mot · G0021524 · 1977-03-28 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:95 om vissa industri- och sysselsättningsstimulerande åtgärder I socialdemokraternas partimotion 1976/77:1327 om näringspolitiken och inrättandet av en strukturfond framhålls att en viktig uppgift för den ekonomiska politiken, och i synnerhet för näringspolitiken, är att vidmakthålla och fortsätta att vidareutveckla det svenska näringslivets produktion och konkurrenskraft. Förutsättningarna för detta är goda. underströks emellertid att man inom ett antal branscher f. n. står inför svåra strukturproblem, vilka kräver aktiva initiativ från samhällets sida. Från socialdemokratin har också riktats en stark kritik mot den borgerliga regeringen på grund av det bristande intresse och den initiativlöshet som kännetecknat agerandet inom näringspolitiken. Vi har vid olika tillfällen framhållit det anmärkningsvärda förhållandet att man inte med ett enda ord i regeringsförklaringen tagit upp den viktiga samhällsfråga som näringslivets strukturomvandling utgör. Industrins problem har i stor utsträckning setts som en uppgift för företagen själva att komma till rätta med. De åtgärdsförslag som tidigare och i den nu föreliggande propositionen presenterats från regeringens sida har i allt väsentligt inskränkts till att med olika medel upprätthålla verksamheten i företagen i avvaktan på en mera allmän konjunkturuppgång. Åtgärder syftande till mera aktiva ingrepp i syfte att lösa de mera djupgående strukturella problemen har däremot saknats. Den socialdemokratiska uppfattningen att de svenska företagen inte befinner sig i någon allmän krissituation bestyrks eftertryckligt av en sammanställning av de större företagens bokslut vilken presenterats i tidskriften (1977/11). Av de 55 större företags årsresultat som presenteras framgår att endast 4 företag redovisade en förlust . Inte mindre än 26 av de 55 företagen redovisade däremot en ökning av sitt rörelseresultat i förhållande till 1975. Den uppfattning som framförs i den socialdemokratiska partimotionen om näringspolitiken om att det i första hand är aktiva näringspolitiska och strukturpolitiska insatser i ett antal branscher som behövs står därför fast. Även om den socialdemokratiska kritiken mot den borgerliga regeringens passivitet i strukturfrågorna kvarstår, har vi noterat en i flera punkter påtaglig avvikelse i den nu framlagda propositionen från de uppfattningar som fördes fram av den borgerliga oppositionen under valrörelsen. En linje i kritiken mot den socialdemokratiska näringspolitiken under valrörelsen var att regeringen och de centrala myndigheterna i alltför stor utsträckning deltog i avgörande beslut. Det nu framlagda förslaget om 1 1976 / 77. i sami. investeringsgarantier innebär emellertid att beslutanderätten läggs centralt hos industriverket utom för större projekt, där regeringen förbehåller sig det slutliga ställningstagandet. Det var just den typen av beslut som de borgerliga partierna använde som exempel på mygelekonomi under valrörelsen. Vi konstaterar att den borgerliga regeringen nu i praktisk handling tvingas korrigera och ta avstånd från den propaganda som framfördes så flitigt i oppositionsställning. En bärande linje i socialdemokratins regionalpolitiska planering är att satsa på orter som är tillräckligt stora för att kunna erbjuda en differentierad arbetsmarknad. Möjligheten att erbjuda olika kategorier arbetssökande jobb blir därmed väsentligt större liksom hela arbetsmarknadens motståndskraft mot strukturella och konjunkturella förändringar. Från sida har man däremot starkt framhållit de fördelar som kännetecknar de mindre orterna. Det är därför med stort intresse vi noterar den allvarliga kritik som framförs av statsministern i inledningen av propositionen med påpekanden att vissa mindre orter löper härmed särskilda risker från sysselsättningssynpunkt. Ofta är här sysselsättningen starkt beroende av verksamheten vid ett eller ett fåtal stora företag dels genom de direkta arbetstillfällena i företaget, dels genom sysselsättning i lokala underleverantörsföretag. En kraftig sysselsättningsminskning inom ett stort företag på en mindre ort innebär enligt propositionen att just många mindre samhällen, där de alternativa sysselsättningstillfällena är få, ställs inför betydande problem. Avskedandena kan bli så omfattande att den lokala arbetsmarknaden inte inom rimlig tid kan väntas erbjuda alternativ sysselsättning om inte särskilda åtgärder vidtas. Vi har vidare noterat att de två mest omfattande förslagen i propositionen, förslaget om särskilda garantier för angelägna investeringsprojekt och förslaget om ett tillfälligt sysselsättningsbidrag för vissa särskilt utsatta branscher och orter, fått en sådan utformning, att de i praktiken endast kan utgå till mycket stora företag. De mindre och medelstora företagen hänvisas till den ökning av industrikreditgarantilånen som också föreslås. Det bör dock noteras att de inte erbjuder samma möjligheter till uppskjutande av räntebetalningar som skulle utgöra det för företagen attraktiva momentet i de föreslagna särskilda statliga garantierna. Åtgärderna i propositionen är sålunda till största delen helt inriktade på stöd till storföretag. Den ensidiga koncentration på kortsiktiga problem som regeringens industripolitik uppvisat är enligt vår uppfattning olycklig från flera utgångspunkter. Risken för att nödvändiga strukturförändringar skjuts och därigenom görs onödigt smärtsamma är uppenbar. Härutöver finns emellertid också en annan påtaglig risk, nämligen att de föreslagna åtgärderna stimulerar till sådana strukturförändringar som betingas av kortsiktiga vinstöverväganden. Sådana åtgärder kan i många fall utgöra ett hinder för en strukturrationalisering inom ramen för en samlad plan och sålunda försvåra genomförandet av förändringar som syftar till att åstadkomma bästa möjliga lönsamhet för hela branschen, hänsynstagande till regionala intressen och möjligheter till en omställning för de berörda anställda i socialt acceptabla former. I vad gäller stålbranschen har specialstålutredningen överlämnat sitt betänkande. Inom mycket kort kommer också handelsstålutredningen att överlämna sina bedömningar. Dessa två utredningar innehåller ett viktigt tekniskt och ekonomiskt underlag som kan utnyttjas i en mer övergripande planering av stålbranschens utveckling, där självfallet även de samhälleliga aspekterna måste tillmätas en betydande roll. Om man från statens sida underlåter att ta det samlade greppet, är det uppenbart att det finns stora risker att från hela branschens synpunkt mindre lämpliga lösningar kan komma att väljas i fråga om samarbete mellan enstaka foretag. Exempel på detta har förvisso inte saknats . Det är mot denna bakgrund mycket angeläget att om staten skall gå in med stödåtgärder - som det är fråga om när det gäller förslagen om det särskilda tillfälliga sysselsättningsbidraget och de särskilda garantierna för investeringar - skall medlen också användas som ett medvetet led i den statliga strukturpolitiken och inte bli ett hinder för en sådan politik. Annars blir resultatet en ökad privat maktkoncentration och väsentligt större svårigheter för företag och anställda på många andra håll inom branschen. De förslag till särskilda investeringsgarantier som regeringen lagt fram i propositionen presenterades vid en presskonferens. Vi har noterat, att i förhållande till de uppgifter som lämnades muntligt och skriftligt vid presskonferensen har, efter den kritik som bl. a. framförts från socialdemokratiskt håll, vissa förändringar och klarlägganden skett. Sålunda klargörs nu i propositionen att inte endast affärsbankerna utan även andra bankinstitut inkl. Investeringsbanken skall kunna ge de föreslagna garantierna. Likaså görs klart att slutliga ställningstaganden till garantierna skall fattas av en statlig myndighet, statens industriverk och - i fall över 50 milj. kr. - av regeringen. Vi upplever detta i och för sig som förbättringar i förhållande till det ursprungliga förslaget, men anser detta ändå på avgörande punkter otillräckligt. Den bedömning som vi kunnat göra är att de föreslagna garantierna knappast kan få någon särskild investeringsstimulerande effekt. Att industriinvesteringarna visar en stagnerande eller minskande utveckling torde ha andra orsaker än brist på likviditet i företagen. Det låga kapacitetsutnyttjandet inom industrin torde i första hand verka återhållande. I andra fall torde förklaringen vara att söka i att företagens ägare ställer krav på en kortsiktig avkastning av investeringarna sorn är högre än vad som bedöms sannolikt i företagens kalkyler. De undersökningar av företagens likviditet som föreligger visar för övrigt inte på att denna skulle ha försämrats påtagligt. Till detta kommer att det föreslagna systemet inte ökar det tillgängliga 1* 1976/77. utrymmet på kreditmarknaden. Inte heller av det skälet kan förslaget väntas få någon positiv effekt på investeringsvolymen inom industrin. Detta innebär att det enligt vår uppfattning inte finns några konjunkturpolitiska motiv till förslaget. I och för sig kommer de föreslagna garantierna sannolikt att utnyttjas i stor omfattning på grund av de ytterligare fördelar de kan innebära för företagen från likviditetssynpunkt. Men att de skulle få någon större effekt på den totala investeringsvolymen i näringslivet torde vara osannolikt. Däremot kan man dock inte utesluta att garantierna i vissa fall kan få en styrande effekt på strukturutvecklingen. Därför är det också väsentligt att prövningen av projekten inte enbart ses som en företagsekonomisk fråga utan att också de samhällsekonomiska bedömningsgrunderna i hög grad kommer in. Särskilt när det gäller större investeringar i stålindustrin torde det vara nödvändigt att varje enskilt projekt sätts in i ett övergripande planeringssammanhang, där vederbörlig hänsyn kan tas till såväl samhällets som företagens, kommunernas och de anställdas berättigade intressen. Även när det gäller andra branschområden kan man inte utesluta att de statliga garantierna kan komma att få likartade negativa konsekvenser i och med att den huvudsakliga bedömningen skulle ske i bankerna. I många fall finns ju ett mycket nära ägarsamband mellan banker och industriföretag. Enligt socialdemokratins uppfattning bör samhällets stöd till kapitalförsörjningen i samband med strukturrationaliseringar prövas och avgöras av samhälleliga organ. Endast härigenom finns en garanti för att en bedömning som är fristående från ägarintressen och som tar hänsyn till olika viktiga samhällsönskemål kan komma till stånd. Det är mot den bakgrunden som socialdemokratin vid årets krävt en utökning av investeringsbankens egna kapital med 500 milj. kr. i syfte att öka bankens utlånings- och risktagningskapacitet. Det är också i detta syfte som vi framlagt ett förslag om inrättandet av en strukturfond med ett tillgängligt kapital första året om 750 milj. kr. Fonden skulle få möjlighet att gå in och förstärka företagens egna kapital i syfte att möjliggöra nödvändiga strukturrationaliseringar och investeringar av ett slag som privata ägare inte alltid är beredda att göra på grund av mera kortsiktiga vinstbedömningar. I fondens styrelse skulle såväl samhälls- som företags- och löntagarintressena kunna samarbeta. Ett genomförande av dessa förslag skulle enligt vår uppfattning vara av väsentlig betydelse för investeringsutvecklingen inom näringslivet. I det sammanhanget kan inte uteslutas att även de föreslagna särskilda strukturgarantierna skulle kunna spela en viss roll. Mot den bakgrunden vill vi inte i och för sig motsätta oss att sådana särskilda garantier tillskapas under förutsättning att vissa bestämda villkor kan tillgodoses. När det gäller järn- och stålindustrin har vi i olika sammanhang bl. a. i vår näringspolitiska motion 1976/77:1327 understrukit behovet av en samlad plan för strukturomvandlingen. En förutsättning för beslut om investeringsgarantier till företag i den branschen måste enligt vår mening vara att projekten väl stämmer in i en sådan planering som gjorts upp i samråd mellan staten, företagen, de centrala löntagarorganisationerna och berörda kommuner. Vi utgår från att de statliga besluten i alla sådana fall tas av regeringen. Även i övriga branscher måste det kravet ställas, att de projekt som bifalls måste ligga i linje med en samlad övergripande planering. Sådana investeringsprojekt bör därför prövas av styrelsen för den av oss föreslagna strukturfonden. Endast under dessa förutsättningar kan tillräckliga garantier skapas för att det föreslagna garantisystemet kan fylla en positiv funktion inom ramen för strukturpolitiken. Åtgärder vid personalminskningar i företag Tillfälligt sysselsättningsbidrag lill industrin I propositionen föreslås särskilda tidsbegränsade insatser inom arbetsmarknadspolitikens ram i syfte att som det heter återföra de sysselsättningsmässiga effekterna av strukturomvandlingen till mer normal nivå. Detta föreslås ske genom ett tillfälligt sysselsättningsbidrag för att stödja sysselsättningen vid stora företagsenheter med dominerande ställning på orten, som på grund av hastigt framdrivna strukturförändringar inom branschen har en stor övertalig arbetsstyrka som inte heller på lång sikt kan sysselsättas i den reguljära produktionen. Stödet föreslås utgå till företag, som sysselsätter en särskild arbetsstyrka i verksamhet skild från den reguljära produktionen, t. ex. reparationer och underhållsarbeten. Det avser företag som måste minska sin personalstyrka med , dock i absoluta tal normalt lägst 100 personer. Bidraget skall utgå av lönekostnaderna för den särskilda arbetsstyrkan. De föreslagna åtgärderna anges vara led i de arbetsmarknadspolitiska strävandena att motverka arbetslöshet och att skapa rådrum vid strukturförändringar inom näringslivet. Från socialdemokratisk sida har vi i vår uppläggning av arbetsmarknadspolitiken hävdat att det i samhällets hand måste finnas instrument som gör det möjligt att gripa in och påverka företagens investerings-, produktions- och personalpolitik, så att utvecklingen på arbetsmarknaden står i överensstämmelse med strävan efter full sysselsättning. Vi betraktar selektiva åtgärder som överlägsna en generell efterfrågestimulerande politik av traditionellt slag. Genom de selektiva insatserna, som riktas till de människor, företag, orter eller regioner, som är särskilt utsatta, kan man nå mesta möjliga effekt på sysselsättningen utan störande inverkan på den totala efterfrågan. Vi vill undvika sådana generella efterfrågestimulerande åtgärder, som åstadkommer en allmän höjning av vinstnivån i näringslivet. Dessa åtgärder är ineffektiva när det gäller att öka sysselsättningen, innebär stora risker för ökad inflation och är orättfärdiga från fördelningssynpunkt. Som grund för den socialdemokratiska arbetsmarknadspolitiken ligger också uppfattningen att de insatser som görs skall medverka till ökad produktivitet och därmed bevarad eller höjd konkurrenskraft förden svenska industrin. Endast denna väg kan den enskilde arbetstagarens sysselsättning lånsiktigt tryggas. Detta har kommit till uttryck i att åtgärder satts in för att underlätta en strukturomvandling inom industrin, t. ex. genom en utbyggnad av arbetsförmedlingen, genom omfattande utbildningsinsatser och genom nylokalisering och stöd för utbyggnad av företag. En fortlöpande överföring av produktionsresurserna från krympande till mera framtidsbetonade branscher har varit ett av inslagen i denna verksamhet. En målmedveten aktivitet för att under konjunkturavmattning få till stånd yrkesutbildning och för att stimulera investeringar både inom industri och offentlig sektor har varit andra inslag i denna politik. Det har således varit fråga om att få till stånd en från samhällssynpunkt angelägen utveckling. De stödåtgärder som därvid använts har varit förknippade med särskilda villkor, framför allt från sysselsättningssynpunkt. Den principiella syn på arbetsmarknadspolitiken som vi här i korthet redovisat, måste tjäna som utgångspunkt vid en bedömning av de åtgärder som regeringen nu har föreslagit. När det allmänt gäller det särskilda sysselsättningsbidrag för industrin som föreslås av regeringen för att få till stånd en särskilt avdelad arbetsstyrka, finns det anledning konstatera att detta stöd kan komma till användning i ett ganska litet antal större företag framför allt inom järn- och stålindustrin samt delar av verkstadsindustrin. Bidraget kan utgå till företag som måste minska sin personalstyrka med minst 5 96, dock i absoluta tal normalt lägst 100 personer. För att ett företag, som skall krympa sin verksamhet skall kunna hålla en grupp på minst 100 personer i underhållsarbete o. d. , torde det vara fråga om ett företag med minst ett par tusen anställda. Reglerna är uppenbarligen utformade för att enbart kunna vara användbara i några få storföretag på vissa orter. Det föreslagna sysselsättningsstödet har alltså inte någon räckvidd för motsvarande problem i små och medelstora företag och på mindre orter. När det gäller den särskilda verksamheten som skall utföras, t. ex. underhållsarbete, så åsyftas verksamhet som normalt ingår i företagets uppgifter. Tillgången på sådana arbetsuppgifter kan variera från ett företag till ett annat. I de företag, som har bedrivit ett effektivt underhållsarbete, finns det förhållandevis litet arbete av detta slag, medan de företag som eftersatt underhållet kan ta fram flera arbetsuppgifter och få en större statlig subvention. Med den uppläggning, som regeringen valt när det gäller sysselsättningsstödet, kan stora, väl konsoliderade och lönsamma företag, bli berättigade till statligt stöd. Med de regler som allmänt föreslagits gälla kan inte uteslutas att sådana företag i vissa situationer kan finna företagsekonomiska motiv tala för att företaget genom varsel och uppsägning av personal försäkrar sig om statligt stöd. Det finns således en rad invändningar som kan anföras vid en bedömning av regeringens förslag. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan finnas orter där det kan vara angeläget att nu få ett längre rådrum än vad som följer av lagstiftningen om anställningsskydd. Det är dock nödvändigt att åstadkomma en uppläggning, som gör att man kan undvika de nackdelar som följer av regeringens förslag. Huvudlinjen bör vara att samhället, som har det yttersta ansvaret för sysselsättningen, måste få ökade befogenheter att finna alternativa lösningar. Det bör därvid vara en stark strävan att med hjälp av aktiva näringspolitiska och lokaliseringspolitiska insatser ta fram nya arbetstillfällen och söka lokalisera dem till orter där det är angeläget att organisera ny sysselsättning. I det har vi understrukit behovet av att de statliga stödinsatserna till förmån för järn- och stålindustrin vägs in i en långsiktig planering, som gjorts upp i samråd mellan staten, företagen, de centrala löntagarorganisationerna och berörda kommuner. Vi har föreslagit att statlig garanti för investeringar i järn- och stålproducerande företag bör beslutas av regeringen. Vi föreslår att samma ordning skall gälla vid beslut om tillfälligt sysselsättningsbidrag till denna del av industrin. Vi kan inte acceptera att stora och vinstrika företag, vilka äger ekonomiska förutsättningar att själva bära sitt sociala ansvar för sysselsättning och produktion, kommer i åtnjutande av det föreslagna stödet. Därför bör, enligt vår mening, bidrag endast utgå i de fall företaget självt inte har möjlighet att ta detta sociala ansvar. Denna bristande möjlighet bör då självfallet också ha kommit till uttryck i företagets utdelningspolitik. För att ge samhället reella möjligheter att få företagen att ta sitt sociala ansvar för de anställda kan i vissa fall behövas en särskild lagstiftning. Vi återkommer till den frågan i det följande. I förslaget föreskrivs att uttagning till den särskilda personalstyrkan normalt bör ske i den turordning som gäller vid permittering och uppsägning enligt lagen om anställningsskydd. Arbetsgivare och arbetstagare skall dock gemensamt kunna komma överens om annan sammansättning av den särskilda styrkan. Det inflytande som genom detta tillkommer den fackliga organisationen är vad som anges i lagen om anställningsskydd. När det är fråga om så genomgripande förändringar, som förutsätts i förslaget, bör de fackliga organisationerna emellertid ha ett inflytande också på övriga personalpolitiska frågor, vilket kan vara av den allra största betydelse om problemen skall kunna lösas så, att de anställdas berättigade intressen tillgodoses. Vi har räknat med att detta normalt kan ske när medbestämmandeavtal har träffats om personalpolitiska frågor i enlighet med vad som följer av lagen om medbestämmande i arbetslivet. erbjuder staten stöd till företagen i ett flertal former. ganden har inte berört frågan om företagens rätt att uppbära olika bidrag. Vi förutsätter att reglerna för det tillfälliga sysselsättningsbidraget utformas så, att företag inte kan uppbära mer än ett statsbidrag för sina löne-, utbildnings- eller andra kostnader för enskild anställd. Föredraganden föreslår att det tillfälliga sysselsättningsbidraget bör kunna utgå under . Då det i propositionen inte uttryckligen uttalats att bidraget avses utgå retroaktivt, förutsätter vi att bidraget kommer att utgå för täckande av företagens lönekostnader för särskilt avdelad arbetsstyrka, från tidigast den dag slutfört behandlingen av regeringsförslaget. Samhällskonlroll vid nedläggning av företag m. m. I vår tidigare nämnda näringspolitiska motion har vi begärt lagstiftning om kontroll av företagsförvärv i vissa fall. Lagstiftningen skulle göra det möjligt för det allmänna att förhindra samgåenden mellan större företag, om samgåendet medför väsentliga olägenheter för allmänt intresse. De allmänna intressena kan gälla sysselsättning, regionalpolitik eller konkurrens- och prispolitik. Bakgrunden till detta förslag är främst att samgåenden mellan företag ofta får stora återverkningar på sysselsättningen. Vi har särskilt framhållit de problem som uppkommer vid nedläggningar på orter, där sysselsättningen till stor del är beroende av ett enda företag. De problem som nedläggningar eller större personalneddragningar kan förorsaka är självfallet desamma om de uppkommer i samband med företagsförvärv eller som omstruktureringar inom ett företag eller en koncern. Det är därför naturligt att vidga frågan om ett samhälleligt inflytande även till sistnämnda situationer. Regeringens förslag i propositionen kan karaktäriseras som ett försök att med hjälp av statligt stöd t. v. hålla uppe sysselsättningen och därmed skjuta en del av de problem som finns på många håll framför sig. Även vi anser att det är nödvändigt att skaffa sig rådrum, men vi har betonat att detta bör användas för att få till stånd mera planmässiga strukturåtgärder. Vi anser emellertid att det inte räcker med statliga bidrag och andra stödinsatser. Åtgärder behöver också vidtas för att direkt stärka samhällets befogenheter vid nedläggningar eller kraftiga personalminskningar. Är det fråga om vinstrika och väl konsoliderade företag, är det enligt vår mening oförsvarligt att använda statsmedel för att få till stånd en från samhälleliga synpunkter acceptabel handläggning av nedläggningar eller produktionsminskningar. Inte minst utvecklingen har visat att det behövs en lagstiftning som ger det allmänna bättre möjligheter att tillvarata löntagarnas och samhällets intressen gentemot företagen. Regeringen bör kunna föreskriva villkor, när företag planerar nedläggningar eller personalminskningar av en viss storleksordning. Med en sådan reglering får regeringen en stark förhandlingsposition, vilket också bör göra det lättare att komma fram till rimliga lösningar redan vid förhandlingarna mellan företaget och de fackliga organisationerna. Reglerna bör dessutom utformas så att de fackliga organisationerna direkt får en väsentligt stärkt förhandlingsposition. Följande riktlinjer kan anges för en lagstiftning.