mot · G0021676 · 1977-05-31 00:00:00 — Maskinsystemen, lokalutformningen, arbetsmetoderna, ja, hela miljöbildningen omkring lönearbetarna är lika mycket en kontrollapparat för att behärska människor som anordningar för produktionen "i sig. Eller rättare sagt: Allt sammantaget utgör ett produktionssätt under kapitalismen. Planerandet framställs som herrarnas ensak. Det nya är emellertid att herrarna för att kunna gå ännu längre i sina intressen nu måste få tillgång till de anställdas erfarenheter. Därför har arbetarrörelsens gamla krav på inflytande över produktionen och självförsvar mot dåliga arbetsförhållanden bemötts med en invit från kapitalet om samarbete, samråd, med inflytande-deltagande etc. i planeringen. På utgör detta en risk för arbetsköparna, men man är tvungen för att kunna driva rationaliseringarna ända in i de anställdas själ. För arbetarrörelsen kan läget trots allt utnyttjas för ett demokratiskt uppbyggnadsarbete och ett visst strategiskt inflytande över kapitalets kärna: produktionsprocesserna. Förutsättningen är att de anställda kan tillkämpa sig rätten till ett permanent och självständigt utforskande av sina framtida villkor: att lokala fackliga studiegrupper på arbetstid träder i förbindelse med varandra, med kommuninvånare, konsumenter etc. för att utveckla fackliga planeringsunderlag specifika för den produktion och den miljö man verkar i. Kopplat till detta breda kunskapande skall finnas ett forskningsoch utvecklingsarbete som på de anställdas villkor systematiserar de lokala erfarenheterna. I praktiken har initiativet till verkliga miljöförbättringar alltid legat hos lönearbetarna själva. Hindras denna initiativkraft att verka sker heller inga förbättringar - tvärtom tilltar genast försämringarna. Vilken arbetsköpare bjuder självmant på kostsamma miljöförbättringar eller vilken yrkesinspektör har i praktiken tid att ägna sig åt arbetsplatser där de anställda inte begärt kontroller! Motorn i miljöförbättringarna är och kommer alltid att vara lönearbetarna som känner av bristerna till kropp och själ. Det centrala i allt miljöarbete är möjligheterna för de anställda själva att ta initiativ, att kunskapa och att kräva åtgärder. Så - och endast så - kommer arbetsmiljöerna i praktiken att förbättras. Frågan gäller då: Hur kan betingelserna utvecklas för vanliga anställda att bland sig själva utveckla målmedvetna, kunniga och samlade opinioner för avgörande förbättringar och ett aktivt försvar mot försämringar i arbetsmiljöerna och planeringen av produktionen? I ett samhälle med oförsonliga motsättningar mellan kapital och arbete är det meningslöst att tala om samverkansregler. Det tjänar endast syftet att ta loven av de anställdas egen initiativkraft. Det är att binda upp de anställda och göra skyddsombuden till gisslan inför sina arbetskamrater. Samverkan skapar inga förbättringar - tvärtom. Praktiken visar att förändringar däremot kan uppstå om lönearbetarna kan driva hårda förhandlingar på ett väl underbyggt underlag: lokala fackliga arbetsmiljöprogram. Förutom sanktionsmedel är förutsättningen för förhandlingar att genomtänkta underlag eller program finns. Detta förusätter i sin tur att den förhandlande parten kan driva ett självständigt kunskapande. Återigen i sin tur förutsätter detta bestämda resurser: demokratiska rättigheter på jobbet, rätt till ali information, rätt till egen rådgivning och utbildning, ett långsiktigt samhälleligt perspektiv etc. När det gäller programunderlaget för förhandlingar om arbetsmiljö och planering kan detta endast uppstå genom ett kollektivt kunskapande om framtiden. Det är bl. a. i avsaknad av möjligheterna till detta kunskapande - och i bristen på klara sanktionsmöjligheter! - som det villkorslösa medflytandet på arbetsköparnas villkor blir förhärskande i alla partssammansatta organ i och utanför företagen. För många socialdemokrater har detta blivit en farlig vana, som förråder lönearbetarnas sak. När arbetsmiljölagen ger dåliga betingelser för den fackliga kampen och för de anställdas självständiga och kollektiva kunskapande, medverkar lagen automatiskt till klassamarbete i praktiken. Detta är ingenting som m. fl. är okunniga om! Det är en medveten reaktionär hållning! Därför kräver vpk att lagstiftningen inom arbetsmiljöområdet genomgående skall utformas som ett stöd för de anställdas egen initiativkraft och ett stöd för den fackliga kampen. Till vissa delar innebär både förslaget till arbetsmiljölag och medbestämmandelagen ett sådant stöd. Men i andra delar råder motsatsen. Vad som här är väsentligt att trycka på är vilka kompletteringar förslaget till arbetsmiljölag måste få för att bättre tjäna de anställdas behov och därmed gagna det som defmitionsmässigt måste vara en arbetsmiljölags syfte, nämligen att hävda lönearbetarnas rätt till en säker och stimulerande arbetsmiljö och en omsorgsfull planering. Låt oss utgå från skyddsombudets situation i samband med den s. k. förhandsbedömningen. I propositionen avses med förhandsbedömning olika myndighetsorgans, främst yrkesinspektionens, granskning av ett företags planerade åtgärder. Av inspektörens protokoll till skall det framgå att skyddsombud eller facklig organisation har haft möjlighet att yttra sig över förslagen. Men på vilka villkor har de anställda möjlighet att ta ställning i för dem ofta avgörande frågor? Vanligt är att ett huvudskyddsombud ensamt åläggs att över ta ställning till ett virrvarr av ritningar och handlingar utan att tidigare ha kunnat sätta sig in i planeringen - än mindre fått chansen att uveckla några alternativ. Hela situationen är ett uttryck för klassamhällets förtryck och påtvingade oförnuft! Tvärtom måste det gå till på följande sätt: Alla anställda - och inte enbart skyddsombuden - skall ges möjligheter att på arbetstid stadigvarande driva ett eget kunskapande om miljö och planering. Egna experter och rådgivare skall kunna kallas in till de fackliga studiegrupperna på produktionens bekostnad. En rad mätningar och kontroller av arbetsmiljö skall lätt kunna utföras av de anställda själva som ett led i att utforska förhållandena. De i miljöstudiearbetet engagerade arbetskamraterna skall på arbetstid också kunna besöka andra arbetsplatser. De skall kunna uppsöka en lokal där aktuellt material och olika hjälpmedel finns samlat om arbetsmiljö och planering, där rådgivning finns och där möten kan hållas med anställda från exempelvis liknande arbetsmiljöer. (är det mycket svårt för en vanlig anställd att någonstans på rimligt reseavstånd få en överblick ens över det material som arbetarskyddsstyrelsen producerar.) / varje centralort måste en sådan arbetsmiljöstudio byggas upp under fackligt huvudmannaskap. Vidare skall de anställda kunna vända sig till ett fackligt . Institutet skall kunna genomföra projekt med stöd från arbetarskyddsfonden och andra forskningsfnansierade organ, vilka därför till en viss kvot skall tvingas stödja enpartsJörskning på de anställdas villkor. I samband med större förändringar, men även under normal drift, skall de anställda kunna utveckla fackliga arbetsmiljöprogram, hela paket av åtgärdskrav som ständigt ses över och byggs på. Sådana arbetsmiljöprogram omfattar självklart alla viktiga problem: såväl fysiska och psykiskt-sociala som frågor av annan karaktär. Arbetsmiljöprogrammen utgör i praktiken det förhandlingsunderlag som ligger till grund för skyddskommittéernas verksamhet. till förhandlingsorgan i stället för som - och så som propositionen förutsätter - ett redskap för klassamarbetet, ett sätt att vrida de anställdas inflytande till ett harmlöst medflytande i sken av demokrati. MBL skall i sammanhanget utnyttjas dels för att få loss information frän arbetsköparna till alla anställda, dels för att kalla in egna rådgivare, forskare etc. vid behov i verksamheten omkring det fackliga arbetsmiljöprogrammet. Ärligen skall en viss summa pengar tas ur produktionen att disponeras av facket för det egna kunskapandet i alla dess pedagogiska former (kurser, rådgivning, studiebesök, mätning och kontroll, inköp av publikationer om arbetsmiljö, hjälp med visualisering av alternativa förslag, tryckning av nya upplagor av arbetsmiljöprogram, utställningsskärmar, väggtidningar etc. om arbetsmiljöns planering). MBL används också så att olösta förhandlingar i skyddskommittén förs upp till förhandlingar direkt mellan företagsledning och de fackliga organisationerna - och inte som i propositionen föreslås till yrkesinspektionen. / de fall arbetsköparen trots detta vidtar åtgärder i planeringen direkt i konflikt med de anställdas - i arbetsmiljöprogram - uttalade intresse skall vetorätten gälla. Till hela frågan om förhandsbedömning och inflytandet över planeringen i företagen hör också vilken roll de professionellt verksamma konsulterna, projektorerna m. fl. Vilka är betingelserna för att dessa, när de kontrakterats, kan göra den bästa tänkbara insatsen från miljösynpunkt? Och hur kan företagshälsovårdens personal tillsammans med dessa praktiker fungera i ett lagarbete på de anställdas villkor? har det utrymme och resurser som av byggherrar anslås för planering och projektering av byggnader, anläggningar etc. bantats så till den grad, att omsorgsfulla insatser från konsulters sida nu längre knappast är möjliga. Det som exempelvis tidigare fick ta att projektera skall ägnas ! Särskilt illa rimmar detta med det stöd i lag och avtal som skyddsombuden numera har för att från sin sida ägna tid åt kontakt med bl. a. konsulter i planeringen. Det är klart osunda konkurrensförhållanden inom konsultbranschen som har medfört detta. Den konsultfirma som inte ställer upp på dagens stressade villkor blir helt enkelt av med jobbet. Det är en konkurrens på byggherrarnas och arbetsköparnas villkor-fördärvlig för alla dem som skall bruka miljöerna, och fördummande för de professionella i planeringen! Längre planeringstider med tillräckligt litty mmeför de anställda både i arbetsmiljöerna och de anställda i konsultföretagen att gemensamt tränga in i miljöproblemen och ta fram alternativa lösningar är en förutsättning för förbättring av arbetsmiljöerna. Denna aspekt är helt förbisedd både i propositionen och i den tidigare utredningen. Konsulternas roll i planeringen, deras kontraktsvillkor, deras utbildning och attityder etc. måste närmare granskas. En auktorisering i någon form av planerings- och projekteringskonsulter i likhet med vad som diskuteras i vad gäller mät- och analyskonsulter måste inrättas. Vidare är det nödvändigt att företagshälsovårdens förebyggande insatser på ett systematiskt sätt förknippas med den långsiktiga planeringen av arbetsmiljön. Den pågående utredningen om företagshälsovården måste ges direktiv att utreda om inte planerings- och projekteringskompetens bör knytas till företagshälsovärdscentraler förutom den skyddstekniska personal som skall ingå. / ett samarbete mellan fackliga organisationer och de tekniska högskolorna skall personal med denna kompetens ges en kvalificerad utbildning i arbetsmiljöoch industriplanering. Det tvä/vetenskapliga forsknings- och utvecklingsarbetet omkring framtida arbetsmiljöer måste ges ett kraftigt stöd, främst från arbetarskyddsfönden, men även statens råd för byggnadsforskning och styrelsen för teknisk utveckling skall uppmanas att stödja facklig enpartsforskning i dessa frågor. Utöver industrins självfinansierade forskning disponerar arbetsköparna miljonbelopp ur dessa fonder för verksamhet som i praktiken är enpartslig ur kapitalets synvinkel. En plan för fackligt forsknings- och utvecklingsarbete om varje vanlig typ av arbetsmiljö och ess framtida planering i flera alternativ måste upprättas. Sådan forskning skall genomföras på grundval av den ackumulerade erfarenhet sorn fackliga arbetsmiljögrupper runtom på arbetsplatserna sammanställer i sina lokala arbetsmiljöprogram inför förhandlingar i skyddskommittéerna. Forsknings- och utvecklingsarbetet av detta slag skall förläggas till ett fackligt arbetsmiljöinstitut. Härigenom kan eventuellt redan efter ett par årtionden arbetsköparnas kunskapsmonopol i planeringen brytas och i vart fall uppstår ett värdefullt fackligt material för utbildning och kritik av den gängse planeringen, projekteringen, maskinupphandlingen etc. En sådan arbetarrörelsens egen erfarenhetsbank är viktig i den framtida fackliga kampen oavsett den politiska situation som kan komma att råda. Forskningen i arbetslivsfrågor berörs endast ytligt i propositionen. Arbetsmarknadsministern hänvisar i förbigående till arbetsmedicinska institutet och centrum för arbetslivsfrågor, ett forskningsinstitut, som tillkom i anslutning till riksdagsbeslutet om den s. k. medbestämmandelagen. Båda dessa forskningsinstitutioner bedriver en traditionell forskning där kapitalets vinstintressen med åtföljande värderingar blir utslagsgivande. Propositionen berör inte med ett ord vilka ojämlika resurser kapitalisterna och lönearbetarna har när det gäller forskningen i bl. a. arbetslivsfrågor. Genom Personaladministrativa rådet har kunnat sätta storkapitalets intressen i centrum för arbetslivsforskningen, även om många företrädesvis yngre obundna forskare tagit upp projekt utgående från arbetarklassens intressen. De fackliga organisationerna har gjort många egna värdefulla insatser och utredningar. Genom sin kraftigt utbyggda tekniska avdelning har SAF generaliserat forskningserfarenheterna om nya samarbetsformer, ny arbetsorganisation och nya ledningsprinciper i företagen på ett sådant sätt, att SAF utarbetat modeller, som garanterar att kapitalets företrädare leder på ett nytt och smidigare sätt för att öka effektiviteten och utsugningen av lönearbetarna. Vilken vikt kapitalets företrädare tillmäter arbetslivsforskningen märks först när arbetslivsforskare valt kontroversiella ämnen som makt och inflytande för de anställda. Många kommer inte ens in på arbetsplatserna, och en del har fått sina rapporter hemligstämplade. Enligt en gjord enkät framgår att av 173 forskare som svarat på enkäten har över huvud taget inte blivit insläppta på arbetsplatserna. har inte fått tillgång till begärda uppgifter, har fått sina rapporter censurerade och fick sina rapporter hemligstämplade. Över hälften av dessa svårigheter inträffade , då löftena om "arbetslivets förnyelse i samverkan var som mest intensiva. Dessa siffror framkom vid ett möte , vilket handlade om samhällsforskningen och arbetslivet. SAF och andra arbetsköparorganisationer har alltid haft klart för sig vilken betydelse arbetslivsforskningen har för kapitalet och hur viktigt det är att från arbetsplatserna utestänga forskare som går in på maktfrågorna. Denna insikt har alltid präglat också de borgerliga partiernas syn på arbetslivsforskningen, medan socialdemokratins ledning alltför länge blundat för denna forsknings betydelse för att börja rubba maktrelationerna i arbetslivet. Först nu då kapitalet skaffat sig en ökad dominans på detta område tränger sig ett nytänkande fram inom snabbt växande delar av arbetarrörelsen. "Den som styr forskningen styr framtiden, sade LO:s orförande i en intervju . Den avgörande styrningen mot framtiden ligger i äganderätten, men har rätt i att den som styr forskningen har ett övertag i kampen om makten. Denna insikt präglar nu alltmer den fackliga debatten. Kraven växer på en partsinriktad forskning och kontroll i arbetarklassens tjänst, som motpol till kapitalets väldiga forskningsresurser i olika institutioner. Fackligt arbetsmiljö- och kontrollinstitut kommunisterna ser denna utveckling som mycket glädjande och som ett bevis på riktigheten i det krav som medlemmar av vårt parti rest såväl inom fackföreningar som i om inrättande av ett fackligt arbetsmiljöinstitut med forskare, läkare, skyddsinspektörer, skyddsingenjöreroch andra tekniker samt dataexperter och annan expertis, vilken utgår från arbetarklassens värderingar i sitt arbete. En snabbt växande opinion inom den fackliga rörelsen begär inrättande av ett sådant institut. För detta uttalade sig exempelvis målar- och elekt Motioner om detta har väckts på en rad fackliga förbundskongresser. Enligt vår mening är ett sådant institut nödvändigt som en bas för bl. o utarbetande av alternativa modeller till arbetsorganisation i ställer för de s. k. självstyrande grupperna som växer fram under kapitalets ledning, O att facket skall kunna ge arbetsmiljöutbildningen ett självständigt innehåll, O fackets obundna forskning om arbetsmiljörisker i den fysiska miljön och för att motverka den ständigt stegrade arbetshetsen och utslagningen, O en nödvändig facklig diskussion och forskning om alternativ produktion och förädling i stället för fortsatt rovdrift av våra naturtillgångar, O fackets kontroll av arbetsmiljöns utveckling. Tillsammans med de fackliga arbetsmiljöstudier och förslag vi framlägger i det sammanhanget skulle ett fackligt arbetsmiljö- och kontrollinstitut bli en mäktig bas för de anställdas och de fackliga organisationernas kamp för bättre arbetsmiljö utan arbetshets och utslagning. Mot kravet på ett sådant institut reses ständigt invändningar att experterna är för få och att man inte skall "splittra resurserna". Det är inget annat än den obotfärdiges förhinder. Visst är experterna på många områden för få, men just därför bör de främst sättas in där de mest behövs. Varför skall de främst sättas in i organ som främst företräder storfinansens intressen? Många forskare och experter har ingen högre önskan än att ställa sina kunskaper i arbetarklassens och fackets tjänst. Det är ju där "de begränsade resurserna" främst kommer arbetare och tjänstemän till godo. Resurserna måste fördelas på det sätt kommunisterna förespråkar, om arbetslivsforskningen åtminstone i ökad del skall få en inriktning som främst gagnar de anställdas i stället för kapitalets intressen. Avgörande demokratiska rättigheter gör ännu halt vid ingången till fabriksportarna och andra arbetsplatser. Arbetsköparna kan t. o. m. neka fackföreningarnas förtroendemän, experter och andra att komma in på arbetsplatserna. Det behövs inga ytterligare utredningar för att slå fast en så självklar rätt som att fackliga förtroendemän och experter liksom arbetslivsforskare utanför fackföreningsrörelsen skall ha tillträde till arbetsplatserna. De anställda skall också ha en självklar rätt att kalla vem de vill till hjälp för att förbättra sina arbetsvillkor. Det finns ju ingen som kan hindra arbetsköparna att bjuda in vem de vill till arbetsplatsen. kommunisterna har i motionen 1976/77:889 föreslagit att hemställer hos regeringen om förslag till lagstiftning, i syfte att garantera de forskare som de arbetande och deras fackliga organisationer önskar engagera för forskningsarbete tillträde till arbetsplatserna. Bestämmelser om minderårigas arbete har länge utgjort en viktig del av arbetarskyddslagstiftningen. Men alltför många undantag har dock kunnat göras från de huvudregler som förelegat. kommunisterna anser att dessa bestämmelser i fortsättningen verkligen måste vara en viktig del av arbetsmiljölagstiftningen. Den får till sin funktion inte bli underlag till en marknad för utnyttjande av minderårig arbetskraft. Regeringens proposition och Per uttalanden öppnar i verkligheten möjligheten för barnarbete. Detta i namn av att lagstiftningen måste göras smidigare och mer lättöverskådlig. användes argument som att arbetsmiljölagstiftningen inte får utformas så, att den försvårar för minderåriga att komma in i arbetslivet eller att kunna sätta sig in i arbetet. I verkligheten ligger det en andemening som skall underlätta för arbetsköparna att använda sig av yngre arbetskraft. Detta vill vpk förhindra och motarbeta. En viktig faktor närdet gäller inträde till arbetslivet, vare sigdet rör sig om feriearbete eller yrkesutbildning, är att utbildning och introduktion ges innan de minderåriga sätts i arbete. En sådan utbildning måste inriktas främst på de faror som hotar inom respektive arbete, på så sätt att de ej får arbeta ensamma utan att först ha genomgått en kortare utbildning om den arbetsmiljö de skall verka i. behövs också en introduktion i arbetsförloppet, så att grundkunskaper erhålles för att därigenom motverka olycksfallsrisker. Lämpligt är att den fackliga organisationen skyddsombuden genomarbetar en utbildnings- och introduktionsplan för respektive arbete samt att de bedriver eller är ansvariga för denna undervisning och introduktion. Detta skall givetvis ske på betald arbetstid, i syfte att stärka den minderåriges kunskaper om arbetsmiljöfarorna. 1 den ännu gällande arbetarskyddslagens 24 § föreskrivs förbud mot användande av den som ej fyllt till hantverks- eller industriellt arbete, byggnadsarbete, arbete i gruvor, stenbrott, skogsavverkning eller transport av personer eller gods liksom hotell- och restaurangarbete. Arbetarskyddsstyrelsen kan bevilja undantag från denna huvudregel. Arbetsmarknadsministern avfärdar i sina motiveringar dessa förbud med att de är komplicerade och svåröverskådliga. Dessa skäl kan inte få vara tillräckliga för att släppa förbuden, utan i stället måste insatser till för att följa upp dessa så att efterlevnaden blir tillfredsställande. Skäl som svåröverskådlighet får inte ge möjlighet till att farligt eller tungt arbete kan åläggas den minderårige. Vpk anser att dessa regler bör finnas kvar för att därigenom ge tyngd åt bedömningar som skall utestänga minderåriga som ej fyllt från dessa och liknande arbeten. Lagstiftningen måste vara tydlig för att skydda minderåriga mot den exploatering som de utsätts för. Vpk vill även föra skiftarbete till kretsen av farliga arbeten. Många utredningar visar på skiftarbetets faror och skadeverkningar. Både fysiska och psykiska skador har påvisats i stor utsträckning. Skiftarbetet bör - som redovisas på annan plats i motionen - i mesta möjliga utsträckning stoppas. Detta gäller i allra högsta grad för dem som inte fyllt . Vpk föreslår därför att lagstiftningen helt förbjuder användandet av dem som inte fyllt till skiftarbete och för övriga minderåriga endast då särskilda skäl föreligger. I lagförslaget har i viss mån arbetstiden skärpts i vad gäller de minderåriga. De tidigare bestämmelserna om arbete eller har reducerats till 9 respektive . Detta ställer vi oss bakom. Men vad som skett är att regeln slopats om att de som inte fyllt inte får användas i arbete mellan och 22.00. Vi föreslår - i överensstämmelse med vad som sagts beträffande skiftarbete - att de som inte fyllt inte får användas i arbete mellan och 07.00. Något undantag från detta skall ej godkännas. I konsekvens med att arbetsmiljölagen måste ses som ett skydd för lönearbetarnas intressen bör de anställdas representanter i arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionsnämnderna ges ett avgörande inflytande. Vpk anser därför att de anställdas representanter där bör ges vetorätt. Tillsynen över de mindre arbetsplatserna skall numera skötas av kommunerna. Omfattningen och kvaliteten på denna verksamhet har kommit att bli beroende av lokala variationer i intresset för denna verksamhet och vilka resurser olika kommuner har ansett sig kunna avsätta för tillsynen. Det är ofta de små arbetsplatserna som har de största arbetsmiljöbristerna, därför måste tillsynen där göras effektiv. har den inte varit det och det finns inte ute i kommunerna några planer på utbyggnad av verksamheten, vilka gör att man inom överskådlig tid kan förvänta sig att den blir tillfredsställande. Därför bör även tillsynen av de mindre arbetsplatserna läggas under yrkesinspektionen, som i samband därmed måste tillföras avsevärda förstärkningar. Genom yrkesskador och -sjukdomar, trafikolyckor m. m. ökar antalet handikappade ständigt i samhället. Många av dem återkommer i arbetslivet på ett eller annat sätt, och ännu många fler måste beredas möjlighet att göra det. För att bevaka dessa gruppers speciella problem anser vpk att handikapporganisationerna bör ges representation i arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionsnämnderna. Sanktionsbestämmelserna i den föreslagna lagen riktas endast mot arbetsköparen eller hans företrädare, såsom fysiska personer.