mot · G002436 · 1977-01-21 00:00:00 — Man har därvid stannat för ett registreringssystem som utnyttjar ADB som mest ändamålsenligt. 1 korthet innebär systemet att man bygger upp ett särskilt kyrkdataband som genom samköming med folkbokföringens databand kan förses med de uppgifter som behövs i församlingsarbetet. Också i detta avseende bör staten erbjuda motsvarande service åt övriga trossamfund om de så önskar. 3.5 Den kyrkliga egendomen Den kyrkliga egendomen är med skiftande rättsgrund och i olika former knuten till kyrkans verksamhet. 1 fråga om en del av egendomen råder osäkerhet om staten eller kyrkan är ägare. beredning, som allmänt fann det angeläget att behandlades med generositet, föreslog att efter en relationsändring liksom skulle ha tillgång till all kyrklig egendom oberoende av äganderätten. Beredningen avsåg därmed att kyrkan på samma sätt som skulle disponera över kyrkor och övriga tillgångar för det ändamål egendomen är bestämd för. Någon förändring av gällande äganderättsförhållanden erfordrades inte enligt beredningen. Beredningens förslag mötte invändningar i åtskilliga remissyttranden. a. ansåg man att förslaget var oklart i vissa avseenden. Vidare borde enligt en del remissyttranden kyrkan eller dess organ ha tillförsäkrats full äganderätt över den egendom som kyrkan f. n. förfogar över. Beredningen lämnade ett principförslag som förutsatte fortsatt utredning med sikte på praktiska lösningar. Den grundläggande innebörden i förslaget är emellertid otvetydig. skall i ett fritt läge få samma möjligheter som att utnyttja den kyrkliga egendomen. Detta är också ut gångspunkten för arbetet i det s. k. egendomsutskottet. Vägledande för arbetet är vidare att garantier skall skapas för egendomens bestånd samt att den skall kunna utnyttjas rationellt. Man har i utskottet funnit en rättslig konstruktion som av allt att döma utgör en ändamålsenlig, praktisk lösning utifrån dessa principer. Konstruktionen innebär i korthet att de olika tillgångar som av ålder är omgärdade med författningsbestämmelser (den s. k. specialreglerade egendomen) alltefter det ändamål som egendomen skall tjäna sammanförs till förmögenhetsmassor i form av stiftelser. Stiftelserna skall förvaltas av det organ i den fria kyrkan som svarar mot det organ som förvaltar ifrågavarande egendom . 1 stiftelseurkunder ges regler som i huvudsak svarar mot den lagstiftning som finns om den kyrkliga egendomen. Konstruktionen innebär att speciella rättssubjekt - stiftelserna - blir ägare till egendomen och att dennas bestånd tryggas utan att lagstiftning behövs. Man räknar med fem olika typer av stiftelser, nämligen kyrkostiftelse, boställsstiftelse, prästlönefondsstifelse, domkyrkostiftelse och kyrkofondsstiftelse. Varje typ får enhetliga regler. I exempelvis kyrkostiftelse skall ingå kyrkobyggnad med tomt och den övriga egendom som är anslagen för byggnadens underhåll och förkovran. Det torde komma att finnas ca 2 500 stiftelser av denna typ. I det skede av stat-kyrka-frågans lösning som representeras av pågående överläggningar behövs främst ytterligare precisering av stiftelseurkundernas innehåll samt utformning av proceduren för hur stiftelsebildningen skall genomföras. Det är nödvändigt att samhället bär ansvaret för begravningsväsendet. Samhällets uppgifter i detta hänseende har vanligen fullgjorts av kyrkan. Exempel finns dock på att den borgerliga primärkommunen ansvarar för begravningsväsendet. Kyrkans verksamhet är offentligrättsligt reglerad, och dess församlingar har beskattningsrätt. Dessa omständigheter utgör grundläggande förutsättningar för kyrkans ansvarstagande för begravningsväsendet. I ett läge där kyrkans verksamhet ej längre är offentligrättsligt reglerad och där församlingarna ej längre har beskattningsrätt kan kyrkan inte vara bärare av samhällets ansvar för begravningsväsendet. 1 ett sådant läge måste ansvaret gentemot medborgarna för begravningsväsendet föras över till den borgerliga primärkommunen. Begravningsväsendet har emellertid för ett stort antal människor ett nära samband med religionsutövning. Utifrån grundsynen om en rikstäckande och öppen folkkyrka ter det sig därför naturligt att kyrkan kan åta sig fortsatt förvaltning av begravningsplatser som förvaltas av församlingen. Kyrkan har klart redovisat sin önskan om en lösning som möjliggör att församlingar fullgör sådana uppgifter. Påtagliga, praktiska skäl kan tala för en sådan ordning eftersom begravningsplatserna ofta är belägna i omedelbar anslutning till kyrkobyggnad (kyrkogård). För begravningsväsendet bör sålunda eftersträvas en lösning som innebär att ansvaret gentemot medborgarna - och därmed även kostnadsansvaret - bör åvila kommunerna, som kyrkans församlingar bör ha möjlighet att åta sig förvaltningsuppgifter. Detta synsätt har utgjort en av utgångspunkterna vid förda överläggningar. Tanken har varit att kyrkans församlingar skulle ges vidsträckta möjligheter att - om de så önskade - även framgent förvalta begravningsplatserna. Övervägandena har från denna utgångspunkt till att börja med inriktats på att utforma ett generellt system för ersättning till församlingarna för deras kostnader. Det har dock visat sig att det knappast är möjligt att den vägen komma fram till ett väl fungerande system. Det är därför nödvändigt att söka en lösning som innebär reglering av dessa frågor på lokal nivå med beaktande av de praktiska förutsättningarna i varje särskilt fall. Inför överförandet av ansvaret för begravningsväsendet till kommunerna krävs en omsorgsfull planering. Denna bör utföras i samarbete mellan kommunen och varje berörd församling. Samråd bör också förekomma med övriga trossamfund och självfallet med facklig organisation som företräder i begravningsväsendet engagerad personal. Planeringsarbetet skall inriktas på att praktiskt klarlägga hur begravningsväsendet skall handhas. Riktpunkter för planeringsarbetet bör vara de här angivna. Kommunen skall alltså bära ansvaret gentemot medborgarna och svara för regleringen av de ekonomiska förutsättningarna för verksamheten. Församlingarna skall ges möjlighet att efter eget bedömande engagera sig i förvaltningen av begravningsplatserna. Inom denna ram är en mångfald av alternativ tänkbara. En ytterlighet åt ena hållet är att kommunen sköter alla praktiska förvaltningsuppgifter, medan församlingens bevakning av sina intressen säkerställs genom ett formaliserat samrådsförfarande. En ytterlighet åt andra hållet är att församlingen svarar för alla praktiska förvaltningsuppgifter inom ramen för givna ekonomiska förutsättningar. Det är naturligt att kyrkans och kommunernas intresseorganisationer stöder och deltar i det här beskrivna planeringsarbetet för att förmedla erfarenheter och synpunkter på olika praktiska lösningar och avtalskonstruktioner. För att skapa erforderlig stadga i arbetet kan det övervägas att på central nivå inrätta ett särskilt ledningsorgan med företrädare för staten, , övriga trossamfund och kommunerna. 1 samband med överförandet av ansvaret för begravningsväsendet från kyrkans församlingar till de borgerliga kommunerna måste givetvis också förändringar ske i den lagstiftning som reglerar församlingarnas uppgifter på detta område. Det lagfästa ansvaret att tillhandahålla ett tillräckligt antal begravningsplatser måste således överföras på den borgerliga kommunen. Lagstiftningen bör i övrigt vara så utformad att den är neutral från livsåskådningssynpunkt och allmängiltig för alla begravningar. I den utsträckning kyrkan vill ha kvar särskilda regler för jordfästning av sina medlemmar får detta komma till uttryck i inomkyrkliga regler. Det lagfästa ansvaret kommer alltså att åvila den borgerliga kommunen även i de fall församlingarna handhar förvaltningen av begravningsplatserna. Detta betyder att gravrättsupplåtelser sker i kommunens namn och på de villkor som kommunen fastställer. I samband med upprättande av reglementen för begravningsplatserna bör emellertid i dylika fall en fast grund kunna skapas för församlingarnas praktiska handhavande av den löpande verksamheten. De fortsatta övervägandena om begravningsväsendet kan således inriktas på två huvudproblem. Det bör utarbetas ett underlag för bestämning av de kostnader som kommunen skall ersätta i de fall församlingen handhar förvaltningen av begravningsplatserna. En noggrann redovisning bör avsevärt kunna underlätta diskussionen mellan kommunen och församlingarna inför överförandet av huvudmannaskapet. Vidare erfordras förslag till lagreglering av kommunens ansvar för skötsel och planering av begravningsväsendet. I detta sammanhang bör också vägledning kunna ges om vad som bör behandlas i reglementen för begravningsplatserna. För den inom kyrkan verksamma personalen innebär den tänkta reformeringen av kyrkosystemet i en del fall byte av arbetsgivare, i andra fall att anställningsförhållandets reglering kan påverkas av förändrad rättslig status för arbetsgivare. Exempel på byte av arbetsgivare kan vara att en kyrkogårdsvaktmästare övergår till anställning i borgerlig kommun, om denna skall svara för förvaltning av begravningsplatser. Arbetsgivarens förändrade rättsliga ställning har betydelse för alla dem som skall förbli anställda i kyrkans tjänst. Några principiella problem torde inte föreligga vid övergång till statlig eller anställning. Beträffande dessa fall kan därför här helt kort konstateras att de praktiska frågor som dylik övergång aktualiserar får lösas genom förhandlingar med berörd personals fackliga organisationer. De principellt viktiga problemen föreligger alltså beträffande personal som skall förbli anställd i kyrkans tjänst. Denna personal innehar nu anställningar som är förenade med betydelsefulla trygghetsgarantier i olika avseenden. Dessa garantier kan vara reglerade i speciella författningar eller i kollektivavtal. Därtill kommer att anställning i samhällets tjänst" på det hela taget fortfarande torde uppfattas som tryggare än anställning hos enskild arbetsgivare även om de faktiska skillnaderna avsevärt utjämnats . Det kan hävdas att trygghetsgarantierna kommer i allvarlig fara genom den förändring av de kyrkliga arbetsgivarnas status som följer av att den offentligrättsliga regleringen och beskattningsrätten upphör. Ett sådant påstående bör dock inte okritiskt accepteras. Naturligtvis är del av betydelse för tryggheten i en statlig eller anställning att den anställde vet att arbetsgivaren kan avkräva människorna de medel som erfordras för verksamhetens fortbestånd och också är utrustad med makt att hävda sina krav. Men i detta ligger egentligen ändå inte någon absolut garanti för att staten eller kommunen är beredd att utnyttja dessa befogenheter. Viktigare än den offentligrättsliga regleringen och beskattningsrätten torde därför vara "stabiliteten", dvs. medvetandet om att den statliga eller kommunala verksamheten bygger på långsiktiga åtaganden. Man kan kanske också säga att uppfattningen att statlig eller anställning är trygg i sig själv bidrar till att skapa tryggheten. Om den uppfattningen har en mycket bred förankring innebär den nämligen i praktiken en "politisk garanti. Kyrkan skulle efter den här behandlade reformen ej vara offentligrättsligt reglerad och ej äga beskattningsrätt. Men betydelsefulla kännetecken på stabilitet skulle likväl kvarstå. Kyrkans månghundraåriga tradition är ett avgörande kriterium härpå som inte bortfaller genom förändrad lagreglering. Det långvariga och utomordentligt grundliga förberedelsearbetet har visat vilken vikt som fästs vid att kyrkan skall bestå och utvecklas. De förslag som här har framlagts utgår också från att staten skall både ställa krav på kyrkans verksamhet och ekonomiskt stödja den för att kyrkan skall kunna motsvara anspråken. Det kan mot den bakgrunden inte finnas anledning för den personal som skall kvarstå i kyrklig anställning att uppfatta kyrkosystemets reformering som ett upprivande av de trygghetsskapande faktorerna. Självfallet får det sagda inte uppfattas som ett förringande av betydelsen av att de anställdas berättigade intresse av trygghet i oiika hänseenden noga beaktas. Vad som här anförts syftar i stället till att underbygga och understryka konstaterandet att det bör finnas goda förutsättningar för att dessa intressen fullt tillfredsställande kan tillgodoses inom det reformerade kyrkosystemet. Det är berörda fackliga organisationers rättighet och skyldighet att bevaka detta. Det kan i det sammanhanget vara värt att notera att speciella problem beträffande organisationstillhörighet inte borde behöva uppkomma vid reformens genomförande. Här har redovisats en bedömning av situationen för hela det berörda personalkollektivet. Det är dock naturligt att de enskilda människorna kan känna behov av en individuellt giltig garanti för sin egen trygghet inför en påtvingad förändring. Det har förekommit förslag om statliga lönegarantier och pensionsgarantier. Vad först gäller frågan om lönegarantier kan konstateras att det inte torde vara möjligt att ge sådana garantier en meningsfullt preciserad innebörd utan att påtagligt rubba grundtanken om kyrkans oberoende ställning. Den reella garantin måste ligga i reformens karaktär och utformning. formen genomförs enligt här föreslagna riktlinjer, måste det anses klart markerat att kyrkan avses få förutsättningar att fullfölja sin verksamhet på sådana grunder att den anställda personalen kan känna trygghet för sin löneutveckling. Beträffande pensionsgaranti kan konstateras att för såväl statlig som kyrkokommunalt lönereglerade tjänster inom kyrkan har gjorts pensionsåtaganden, vilkas uppfyllande inte kan säkerställas genom någon form av försäkring. Åtagandena är så utformade att de bygger på att den siste arbetsgivaren kan infria dem. Frågor om de framtida pensionsåtagandena måste givetvis också lösas vid förhandlingar med berörda fackliga organisationer. Dessa förhandlingar kan inte föregripas. De allmänna synpunkter på stabilitet i kyrkans framtida verksamhet som här utvecklats bör ha visat att det kan anses finnas goda förutsättningar för att vid dessa förhandlingar uppnå lösningar som tillfredsställer anspråken på trygghet. För de nu anställda och de redan pensionerade bör dock staten vara beredd att vid behov garantera pensionsåtagandenas fortbestånd. Den praktiska utformningen av en eventuell sådan garanti måste bli beroende på vilka lösningar av pensionsfrågorna som uppnås vid avtalsförhandlingar. Det syfte som bör tillgodoses är att den enskilde individen skall vara garanterad att pensionsåtaganden av hittillsvarande principiell innebörd blir fullgjorda beträffande tid intjänad såväl före som efter kyrkosystemets reformering. Vid bedömningen av hur pensionsfrågorna skall lösas måste också tänkbara lösningars ekonomiska konsekvenser för kyrkan beaktas. Av kyrkans förändrade status torde följa att pensionsåtaganden för den personal som skall anställas efter reformens genomförande kan få baseras väsentligen på försäkringsprincip. Det innebär att kyrkan betalar försäkringspremier eller fonderar medel under arbetstagarens aktiva tid för att täcka framtida pensionskostnader. Om kyrkan skall helt täcka utbetalning av pensioner, för vilka kostnadstäckning i förväg skett i mycket begränsad utsträckning, skulle detta innebära en betydande ekonomisk belastning. Det bör observeras att betalningsansvaret i en del fall åvilar församlingar med ringa ekonomisk bärkraft. Det kan därför vara motiverat att låta täckning av pensionskostnader bli en av vägarna för staten att ge ekonomiskt stöd till kyrkan. En tänkbar lösning skulle då kunna vara att staten helt svarar för fortsatt fullgörande av pensionsåtaganden förde redan pensionerade. Den vid reformens genomförande anställda personalen kunde erhålla rätt till statlig pension, till vars finansiering kyrkan skulle ha att erlägga årliga avgifter, schablonmässigt bestämda efter lönesummor. För de sistnämnda skulle därvid fortsatt tjänstgöring inom kyrkan få tillgodoräknas som kvalificerande för den statliga pensionen. Med den här skisserade lösningen av pensionsfrågorna borde det kunna undvikas att kyrkan drabbas av en kraftig kostnadsökning föranledd av själva reformeringen av kyrkosystemet. I de fortsatta övervägandena bör prövas, om andra möjliga lösningar kan ge samma resultat. Lösningen av personalfrågorna skall givetvis syfta till att all personal, som i fortsättningen skall verka inom kyrkan, övergår till anställning i denna. Det finns ingen anledning att betvivla att goda förutsättningar för en sådan lösning kan skapas. Det måste emellertid observeras att för en del av den statligt lönereglerade personalen själva anställningsformen får anses innebära en garanti att de vid förändring av huvudmannaskapet kan välja att kvarstå i statligt lönereglerad tjänst. Om enstaka personer skulle träffa det valet bör det vara möjligt att åstadkomma arrangemang som möjliggör en sådan lösning. 3.8 Behovet av statlig reglering I det föregående har konstaterats att själv har att besluta om hur dess organisation skall vara utformad sedan kyrkan övergått till att vara en från staten fri kyrka. Därvid har förutsatts att den framtida kyrkan bibehåller sin folkkyrkostruktur, blir demokratiskt uppbyggd och upprätthåller en riksomfattande verksamhet. De olika statliga insatser - ekonomiska och på andra sätt - som översiktligt har beskrivits skall bidra härtill. Frågan är om staten härutöver bör och behöver engagera sig genom reglering av kyrkans organisation och verksamhet. Framtida lagstiftning rörande kyrkan har ingående dryftats i det utskott som behandlar kyrkans framtida organisation och ställ ning-övergångsfrågor och erforderlig lagstiftning - och har även varit uppe vid överläggningarna i samrådsgruppen. Vid diskussion om lagstiftning bör man skilja mellan tre grupper av författningsbestämmelser. Till en grupp bestämmelser kan hänföras olika regler som fordras för att föra över kyrkan från statskyrka till en kyrka med andra relationer till staten. Reglerna kan sammanfattande betecknas som övergängslagstiftning. I övergångslagstiftningen återfinns givetvis regler om upphävande av ett stort antal kyrkliga författningar. I sådan lagstiftning ingår vidare de olika regler som fordras i själva övergångsögonblicket eller därefter. Ett exempel är regler om medlemskap i kyrkan före och efter en relationsändring. Till en annan grupp författningsbestämmelser kan hänföras regler som berör den kyrkliga verksamheten men som även efter ändrade relationer mellan stat och kyrka erfordras i ett modernt samhälle. Det är således fråga om bestämmelser av mera allmän natur som är av intresse från samhällssynpunkt och inte skall upphävas genom den i det föregående nämnda övergångslagstiftningen. Typexemplet på sådan bestående lagstiftning av allmän natur är de regler i religionsfrihetslagen som angår själva religionsfriheten. Till en tredje grupp författningsbestämmeler kan hänföras regler om framlida organisation och verksamhet, dvs. bestående kyrklig lagstiftning. Om behovet av lagstiftning med bestämmelser tillhörande de två förstnämnda grupperna råder allmän enighet. Innehållet i sådana bestämmelser är knappast heller i princip kontroversiellt även om skilda uppfattningar kan finnas exempelvis om längd av övergångstid. Givetvis finns åtskilliga praktiska problem som behöver klarläggas under de fortsatta överläggningarna. I samband med hittillsvarande överläggningar har undersökts om det man velat uppnå med bestående kyrklig lagstiftning kan förverkligas på annat sätt. Av särskilt intresse synes vara ett regelsystem för , vilket inte är lag men skyddat av rättsordningen genom den allmänna civilrätten. Ett sådant bygger på att kyrkan själv antar de regler som skall gälla för framtiden. Reglerna kan utformas så att man uppnår den självständighet för kyrkans olika delar och organ som man vill ha som kyrkan som helhet hålls samman. Här skall inte vidare utvecklas hur ett civilrättsligt regelsystem skulle kunna konstrueras. Man kan emellertid konstatera att ett sådant system, vilket sätts i kraft med statens biträde (genom övergångslagstiftning), bereder kyrkan i sak samma trygghet mot inre störningar och yttre påverkan som bestående kyrklig lagstiftning. Läget är alltså det att någon bestående kyrklig lagstiftning om kyrkans organisation och verksamhet inte behövs för att trygga kyrkans fortbestånd och säkerställa att de grundläggande förutsättningarna om kyrkans struktur uppfylls. En sådan lagstiftning kan inte heller vara något önskemål från statens sida. Den speciella roll som haft och har kan dock måhända motivera att staten i någon utsträckning medverkar genom lagstiftning, såvida kyrkan önskar detta. Vad det närmast kunde gälla vore att bekräfta folkkyrkokaraktären, den demokratiska uppbyggnaden och den riksomfattande verksamheten. Hur långt man skall gå blir en ömtålig avvägning, vilken måste göras så att inte den genomgripande förändringen i relationen mellan stat och kyrka som årtiondens arbete syftat fram mot i realiteten uteblir. En bestående kyrklig lagstiftning måste sålunda utformas så, att den blir förenlig med berednings grundtanke om likvärdig behandling av trossamfunden. Den måste också av trossamfunden uppfattas som förenlig med principen om jämställdhet mellan dem. I de föregående avsnitten har översiktligt redovisats dels arbetsläget i de olika arbetsgrupper som svarar för det konkreta arbetet vid överläggningarna mellan staten och kyrkan, dels synpunkter på inriktningen av det fortsatta arbetet med de olika huvudfrågorna och de resultat man bör kunna nå fram till. Redovisningen visar att det är realistiskt att räkna med att den etapp på vägen mot en reformering av kyrkosystemet som dessa överläggningar utgör skall kunna avslutas om . En förutsättning är att arbetet bedrivs målmedvetet och enligt de riktlinjer som ursprungligen fastställts. För att säkerställa att så blir fallet bör ge regeringen till känna vad som anförts i motionen om riktlinjer för överläggningarna, arbetets tidsmässiga planering och dess inriktning. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna 1. att överläggningarna mellan företrädare för staten och bör fullföljas enligt de ursprungligen fastlagda riktlinjerna på sätt närmare har utvecklats i motionen, 2. att arbetet bör planeras och bedrivas så att resultatet kan redovisas , 3. att de synpunkter i övrigt som redovisats i motionen blir vägledande för arbetets inriktning. () () () () HANS () i