mot · G002613 · 1977-01-25 00:00:00 — av m. fl. om begränsning av kravet på bokföringsmässig redovisning vid beskattning av kulturarbetare Enligt 41 5; kommunalskattelagen skall inkomst av rörelse beräknas enligt bokföringsmässiga grunder. Enligt ändringar av anvisningarna till denna paragraf är det numera fastslaget, att även kulturarbetares in- och utgående poster för varulager, fordringar och skulder skall redovisas, varvid utgående lager och fordringar beskattas som inkomster i den mån de inte motsvaras av en ingående post eller kostnaer som överstiger den utgående posten. Varje skattskyldig är pliktig att föra erforderliga anteckningar som underlag för självdeklaration. Bokföringsskyldighet åvilar dock bara i bokföringslagen särskilt angivna yrkesutövare och företag. De nya bestämmelserna i anvisningarna till 41 S kommunalskattelagen innefattar emellertid krav på varje rörelseidkare som i huvudsak närmar sig bokföringsskyldighet. Särskilt besvärande är bestämmelserna för bildkonstnärerna (inkl. fotografer), vilka synes utgöra den enda grupp beträffande vilken man kan tala om varulager. De har dels obearbetat material (som då skulle motsvara råvaror), dels färdiga konstnärliga alster i sin ateljé. Men de råvaror som det här är fråga om kan inte jämställas med råvaror som basprodukt i en vanlig tillverkning. I en dylik kan man förutsätta att råvarorna i allt väsentligt förvandlas till säljbara produkter och det är därför möjligt att någorlunda fastställa deras värde, innan de bearbetas. Det som kännetecknar det konstnärliga råmaterialet, framför allt t. ex. fotografisk film, lera, brons, marmor, grafiska plåtar och stockar, färg och lösningsmedel, är att detta material i viss mening "förstörs" i och med att det används i den konstnärliga verksamheten. Det är inte den bearbetade råvaran utan det "konstnärliga innehållet" i produkten som betingar möjlighet till avsättning och till att erhålla ett rimligt pris. Går det färdiga verket inte att avyttra, är däri ingående råvaror förspillda. Någon återanvändning kan i huvudsak inte ifrågakomma. När bildkonstnären beräknar sitt pris på ett färdigt konstverk är det således relativt ointressant för honom hur mycket det material kostar som ingår i det aktuella verket; i varje fall torde han i praktiken sällan kalkylera med detta vid prissättningen. Regeln att han skall redovisa ingående varulager av obrukat material som inkomst innebär dels att detta material betraktas som baskostnad i viss kommande produkt, dels att man utgår från att allt material kommer att förvandlas till säljbara produkter. 1 själva verket är ju i stället detta material i praktiken värdelöst både som ingående lager och som till konstverk förvandlat basmaterial. Trots detta skall det ingående lagret upptas till lägst av anskaffningsvärdet. Vanliga inkuransregler torde heller inte lösa problemet med den bristande överensstämmelsen mellan skattebestämmelsernas utformning och det konstnärliga arbetsmaterialets karaktär. Kravet att in- och utgående lager av färdiga konstverk skall redovisas bjuder på än större svårigheter. Som ovan sades är det verkliga värdet beroende av möjligheten till försäljning. Även om denna möjlighet objektivt föreligger, är det omöjligt för den enskilde att avgöra när försäljningsmöjligheten yppar sig. Det är dessutom långt ifrån säkert, att ett konstverk som konstnären betraktar som ''färdigt" någonsin av honom utbjuds till salu. Skisser och annat material kan han vilja behålla för att använda i sin fortsatta verksamhet; de övergår därmed egentligen från att vara varulager till att bli arbetsredskap. Men han kan också finna att det en gång godkända konstverket inte längre "håller, varför han ställer undan det eller kasserar det. Han har då med de här diskuterade reglerna fått betala skatt på en produkt som aldrig ger honom inkomst. I vissa anvisningar till konstnärerna har det dock sagts-fast dessa principer inte följs överallt - att konstnären inte skall räkna med sin egen arbetsinsats, då lagret av färdiga verk beräknas, utan endast materialvärdet samt värdet av andras (t. ex. hantverkares) arbetsinsatser. Resultatet kan ändå bli starkt ogynnsamt. Kostnader för gjutning med material och arbetskostnad representerar höga värden som konstnären alltså får skatta för eftersom avdraget motsvaras av ett utgående "varulager" om försäljning ej sker . Om man emellertid med dessa anvisningar menar, att konstnärens hela arbetsinsats skall frånräknas vid beräkning av lagret av "färdigvaror, återstår ju för deras del endast värdet av det i dessa varor ingående råmaterialet. Helfabrikat varom talas i anvisningarna till 41 S kommunalskattelagen är ju just summan av råmaterial och arbetsinsats. Men i så fall kommer man enligt vad ovan sagts snarare fram till att färdigvaran har lägre värde än råvaran; går inte konstverket att sälja är allt förbrukningsmaterial i en målning tillspillogivet. Det återbrukningsvärde som kan finnas hos målarduk, spännramar, gjutmetall o. d. torde vara obetydligt med hänsyn till de kostnader och det arbete som erfordras för att åter göra dessa detaljer användbara. Ett särskilt skatteproblem uppstår vid försäljning av konstverk på avbetalning, genom bestämmelserna i den nya bokföringslagen. Skattelagstiftningen innebär att en försäljning skall deklareras som inkomst vid försäljningstillfället även om köpet sker på avbetalning. När ett normalt företag säljer på avbetalning ingår detta system i en marknadsföring och man erbjuder en kundservice, som man å andra sidan dock helt gottgör sig för genom räntor och avbetalningstillägg. När en konstnär säljer på avbetalning innebär detta mycket ofta ett tvång: avbetalningsförsäljningen är nödvändig för att han alls skall finna köpare. Kunden får den sedvanliga fördelen att dela upp sin betalning men får i regel ingen belastning i form av räntor och tillägg, eftersom detta skulle verka säljhämmande. Konstnären däremot, får nu både avstå från eventuella räntor och betala skatt på en gång för såväl uppburet som ännu ej uppburet belopp. I synnerhet om sådan försäljning sker i samband med utställning blir effekten av skatt på fordringar dessutom ofta, att han för utställningsåret - och de flesta konstnärer har råd att utställa endast med långa intervall - passerar en skattemarginal, som han de facto inte har passerat genom de intäkter han verkligen fått. Riskerna vid avbetalningsköp är för konstnären dessutom betydligt större än för en normal företagare, eftersom konstnären inte kan ha en apparat för indrivning och utsökning. Det kan därför generellt sägas, att avbetalningsförsäljning för en konstnär ofta leder till att han inte får in eller i varje fall inte enligt avbetalningsplanen får in de pengar, för vilka han enligt det nya systemet får skatta redan då avtalet träffas. Slutsaten är att reglerna för inkomstberäkning för beskattning, bl. a. kravel på bokföringsmässig redovisning av rörelse, är dåligt anpassade till kulturarbetarnas situation. Mot bakgrund av vad som anförts får vi hemställa att hos regeringen begär utredning med uppgift att föreslå en sådan anpassning av reglerna för inkomstberäkning för yrkesgrupper som konstnärer och andra med liknande arbetsförhållanden att en bättre överensstämmelse uppnås med inkomsternas verkliga karaktär i enlighet med vad som angivits i motionen. () ()