mot · G002313 · 1977-01-20 00:00:00 — av m. fl. om en fördelningspolitisk utredning I det svenska samhället finns ännu betydande välståndsklyftor. Ekonomiska förhållanden och socialt ursprung betyder mycket för den enskildes möjligheter på arbetsmarknaden och bostadsmarknaden, för möjligheterna till utbildning och meningsfull fritid och för möjligheterna till en rationell privat konsumtion. Från liberala utgångspunkter är detta ett oacceptabelt tillstånd. Arbetet för vidgad jämlikhet måste föras vidare. En jämnare välfärdsfördelning i samhället kan huvudsakligen nås längs fyra olika vägar: utjämning via ekonomisk tillväxt, utjämning via inkomstbildningen, utjämning via skatter och överföringar samt utjämning via offentliga insatser. Alla dessa fyra strategier har prövats och befunnits i viss mån framgångsrika. förefaller optimismen om fortsatta framsteg längs var och en av dessa vägar ha dämpats något . Tillväxten har sannolikt betytt mycket för att minska välfärdsklyftorna i samhället. 1 det korta perspektivet är en ökning av sysselsättningen ofta den effektivaste metoden att skapa större jämlikhet. Tillväxten har emellertid också konsekvenser som kan hota jämlikheten i vårt eget samhälle, som en ojämn utveckling i olika delar av världen kan vidga klyftorna mellan fattiga och rika länder. Ingrepp i inkomstbildningen, i första hand genom en solidarisk lönepolitik, har också gett vissa resultat. De landvinningar som görs i avtalsrörelserna naggas emellertid i kanten av den löneglidning som regelmässigt följer. Utjämningssträvandena på detta område kolliderar också med starkt rotade värderingar, och möjligheterna att ytterligare snäva in avstånden mellan olika grupper ter sig ovissa. Skatterna och överföringar till hushållen, såsom pensioner och barnbidrag, har med säkerhet haft starka effekter på välfärdsfördelningen. Det är emellertid inte säkert att denna strategi kommer att vara lika framgångsrik i fortsättningen, eftersom vi nu har ett så hårt skattetryck att nya pålagor med nödvändighet drabbar även inkomsttagare i lägre skikt och mellanskikt. Inte heller kan vi genom nya eller höjda överföringar nå samma fördelningspolitiska marginalnytta som var möjlig. Detsamma är läget beträffande många offentliga insatser. Den tidigare vitt spridda övertygelsen om att varje utvidgning av den offentliga sektorn nästan automatiskt skulle innebära ett steg mot ökad jämlikhet har ersatts av en mer prövande inställning. Även på sådana områden som utbildningen och vården är vi numera klara över att vissa typer av utgifter har regressiva effekter, i den meningen att de inte skapar ökad jämlikhet utan snarare vidgar välståndsklyftorna i samhället. Det finns också fält där offentliga insatser tidigare haft bevisligen utjämnande effekter men där nya eller ökade åtgärder inte kan förutses verka i samma riktning. Tveksamheten om vilken strategi som bör väljas för de fortsatta strävandena att hjälpa de sämst ställda är därför betydande. Ökad klarhet är önskvärd. Det är angeläget att politikerna ges bättre möjligheter att bedöma de fördelningspolitiska konsekvenserna av olika åtgärder. Det gäller inte bara att klarlägga det omedelbara utfallet av skilda pålagor och insatser utan också att undersöka de följdverkningar som uppstår genom övervältring, multiplikatoreffekter och liknande. I detta syfte bör regeringen låta en expertutredning studera såväl skattesystemet som de offentliga utgifterna och överföringarna från fördelningssynpunkt och redovisa ett underlag för framtida politiska beslut. Ett utredningsarbete av detta slag skulle alternativt kunna bedrivas som ett fristående forskningsprojekt. Det väsentliga är att det kommer till stånd och ges tillräckliga resurser. att hos regeringen hemställer om en utredning av skattesystemets, de offentliga utgifternas och de offentliga överföringarnas fördelningspolitiska konsekvenser. () () () PER ()