mot · G002169 · 1977-01-18 00:00:00 — 1976/77 169-174 av m. fl. om åtgärder mot inflationen 1 motionen visas att föreställningen att lönekostnaderna skulle vara inflationens huvudsakliga drivkraft är en myt. Den villfarelsen sprids medvetet i kapitalägarnas intresse. Den nya regeringen ger i finansplanen ensidigt uttryck för denna mot de lönarbetande riktade vanföreställning. Inflationens orsaker står att finna i den moderna kapitalismens allmänna utvecklingsdrag och kris. Dessa drag tvingar fram en stark kapitalackumulation. Kapitalet, främst monopolen och storföretagen, försöker klara sitt ackumulationsbehov genom att tillvälla sig en i förhållande till den egna insatsen orättmätigt stor del av den samhälleliga produktionen. De har där statens stöd. Inflationen riktar sig i första hand mot de lönarbetande. Då kapitalet inte förmår åstadkomma direkta lönesänkningar angriper man de arbetandes reallöner genom prisstegringar. Det har ett anmärkningsvärt entydigt stöd av regeringen. Anti-inflationspolitikens huvuduppgift är att kringskära kapitalägarnas ekonomiska övertag och prisuppskörtningar. I motionen anges i ett tiopunktsprogram de krav som står i förgrunden: Prisstopp på alla dagligvaror Bort med momsen på mat Ingrepp mot monopolistisk prissättning - skärpt monopollagstiftning Begränsning av den kommersiella reklamen Slut på gåvopolitiken till företagen Skärpt restriktivitet mot kapitalexporten - dämpa utrikeslånandet Åtgärder mot mark- och fastighetsspekulation Ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun. och steg konsumentpriserna i sammantaget med i genomsnitt knappt 4 96 . Därefter har inflationstakten varit avsevärt högre. steg konsumentpriserna i hela OECD-området med i genomsnitt 7,9 96, 1974 med 13,2 96, 1975 med 10,6 96 och mellan med 8,1 96. Inflationstakten i har utvecklats tämligen likartat med Konsumentprisernas ökningstakt här har varit: 1961-1965 i genomsnitt 3,6 96 , 1966-1970 i genomsnitt , 1971-1975 . ökade de svenska konsumentpriserna med 9,4 96. Den förra regeringen i ville främst förklara inflationen med förhållandena utomlands. importerade en stor del av inflationen. In gav den också trösten att inflationen var värre utomlands. I andra hand sökte den förra regeringen använda lönerna som en förklaring till inflationen. Den nya regeringen skiljer sig från den förra däri att nu är det lönerna som får bära huvudskulden. Lönerna gör man till den huvudsakliga komponenten i det s. k. kostnadsläget. Detta har utvecklats ogynnsamt för , hävdar regeringen, och gör sådana lönepolitiska uttalanden i sin budgetproposition, vilka är en direkt inblandning i den pågående avtalsrörelsen på arbetsgivarnas sida. Den nya regeringen hävdar i budgetpropositionen att importpriserna detta år (1977) kommer att ha en direkt höjande effekt på konsumentpriserna på en procent. Vidare anser den att importpriserna skall ha en indirekt effekt via lönebildningen. Men huvudboven i det inflationsdrama regeringen diktar är lönerna. Denna föreställning är inte ny. Den har länge dominerat i den nationalekonomiska teoribildning som ser som sin huvuduppgift att försvara klassamhället. Den är en officiell myt som används i ett ideologiskt taskspeleri mot de arbetande. De arbetande är produktionens förutsättning Det är de arbetande som svarar för produktionen. Det är de som uppbär lön för sin förmåga att arbeta, som omvandlar produktionsmedel till nya varor. Det blir intet virke av att skogsbolagens aktieägare spekulerar på börsen. Det blir virke bara genom skogen, skogsarbetarnas och sågverksarbetarnas arbete. Arbetet är grunden för varuproduktionen och alla bytesvärden i samhället. Arbetet är själva produktionen och kan således aldrig vara en kostnad för produktionen. Nästa fråga blir då hur det förhåller sig med arbetskraften, de kvinnor och män som utför arbetet. Deras försörjning upptar naturligtvis en del av det arbete de utför, dvs. de förbrukar själva en del av sin produktion. Skulle de inte förbruka något skulle de heller inte kunna arbeta. På så sätt är under lönesystemet lönerna, dvs. de arbetandes försörjning, en nödvändig förutsättning för produktionen. från den samhälleliga produktionens synpunkt skulle de arbetandes löner bara kunna utgöra en kostnad om de arbetande förbrukade större värden än sitt värdetillskott. Allt det de arbetande producerar används inte för deras egen försörjning och reproduktion. Kapitalägarnas konsumtion, nyinvesteringar, förvaltning, delar av distributionen, nyfonderingar, statsmaskineriet har allt den materiella produktionen som sin förutsättning. Människorna lever inte vare sig av reklamslogans eller av att fylla i blanketter; de lever av produktionen. Många människor arbetar inom områden som inte direkt bidrar till produktionen, men som ändå är nödvändiga för produktionen eller förde direkta producenterna. Deras försörjning är en nödvändig kostnad för produktionen. Kapitalister behövs inte för produktion av nyttigheter. De utgör en barlast på produktionen liksom de skikt i samhället som upprätthåller funktioner utanför produktionen för att bevara dennas kapitalistiska karaktär. Hit hör också delar av distributionsverksamheten. Hela den kapitalistiska profiten med dess olika förvandlingar och användningar vilar på produktionen som en kostnad, och detta oavsett om kapitalisterna använder delar av sin profit på ett för andra nyttigt sätt eller ej. Medan ersättningen åt arbetskraften är nödvändig för att produktionen skall kunna återupprepas är en nyinvestering, dvs. kapitalackumulation, eller produktionstillväxt inte nödvändig på samma sätt. Produktionen kan upprepa sig i samma skala. Kapitalistisk produktion kan inte detta. Den måste expandera. Kapitalister använder delar av sina vinster till kapitalackumulation därför att de tvingas därtill. Annars skulle de slås ut ur marknaden av andra kapitalister. Monopolen - inflationens förutsättning Kapitalisterna har en strävan, därtill tvingade av konkurrensen från andra kapital, till expansion. De måste därför försöka att för sin del lägga beslag på en så stor del av värdet av den samhälleliga produktionen som möjligt. Från deras synpunkt blir lönerna en ren kostnad. De vill öka sina profiter på de lönarbetandes bekostnad. Deras perspektiv delas helt och fullt av regeringen. Kapitalet kan öka sina profiter på de arbetandes bekostnad genom intensifiering av arbetet, förlängning av arbetsdagen eller genom lönesänkningar. Den första metoden brukas . Förlängning av arbetsdagen har man svårare för att verkställa genom att arbetarrörelsens kamp lett till lagstadgad arbetstid. Man försöker dock ofta pressa fram övertid. På grund av arbetarklassens organisatoriska styrka har kapitalisterna i svårt att få igenom direkta lönesänkningskrav. De använder en annan metod. De höjer priserna. På så sätt minskar de värdet av de löner de betalar ut och tillväller sig en större del av produktionen. 1* 1976/77. Denna prishöjarpolitik kan genomföras därför att den för den tidigare kapitalismen typiska (och ofta idealiserade) priskonkurrensen nu i det närmaste helt är satt ur spel. Ett eller några fä storföretag dominerar de flesta varumarknader såväl i som i de flesta andra utvecklade kapitalistiska staterna. Dessa storföretag är prisledare och kontrollerar marknaderna så att de relativt självständigt kan sätta sina priser. Länkarna mellan storföretagen och affärsbanker eller andra kredit- och finansieringsinstitut är ofta så intima, att man därigenom kan kontrollera eventuella konkurrenter. Redan på marknaden har storföretagen dock fördelar genom serietillverkning, genom kontroll eller avtal med underleverantörer osv. Då konkurrens förekommer bedrivs den inte genom priser och kvalitéer utan genom reklam och annan s. k. PR-verksamhet, vilket i sin tur verkar fördyrande på varorna. Förekomsten av privat monopolkapital är en förutsättning för den nuvarande inflationen. Inflationen under den nutida kapitalismen kan emellertid inte förklaras av enskilda faktorer. Den hänger samman med det kapitalistiska systemets allmänna utvecklingsdrag och kris. Tvånget på kapitalägarna att ackumulera (anhopa) kapital har inte upphört under monopolkapitalismen. Även om den klassiska priskonkurrensen upphört är kampen om marknader, råvarukällor, leverantörer kanske hårdare . Koncentrationen till storföretag har skapat såväl teknisktekonomiska stordriftsfördelar som möjligheter till monopolpriser och därur stammande extraprofiter. För att inte förstöra monopolpriserna måste kapitalet placeras över till nya områden. Därför har kapitalexport blivit ett monopolkapitalismens kännemärke. På samma sätt förhåller det sig med skapandet av ständigt nya och ofta konstlade konsumtionsbehov genom listiga och påkostade reklamkampanjer. De är ett livsvillkor för kapitalackumulationen. Men finns stordriftseffektiviteten, vilken ställer höga krav på investeringarnas omfattning. Även när monopolkapitalet söker sig in på nya produktområden tvingas det ofta göra det i stor skala. Kraven på riskvilligt kapital växer. Kampen om samhällets tillgångar skärps. Kapitalets tryck mot de arbetandes andel av produktionen hårdnar. Ett av medlen blir inflation. Statens roll för inflationen Koncentrationen av kapital, det ökade trycket på de arbetande och utslagningen, de allt djupare strukturella problemen i ekonomin ställer på olika sätt allt större uppgifter på statsapparaten. Denna får bekosta en växande infrastruktur. Den får mobilisera ständigt ökande resurser till vård och rehabilitering av utslagna, till beredskapsarbeten och omskolning av arbetslösa. Den för satsa alltmer för att dämpa den regionala och branschmässiga obalansen. Dess administration och våldsmaskineri sväller. Dessutom används staten som en medhjälpare åt kapitalet att ragga upp riskvilligt kapital och att omfördela de samhälleliga tillgångarna till kapitalets fördel. Den växande statsapparaten är ett resultat av skärpningen av kapitalismens motsättningar. Dess växt dikteras av behovet att dämpa eller skyla över dessa motsättningar, men bidrar till deras skärpning. Statsapparaten vilar på produktionen och kommer i motsättning till kapitalets anspråk på vidgad kapitalackumulation. Vägen ur detta blir att också statsapparatens tillväxt bidrar till inflationen. Detta sker genom en växande improduktiv verksamhet som lever på produktionen, det sker genom skattepolitik, genom statsskuld, räntepolitik och penningpolitik. Inflationen har sin förklaring i kapitalismens funktionssätt på nuvarande utvecklingsnivå. Det politiska ansvaret för den vilar på staten och storkapitalet. Kapitalistiska regeringar säger alltid att inflationen är ett problem och måste bekämpas. Så gör även den . Men de menar egentligen inte vad de säger. Problemet är inte inflationen som sådan. Problemet för den är att inflationen i det egna landet skall hållas inom sådana gränser att den egna valutans och exportkapitalets ställning på den internationella marknaden inte störs. Därför jublade alltid den förra regeringen när den svenska inflationen låg under OECD-genomsnittet. Därför våndas den nya regeringen när inflationen överträffar detta genomsnitt och tar detta som förevändning för attacker mot de arbetandes reallöner och andel av produktionsresultatet. Den nya regeringen talar där direkt försitt klassursprung. Den politik som regeringen anger i finansplanen och budgetpropositionen -en politik som i sin helhet skall analyseras och fö ett alternativ i en särskild motion - är ingen inflationsdämpande politik. Den är en aktiv omfördelningspolitik till kapitalet. Man anmodar öppet de arbetandes fackliga organisationer att icke ta ut högre löneökningar än , för att internationellt inte skall förlora mot . Förlorar marknadsandelar beror detta således på för stora löneökningar (kostnadsstegringen) och resultatet blir arbetslöshet. Eftersom regeringen i gynnsammaste fall räknar med en inflation om och rekommenderar en löneökning som inte får bli så är dess bud till de arbetande i : antingen för ni sänka er reallön eller också orsakar ni er egen arbetslöshet. Argumentationen är som hämtad ur SAF:s så kallade antiinflationskampanj. Det är de gamla feodala argumenten om underklassens lättja som tas fram i ny tappning. Som vi visat håller inte dessa samband. Regeringens antiinflationskrav är fördel ni ngskrav för kapitalet. De är ett ställningstagande mot de arbetande. Om kampen mot inflationen skall ha någon verklig och långsiktig verkan måste den föras utifrån rakt motsatta utgångspunkter. Tendenser till inflation kommer i och för sig att finnas under hela monopolkapitalismens bestånd. Kapitalet kommer att slåss för en så storandel av produktionen som möjligt så länge kapitalismen består, och det kommer därvid alltid att se prisuppskörtning och inflation som en av sina metoder, riktad i första hand mot de lönarbetande, men jämväl också mot andra kapital. De lönarbetande måste alltid till sitt försvar därför bedriva en aktiv och offensiv lönekamp. Det går att öka lönerna på profiternas bekostnad. De lönarbetande som ökar produktionen och förutsättningarna för ett materiellt välstånd skall icke behöva få det sämre ställt. Den aktiva lönekampen måste bedrivas av de lönarbetande och deras fackliga organisationer. Vad som kan göras i är att resa krav vilkas förverkligande skulle kringskära kapitalägarnas ekonomiska övertag och handlingsfrihet att för sin spekulation öka sina tillgångar och förmögenheter på de arbetandes bekostnad. Det är antiinflationspolitikens - i verklig mening - huvuduppgift. Följande krav måste stå i förgrunden i kampen mot inflationen: Prisstopp på alla dagligvaror. Dagligvarorna är de varor som tar allt större andel av konsumtionen ju lägre konsumentens inkomst är. Dagligvarorna, särskilt livsmedlen, har varit hårt drabbade av prisuppskörtning. I en särskild motion ställs kravet att prisregleringslagen skall tillämpas så att priserna på alla dagligvaror stoppas. Hyreshöjningarna har varit mycket kraftiga . Trots hyresbidrag tar boendekostnaden en orimligt stor del av de arbetandes inkomster. Den fortsatta övergången till "bruksvärdering kommer att stimulera fram nya hyresökningar. Fastighetsägarna, markspekulanterna, bankkapitalet, byggnadsämnes- och byggkapitalet ökar sina profiter på höghyrespolitiken. I en särskild motion ställer vi därför kravet om hyresstopp. Bort med momsen på mat. De indirekta skatterna, som utgör en övervägande del av statens inkomster, är regressiva, dvs. deras relativa tyngd är störst för lägre inkomsttagare. Särskilt gäller detta mervärdeskatten på livsmedel. Främst måste momsen på mat bort, i första hand genom ett direkt slopande av skatten, i andra hand genom att motsvarande summa används för subventioner i syfte att hålla nere priserna framför allt på baslivsmedel. Ingrepp mot monopolistisk prissättning. Monopolismen är, som visats, en förutsättning för inflationen. Det är en illusion att de kapitalistiska monopolen skall kunna ersättas med kapitalistisk konkurrens eftersom monopolen är konkurrensens resultat. Den nuvarande monopollagstiftningen måste överarbetas så att ökade möjligheter ges för dekretering av företagens prissättning. Särskilda åtgärder måste också vidtas mot de multinationella företagen. Begränsning av den kommersiella reklamen. Reklamkostnaderna verkar direkt prishöjande. Det handlar här om mångmiljardbelopp. Det finns många exempel på såväl onödig som fördyrande reklam och märkesstatus. T. o. m. inom läkemedelsförsäljningen, som i detaljledet är förstatligat, förekommer en uppskörtning. Läkemedel med samma substanser säljs till mycket varierande priser under olika namn och utseende, tack vare bl. a. reklam och PR. Reklambeskattningen var steg i rätt riktning, men otillräckligt. Hur reklamen skall minskas bör konkretiseras av en särskild utredning. Slut på gåvopolitiken till företagen. Gåvorna till företagen påstås vara motiverade av sysselsättningspolitiska eller andra skäl. Det enda säkra resultatet av dessa transaktioner är emellertid subventioner som förbilligar kapitalet och således ökar kapitalisternas tillgångar. Gåvorna till företagen är således ett och öppet uttryck för den inkomstöverförande politiken till kapitalets fromma. Genom att de ökar såväl företagens spekulationsmöjligheter som skatterna för de arbetande verkar gåvorna också inflationsdrivande. Skärpt restriktivitet mot kapitalexport - dämpa utrikeslänandet. I en särskild motion ställs förslag om skärpt restriktivitet mot kapitalexport. 1974 belöpte sig de direkta investeringarna utomlands till 2 430 milj. kr. 1975 till 2 303 milj. kr. och 1976 till hela 3 476 milj. kr. uppvisas stora problem såväl för den svenska valutan som för valutareserven, och skuldsättningen växer. Den utrikes upplåningen väntas nu sätta nya rekord. Detta kan och måste dämpas, då det är en direkt inflationsdrivande verksamhet. Kapitalexporten visar att det finns tillgångar som kan mobiliseras för landets behov. Lågräntepolitiken, som en gång samlade en bred enighet inom alla partier som förespråkade arbetar- och småföretagarintressen, har övergivits. Högräntepolitiken, som bedrivs, drabbar hyresbetalare och småföretagare. Den stimulerar inflationstendenserna. Den bör därför överges, till förmån för en konsekvent lågräntepolitik. Åtgärder mot mark- och fastighetsspekulationen. Trots det s. k. markvillkoret, ändringar i expropriationslagstiftningen och införandet av förköpsrätt florerar fortfarande tomtjobberiet. Markspekulation är inflationsdrivande - liksom andra monopolpriser. Spekulationen i fastigheter blir allt grövre. Den drabbar hyresbetalare såväl ekonomiskt som i form av vanvård av många fastigheter, som inköpts i spekulationssyfte. Mark- och fastighetsspekulationen kan stoppas genom att all mark för bostadsbebyggelse, industriella anläggningar m. m. överförs i kommunernas eller statens ägo, och genom att alla hyresfastigheter församhälleligas. Andrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun. När hela statsmaskineriet växer för att stötta det kapitalistiska systemet inträder - som visats - också motsättningar mellan sam häl Isapparatens tillväxt och kapitalets ackumulationsbehov. De som främst drabbats av detta är kommunerna, vilkas verksamhet till stor del är inriktad på sociala och andra åtgärder av omedelbar betydelse för de lönarbetande. Många verksamheter som kommunerna måste finansiera med den icke progressiva kommunalskatten är beslutade av den centrala statsmakten. Ökade bidrag från staten till kommunerna har inte kunnat förhindra vare sig starkt stigande kommunalskatter eller svåra ekonomiska bekymmer för många kommuner. En ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun är fördelningspolitiskt motiverad. Kravet behandlas utförligare i särskild motion. Med hänvisning till ovanstående föreslås1 att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om nödvändiga åtgärder - vid sidan om kravet på skärpt monopollagstiftning - i kampen mot inflationen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 1 Se även motion 1976/77:219