mot · G0021409 · 1977-03-03 00:00:00 — med anledning av propositionen 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m. m. I propositionen 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m. m. framhåller regeringen vikten av att bredda rekryteringen till högre utbildning. För att uppnå detta föreslås omfattande insatser, bl. a. stimulans av återkommande utbildning och en decentralisering av den högre utbildningen. 1 propositionen framhålls också vikten av att den högre utbildningen i större utsträckning svarar mot arbetslivets krav. Nödvändigheten av att forskning och grundutbildning även i fortsättningen samverkar intimt understryks särskilt. Arbetet med reformeringen av den högre utbildningen har pågått . utbildningsutredning (U 68), som 1973 lade fram sitt förslag, utsattes för stark kritik. Förslaget reviderades av en av den förra regeringen tillsatt parlamentarisk kommitté, men även dess förslag - den s. k. beredningspromemorian - utsattes för betydande kritik från skilda håll. Framför allt kritiserades tanken på den s. k. totaldimensioneringen och den tungrodda byråkrati som skulle blivit resultatet om förslagen förverkligats. I den nu framlagda propositionen har regeringen strävat efter att tillgodose den kritik som framförts. Emellertid har det faktum att propositionen är en kompromiss mellan tre partier medfört att samtliga partier inte kunnat få igenom samtliga sina krav. Den stora tidspress som rått har också omöjliggjort en förutsättningslös prövning av det ursprungliga förslaget. För att de i propositionen angivna allmänna, positiva målformuleringarna skall slå igenom också i praktiken ställs därför stora krav på uppföljningen av reformen. bör uttala att vid uppföljningen av högskolepropositionen och i det fortsatta reformarbetet särskild vikt skall läggas vid säkerställandet av en fri och obunden forskning, utrymme för kritiskt tänkande i utbildningep, utbildningens forskningsanknytning, individernas frihet i utbildningsvalet, decentralisering av inflytandet inom högskolan samt en ökad tillgänglighet till högre utbildning. Propositionens förslag att bredda rekryteringen till den högre utbildningen är centralt. En hög utbildningsstandard är en viktig förutsättning såväl för en fördjupad demokrati som för fortsatt välståndsutveckling. Utbildningens hittillsvarande expansion har möjliggjort skapandet av vårt fria öppna samhälle, där toleransen gentemot andra människors idéer och intressen fått en stabil grundval i den kunskap som utbildningen förmedlat. För den enskilde är möjligheterna att få tillgång till god utbildning av lika vitalt intresse som för samhället i dess helhet. God utbildning är en förutsättning för verklig valfrihet. Ett samhälle som kan förmedla sådan utbildning åt alla medborgare är ett samhälle där mångfalden och öppenheten ger varje människa de bästa möjligheterna till personligt självförverkligande. Utbildning måste alltså ses såväl ur den enskildes som ur samhällets synvinkel. Den högre utbildningen är ett sätt att tillgodose samhällets krav på forskare och arbetskraft med viss utbildning, men i lika hög grad en möjlighet för den enskilde att få sina förväntningar om framtida yrkesverksamhet och kulturupplevelser uppfyllda. Kravet på frihet för den enskilde att själv välja utbildningsinriktning måste garanteras och utbildningen organiseras så att den enskildes rörelsefrihet inte onödigtvis begränsas av administrativa regleringar. Utbildningens tillgänglighet måste ökas, bl. a. genom att de lokala utbildningsenheterna ges en betydande frihet att anpassa utbildningsutbudet till de utbildningssökandes intressen och förutsättningar. Administrativa regleringar och funktioner, syftande till likformighet inom utbildningssystemet, måste därvid motverkas. Bestämmelserna för behörighet till högskolestudier måste anpassas till faktiska kompetenskrav i stället för att utvecklas till ett stelbent, formellt regelsystem. Utbildningen måste göras tillgänglig också på orter, vilka inte har egen fast högskoleutbildning. Förutom uppgiften att förmedla grundläggande högre utbildning är universitet och högskolor centra för det fria sökandet efter kunskap. och högskolor skall kritisk forskning bedrivas och skolning ske till kritiskt tänkande. Högre utbildning skall inte ensidigt tjäna vissa grupper eller åsiktsriktningars intressen. Mot denna bakgrund är det nödvändigt att skapa administrativa verksamhetsformer som ger universitet och högskolor frihet att verka utan beroende av etablerade värderingar och intressen. I debatten om den högre utbildningen har framförts kritiska uttalanden mot den akademiska friheten och mot det fria . Försvaret för friheten har ansetts vara ett försvar för privilegier från en svunnen tid. Så är emellertid inte fallet. Forskningens oberoende är i stället en viktig beståndsdel i det öppna samhället - en förutsättning för mångfald och öppenhet och därmed för nya idéer och ny kunskap. Av avgörande betydelse för universitetens och högskolornas möjligheter att spela en dynamisk roll i samhällslivet är dels dessas grad av självständighet och oberoende, dels utrymmet för enskilda utbildningssökande att själva välja utbildning och påverka utbildningens innehåll. Strävan måste vara, såsom anförs i propositionen, att decentralisera beslutsbefogenheter till de lokala enheterna samt att även fortsättningsvis möjliggöra ett fritt tillträde till en så stor del av högskoleutbildningen som är ekonomiskt och praktiskt möjligt. I propositionen föreslås att beslutsfunktioner skall flyttas ut från de centrala utbildningsenheterna till nyinrättade regionala styrelser. Denna strävan att skära ned den centrala utbildningsadministrationen är positiv. Regionaliseringen av centrala beslutsfunktioner kan emellertid paradoxalt nog de facto komma att förde vid de lokala utbildningsenheterna verksamma resultera i en centralisering av beslutsfunktionerna. Denna centralisering skulle i så fall bero dels på att en ny administrativ nivå inrättas mellan de centrala myndigheterna och universiteten och högskolorna, dels på att de regionala organen endast innehåller en minimal representation för de inom universiteten och högskolorna lokalt verksamma och alltså i första hand kan sägas utgöra en nedflyttning och effektivisering av universitetsoch högskoleämbetets (UHÄ) centrala styrfunktioner. Den - trots propositionens positiva strävan - uppenbara risken för att den regionala administrationen sväller ut och i en omfattning som inte avsetts kommer att styra universitetens och högskolornas verksamhet samt osäkerheten om effekterna av inrättandet av ett nytt regionalt organ med stark dominans för s. k. allmänintressen motiverar en noggrann och skyndsam uppföljning och utvärdering av högskolereformen. Den i propositionen aviserade utvärderingen i UHÄ:s regi bör bl. a. överväga möjligheterna att ytterligare ta till varade fördelar som ett decentraliserat beslutsfattande obestridligen innebär. Förutom regionstyrelsernas kompetens bör också effekterna av sammansättningen av de regionala styrelserna särskilt uppmärksammas och eventuella förslag till förändrad sammansättning presenteras. Inte minst erfarenheterna av den s. k. FNYS-verksamheten på institutionsnivå visar att en öppenhet för nya representationsformer är angelägen. Den s. k. folkbildningsutredningen bör få i uppdrag att överväga möjligheterna att utnyttja de regionala högskoleorganen för en utökad satsning på distansundervisning i form av s. k. mediauniversitet och i samband därmed svara i första hand för kontakterna med bildningsförbund och kommuner. Klart står att de regionala organens primära funktion åtminstone inledningsvis kommer att vara att garantera ett utbildningsutbud och en forskningsanknytning vid nya högskoleutbildningar, främst på nya högskoleorter. Emellertid kommer regionalstyrelserna i och med införandet av det i propositionen föreslagna anslagssystemet att spela en betydande roll också för existerande högskoleutbildningar. Exempelvis föreslås i propositionen att regionstyrelserna till de lokala enheterna skall fördela medlen såväl för lokala och individuella utbildningslinjer som för enstaka kurser. Eftersom anslagssystemet ursprungligen är utformat för att användas i en totalspärrad (totaldimensionerad) högskola, är det särskilt angeläget att undanröja riskerna för att tillämpningen av reformen kommer att leda till effekter som strider mot propositionens ställningstagande för bevarandet av en fri sektor inom högskolan. Propositionens förslag att skall garantera erforderliga resurser är härvid av största betydelse. Propositionens intentioner kan emellertid ändå komma att motverkas genom att existerande högskoleutbildning, på grund av anslagssystemets konstruktion, kan komma att ges så begränsade resurser för enstaka kurser och lokala och individuella utbildningslinjer att de små högskoleämnena måste skäras bort. Detta skulle särskilt komma att drabba ämnen inom nuvarande humanistisk fakultet. För att inte på detta sätt såväl omöjliggöra studier vid dessa kurser som rycka undan underlaget för forskning i små ämnen bör uttala som sin mening att dylika resursbegränsningar från central eller regional nivå inte står i överensstämmelse med principen om fritt tillträde och därigenom strider mot strävan att behålla och utveckla en mångfalsetterad högre utbildning och forskning. I propositionen framhålls särskilt de enstaka kursernas roll i den fria sektorn. De enstaka kurserna är också av särskilt stor betydelse när det gäller strävan att utveckla ett system med återkommande utbildning, dvs. att i ökad omfattning möjliggöra för förvärvsarbetande att under upprepade kortare perioder läsa vid högskolan. För att ge denna satsning ett reellt innehåll krävs emellertid mer än ett utbud av enstaka kurser. Utöver de stora insatser inom områden vilka inte behandlas i samband med förslaget till ny högskoleorganisation bör här nämnas frågan om den återkommande utbildningens status. Inte minst är denna av betydelse när det gäller de nya högskoleorternas ställning, då dessa orters utbildningsutbud till stor del utgörs av just enstaka kurser. Det torde stå klart att det av många människor skulle betraktas som både orättvist och nedsättande av studiemotivationen om man endast inom systemet för sammanhängande utbildningslinjer skulle ha möjlighet ta högskoleexamen. Det kan t. ex. inte vara rimligt att en person, som läst kurser omfattande totalt 120 poäng i form av enstaka kurser med återkommande uppehåll för förvärvsarbete, inte skall anses ha avlagt en fil. kand.-examen, när en annan person, som läst ungefär motsvarande kurser inom en av de tre fria sammanhängande utbildningslinjerna, ges rätten att avlägga ex bör därför garantera att - såsom också H 75 förordat genomgångna och avklarade enstaka kurser motsvarande de kurser som ingår i utbildningslinje skall berättiga till examen. Emellertid är frågan om de enstaka kursernas ställning inte löst genom ett ställningstagande rörande kurser motsvarande kurserna i de tre fria linjerna. I den nya högskolan kommer, oaktat det faktum att det fria tillträdet till de enstaka kurserna medför att i huvudsak de ämnen som är fria också efter förblir fria, ett antal fria utbildningslinjer att spärras i sin nya utformning. Detta gäller t. ex. beteendevetenskapliga linjen, samhällsvetarlinjen, fysikerlinjen och geovetarlinjen. Inom exempelvis den nuvarande humanistiska fakulteten kommer inom motsvarande område i den nya högskolan den enda linje som ges (utöver den mycket specialiserade och spärrade tolklinjen om 60 poäng), nämligen kulturkommunikationslinjen, att spärras. Endast ca 1 000 studerande kommer enligt H 75:s förslag att beredas plats på denna linje, vilket innebär att mycket få personer, jämfört med det antal som bereds plats inom humanistisk fakultet, kommer att kunna avlägga examen . Denna effekt blir resultatet av att med all sannolikhet inte alla kurser som ingår i kulturkommunikationslinjen kommer att ges som enstaka kurser. 1 första hand gäller detta den inledande baskursen och den avslutande fördjupningskursen. Samma förhållande som för kulturkommunikationslinjen torde gälla också för den systemvetenskapliga linjen. 1 linje med målsättningen att behålla den ospärrade sektorn inom högskolan ligger att samtliga ovan nämnda linjer bör vara ospärrade även fortsättningsvis. Detsamma gäller de ospärrade ämnen och linjer som ligger utanför anslagsautomatiken. Regeringen har i propositionen aviserat att det skall få inkomma på UHÄ att fatta beslut om användandet av examensbegreppet i högskoleutbildningen. Frågan om rätten att erhålla fil. kand.-examen efter genomgångna och avklarade studier inom enstaka kurser motsvarande totalt minst 120 poäng är dock av den karaktären att redan nu kan och bör fatta beslut om att säkerställa denna rätt. När det gäller den framtida högskoleorganisationen innehåller propositionen förslag till omfattande sammanslagningar av nu existerande enheter. I vissa fall är sammanslagningarna både organisatoriskt och utbildningsmässigt motiverade och i samklang med berörda anställdas och studerandes synpunkter. I en del fall saknas dock en tillräcklig analys av de utbildningsmässiga och pedagogiska motiven. Stor risk föreligger att vissa sammanslagningar blir till men för såväl utbildningarna som sådana som för berörda anställdas och studerandes si tuation och möjlighet till medinflytande. Denna risk är uppenbar när det gäller t. ex. sammanslagningarna av lärarutbildningarna i , /och samt av journalisthögskolorna med berörda universitet. Skälen för en sammanslagning av kulturutbildningarna med universiteten i och utvecklas inte heller särskilt i propositionen. Det är mot denna bakgrund av största vikt att den i propositionen aviserade utvärderingen av högskolereformen noga studerar effekterna av sammanslagningarna för att, om så visar sig påkallat, lägga fram förslag till åtgärder. Slutligen och för att betona vikten av reformens uppföljning och utvärdering bör den av UHÄ planerade utvärderingen ske inom ramen för en av tillsatt grupp med företrädare för riksdagspartierna. Med stöd av det anförda hemställs 1. att i enlighet med vad som anförts i motionen uttalar att utbildningens innehåll och kvalitet skall sättas i centrum vid uppföljningen av högskolereformen och att därvid forskningens frihet, decentralisering av inflytandet, individernas valfrihet i utbildningsvalet, fostran till kritiskt tänkande samt utbildningens tillgänglighet skall betonas särskilt, 2. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående utvärderingen och uppföljningen av högskolereformen i vad avser regionstyrelsernas kompetens och sammansättning samt i vad avser sammanslagningarna av vissa utbildningslinjer, 3. att uttalar att resurstilldelningen till de nya högskoleorterna inte får ske på bekostnad av möjligheterna att ge utbildning i mindre ämnen vid de befintliga enheterna, 4. att , för att garantera det fria tillträdet, beslutar att godkända studier på enstaka kurser, motsvarande totalt minst 120 poäng, skall berättiga till examen, 5. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående formerna för den föreslagna utvärderingen och uppföljningen av högskolereformen. PER () ()