla med det som intresserar dem själva idrotten. De skall slippa det tunga arbetet med att skaffa fram pengar via bingo och lotterier. De skall slippa betala för att få vara idrottsledare. Betydligt fler tränare och instruktörer måste utbildas. Dessa skall anställas av kommunerna och ställas till allmänhetens förfogande, antingen på idrottsplatserna eller i småföreningarna. På idrottsplatserna skall de finnas till hands för de föreningslösa som vill ha hjälp med sin träning. I småföreningarna kan de lösa oöverstigliga ekonomiska problem. Skolidrottens inplacering på schemat måste förändras och förbättras. fungerar idrottslektionerna ofta som lek- och bustillfällen. Och kan inte göra annat. Den knappa tid som står till buds räcker inte till för meningsfull sysselsättning. Fler och längre lektioner krävs för att man skall kunna skapa ett idrottsintresse hos eleverna. Idrottsgymnasierna måste byggas ut. Den verksamhet som kommit i gång är bra men alldeles för liten. Verksamheten vid idrottsgymnasierna måste följas upp med liknande verksamhet vid universiteten. Situationen nu är den att efter idrottsgymnasiet tynar all planlagd undervisning/träning bort. Det krävs ordentlig uppföljning av idrottsmännen/eleverna och de måste få möjligheter att fortsätta jobba på under samma förhållanden som på idrottsgymnasiet. Elitidrottsmän måste, både de som studerar och de som är yrkesverksamma, på samhällets villkor och genom att uppfylla av samhället ställda krav ges möjlighet att utöva sin idrottsverksamhet parallellt med studier och arbete. Det bör vara idrottsrörelsens målsättning att skapa fullvärdiga människor av elitidrottsmännen. Det bör alltså ställas krav på de enskilda idrottsmännen de måste som de tränar och tävlar skaffa sig en yrkesutbildning. Kraven bör vara så hårda att idrottsutövningen blir beroende av hur denna utbildning sköts. Här kan samhället spela en avgörande roll och stödja de aktiva så att de kan leva som fullvärdiga människor också efter det att den aktiva tiden tagit slut. Livet skall inte ta slut med idrottskarriären. Kvinnoidrotten måste ges möjlighet att utvecklas på samma sätt som mansidrotten. Idrottsrörelsens behandling av kvinnorna har varit osedvanligt diskriminerande, och en satsning från rörelsens sida för att undanröja denna diskriminering bör uppmuntras och understödjas. Handikappidrotten har stora problem att brottas med. Åtgärder bör vidtas för att underlätta de handikappades möjligheter att delta i idrottsliga aktiviteter. Främst gäller det att utforma anläggningarna så att de handikappade kommer in i dem och att se till att handi kappidrotten får tillräckligt med pengar för att kunna bedriva en meningsfull och uppsökande verksamhet. Alla dessa åtgärder måste givetvis finansieras på något sätt. De knappt 114 miljoner idrottsrörelsen får räcker inte ens till för att vidmakthålla den nuvarande verksamheten. Planerad utökning av verksamheten får skjutas . har RF fått de ekonomiska medel det krävt. För /79 har detta förhållande förändrats drastiskt. Av drygt 156 äskade miljoner återstår nu bara 113. Detta medför att trenden mot ökad kommersialisering av idrottsrörelsen blir allt starkare. Specialförbunden tvingas än mer gå med håven och sälja sig till högstbjudande. Kommersialiseringen har tidigare, tyvärr, inte bara bevittnats av den högsta idrottsledningen den har applåderats dessutom. Med berått mod har man överlåtit en stor del av bestämmanderätten över idrotten åt kommersiella intressenter. Det är näringslivet som alltmer tar över makten inom idrottsrörelsen. RF har alltid viftat bort kritik som uttryckt farhågor för det privata näringslivets inblandning i idrotten. Det finns ingen anledning till oro, har RF-ledningen sagt idrottsrörelsen står stark och självständig gentemot alla styrningsförsök. Verkligheten ser annorlunda ut. Näringslivet satsar inte pengar på idrotten för sitt höga nöjes eller sina sociala ambitioners skull. Det gäller att få utdelning på satsat kapital, och för att uppnå den målsättningen är man beredd att vidta de åtgärder som krävs. Idrotten görs till ett redskap för kapitalet. Riskerna med denna utveckling är uppenbar. De olönsamma bitarna lämnas åt sitt öde kvinnoidrotten, handikappidrotten, ungdomsidrotten m. m. kommer i kläm i första hand när de ekonomiska skruvarna dras åt. Denna utveckling måste stoppas. Idrotten har en bred förankring i de stora folklagren. Det är därför viktigt att idrotten styrs på ett sådant sätt att den i första hand gagnar folkmajoriteten. Samhälle bör ta ansvar för denna styrning, vilket i klartext innebär att samhället måste ta på sig finansieringen av hela idrottsrörelsens verksamhet. Detta skulle vara ett steg mot en enhetlig kulturpolitik idrotten skall, som andra kulturaktiviteter i samhället, finansieras av samhället. Regeringens förslag innebär ett långt steg tillbaka. krävs det en radikal höjning av anslaget till idrottsrörelsen. En framkomlig väg är att låta av de intäkter som blir över när tipstjänst delat ut vinsterna gå till idrotten. Med hänvisning till ovanstående föreslås* att beslutar hemställa till regeringen 1. att till idrottsrörelsen anslå . motsvarande av tipsmedlen sedan vinsterna utbetalats, varav . i enlighet med propositionen 13 bilagan punkten 1:1 Stöd till idrotten: Organisationsstöd m. m. och resterande . enligt punkten 1:2 Stöd till idrotten: Anläggningsstöd m. m. samt den ökade satsning på detta område som förordas i motionen, 2. att utreda nödvändiga åtgärder för att bryta kommersialismens allt hårdare grepp över idrottsrörelsen. (apk) (apk) * Se även motion 1977/78: 1391.