mot · G00294 · 1977-01-12 00:00:00 — Motion 1976/77: 94 av i m. fl. om översyn av bestämmelserna om ersättning för sjukhusvård för pensionärer Enligt 2 kap. 12 $ lagen (1962:381) om allmän försäkring må för tid efter ingången av den månad, varunder försäkrad fyllt eller börjat åtnjuta hel ålderspension enligt samma lag, ersättning för sjukhusvård utgå för . Vad nu sagts äger motsvarande tillämpning för tid varunder den försäkrade åtnjuter hel förtidspension och skall med sådan tid jämställas efterföljande tid, därest förtidspensionen upphört att utgå med månaden närmast före den, varunder den försäkrade börjat åtnjuta hel ålderspension. Ovannämnda bestämmelser är till viss del kopplade till det uppmärksammade problemet med överskottsmedlen från folkpension och tilläggspension. Dessa problem var en av flera orsaker till att sjukförsäkringsutredning i sitt betänkande (SOU 1967:63) Förmåner och avgifter i sluten sjukvård m. m. fann övervägande skäl tala för att inte göra den slutna sjukvården avgiftsfri. Utredningen föreslog ett finansieringssystem som innebar att den medicinska vården skulle var kostnadsfri men alt patienterna efter en karenstid skulle betala en s. k. underhållsavgift för kost och logi m. m. på sjukhuset. Utredningen ansåg att avgiften borde tas ut först när patientens uppehälle mera stadigvarande ombesörjs genom sjukvårdshuvudmannen. I anslutning till dessa frågor angav i sitt yttrande följande: Dét förekommer inte sällan att vård på sjukvårdsanstalt meddelas utan att den intagne därför kan hänföras till kategorin långtidsvårdade, som samhället övertagit det huvudsakliga försörjningsansvaret för. Sådana långa vårdtider förekommer regelmässigt bl. a. när det gäller sjukdomar av mental, reumatisk och tuberkulos karaktär. Att den sjuke för vården på sjukvårdsanstalt har tillgång till kostnadsfri vård. medicin och mat innebär inte alltid några nämnvärda besparingar för den sjukes familj, om sådan finnes. Tvärtom kan det inte sällan innebära ökade utgifter för familjen i sin helhet även om en sjuk familjemedlem får sin vård på sjukhus. När hustrun vårdas på sjukvårdsanstalt har familjen, om hemmavarande barn finns, i regel utgifter för hemhjälp, som kan uppgå till betydande belopp. Är mannen sjuk måste familjen anlita utomstående för att sköta sysslor av sådant slag som hustrun ej kan klara. Är den sjuke egen företagare, t. ex. lantbrukare, kan behovet av alt anlita främmande arbetskraft redan det vålla betydande ekonomiska svårigheter. Kommer därtill att underhållsavgift skall erläggas under kanske lång vårdtid, förvärras svårigheterna ytterligare. Förhållandet blir analogt för den pensionär som vid upprepade tillfällen värdas kortare tidsperioder på sjukhus. Sedan fri sjukhusvård uppburits under maximal lid läggs kostnadsansvaret lör sjukhusvården på pensionären som denne har kvar sina fästa kostnader för bostad, telefon, tidningar, resor för besökande anhörig etc. Det kan därför ifrågasättas om inte nuvarande bestämmelser angående fri sjukhusvård för pensionärer bör ändras. En tänkbar utväg är att den begränsning som anges i 2 kap. 12 $ lagen om allmän försäkring måste inträda först när vården bedöms vara av stadigvarande natur. Akuta sjukdomstillstånd skulle då inte ingå i angivna . Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar att hos regeringen begära översyn av lagen om allmän försäkring i vad gäller beräkningen av sjukhjälpstidens längd för pensionärer, varvid de i motionen redovisade synpunkterna bör beaktas.