mot · G0021004 · 1977-01-25 00:00:00 — Motion 1976/77: 1004 av om reformering av riksdagsarbetet stiftar lag, beslutar om skatt till staten och bestämmer hur statens medel skall användas. granskar rikets styrelse och förvaltning. -Så heter det i den nya regeringsformen 1 kap. 3 ii. Det är ett manande program. Men det är ett program som i stora delar återstår att förverkliga. stiftar lag, men den har sällan tid till någon inträngande behandling av de förslag som kommer från regeringen. bestämmer om budgetens inkomster och utgifter, men dess reella inflytande är skäligen blygsamt. kan på flera sätt bevaka regeringen, men dess kontrollmedel är inte verkningsfulla. Frågestunderna ger tillfälle till korta meningsutbyten men inte till inträngande diskussioner. Utskotten har inte resurser till någon ordentlig genomlysning av sina ansvarsområden. möjligheter att granska rikets styrelse och förvaltning är därför högst begränsade. har givetvis andra funktioner än de nu nämnda. En är opinionsbildningen. Riksdagsarbetet ger företrädare för skilda intressen och synpunkter möjligheter att nå ut med sina budskap. I tas många initiativ, som efter hand leder till lagstiftning eller andra insatser. Men också som arena för opinionsbildning har betydande svagheter. Debatterna i kammaren anses ofta tråkiga och ges dålig täckning i massmedierna. Från att ända ha varit landets främsta forum för politisk debatt, har numera kommit i skymundan: medan kammardebatterna rullar vidare efter gammat mönster, har TV utvecklat nya diskussionsformer som väcker avsevärt större intresse. Till dessa brister i yttre effektivitet-organisationens förmåga att nå sina mål - fogar sig också brister i "inre" effektivitet. Arbetsveckan är svår att planera. Å ena sidan har ledamöterna ofta för litet tid för inläsning, kontakter m. m. Å andra sidan uppstår ständigt oväntade luckor i dagsprogrammet, när ett sammanträde avslutas tidigare eller senare än beräknat. Utspridningen av voteringar på obestämda tider skapar tidsspillan och ryckighet. Allt detta pekar på att arbetsformer behöver reformeras. Vad bör göras? Låt oss först se på vad som prövats. Missnöjet med arbetsformer är inte nytt. har det framförts förslag om hur de praktiska svårigheterna skulle kunna bemästras. Åren 1873, 1874, 1875, 1878 och 1884 väcktes motioner om ett uppskovsinstitut; 1874,1875 och 1878 föreslogs en begränsning av motionstiden. Vid upprepade tillfällen sista decennier krävdes nya utskott för att minska arbetsbördan för de tyngst belastade. fick de tillfälliga utskotten rätt att anställa sekreterare. kommitté för beredande av lättnad i arbete föreslog bl. a. en begränsning av motionstiden, en ökning av antalet utskott och en utsträckt initiativrätt för utskotten. En liknande kommitté 1916 yrkade på att skulle börja sitt arbete i stället för . 1 slutet av var man åter bekymrad över arbetsbörda. På förslag av (KU 1928:38) anhöll hos Kungl. Maj:t om åtgärder ägnade att främja en sund utveckling av arbetsformer. Denna framstöt upprepades (KU 1930:21). tillsattes en ny kommitté för att utreda arbetsformer. Den avvisade tanken på en permanent höstsession men föreslog bl. a. kortare påskferier, snabbare riksdagstryck och vissa begränsningar av kammardebatterna. I rskr 1939:343 anhöll om åtgärder av regeringen för att nå större planmässighet i budgetarbete. 1943 hemställde på förslag av (KU 1943:16) om en skyndsam utredning av arbetsformer. kunde inte anses tillfredsställande, hette det i framställningen: man hade långa sessionstider och en ansvällning av propositioner mot sessionstidens slut. utredning föreslog införande av en propositionsplan, en tidsgräns för avlämnande av propositioner, en förstärkt talmanskonferens, fler ledamöter i vissa utskott och bättre avlöningsförhållanden för kanslipersonalen. tillsattes ytterligare en kommitté, sedan (rskr 1946:457) begärt skyndsam utredning. Utredningen återvände till de gamla vanliga frågorna: motionstid, propositionstid, uppskov, aktivare talmanskonferens och tidsbegränsningar i kammardebatterna. organisationsutredning, som arbetade på initiativ av talmanskonferensen, kunde konstatera att "arbetsuppgifter undergått en kraftig ökning och en utveckling mot en alltmer komplicerad beskaffenhet" (KU 1965:47, bil., s. 29). Utredningen föreslog bl. a. reformer av arbetsveckan, flitigare uppskov från vår till höst och sommararbete för utskottens kanslier. utredning (förslag 1975/76:15) föreslog vissa reformer av arbetsåret och förhandsanmälan till kammardebatterna. Man kan skönja några huvudlinjer i dessa reformsträvanden. För det första har man tagit ökad tid i anspråk: riksdagsåret har förlängts från några få månader till närmare åtta. För det andra har man ansträngt sig att planera arbetsåret bättre: det har införts regler för motions- och propositionsavlämnande, talmanskonferensen har blivit en viktig institution, debatterna planeras bättre, kammarens och utskottens verksamhet koordineras. För det tredje har man i allt större omfattning gått in för arbetsfördelning och specialisering. Utskottens antal har successivt ökat, och utskott som varit tillfälliga har blivit fasta. I stället för de deltidsengagerade sekreterare som förr anlitades finns nu kanslier med högt kvalificerad personal. Av stor betydelse är också den arbetsfördelning och specialisering som skett inom de skilda riksdagsgrupperna. Bevakningen av olika frågor har fördelats på partiets företrädare i utskotten, och i realiteten har också en del av ansvaret för partiets ställningstaganden delegerats till dessa personer. Partigrupperna, som vid seklets början var ett slags diskussionsklubbar för olika åsiktsriktningar i , har gradvis ombildats till arbetsorgan med en noggrant genomförd uppgiftsfördelning. En norsk sociolog, , menar att man kan iaktta två parallella processer i de parlamentariska demokratierna. Å ena sidan politiseras förvaltningen genom att många beslut som tidigare ankom på de politiska organen nu med nödvändighet måste fattas av de verkställande organen. Å andra sidan byråkratiseras parlamenten under trycket av den växande arbetsbördan. Med de många ärenden som ett modernt parlament måste hantera, tvingas partigrupperna organisera sig som ett slags ämbetsverk, där uppgifterna är fördelade på olika handläggare. Ärendenas mångfald och komplexitet gör det omöjligt för den enskilde ledamoten att sätta sig in i varje fråga. I stället följer han - i minst nio fall av tio - de ställningstaganden som rekommenderas av partiets specialister. Alla som har erfarenhet av riksdagsarbetet, såväl ledamöter som tjänstemän och journalister, är väl förtrogna med denna arbetsfördelning. Den anses numera självklar. Ledamöterna erfar knappast någon skuldkänsla för att de inte hinner ta del av alla handlingar eller för att de inte gitter lyssna på alla debatter. Specialiseringen är accepterad - inom . Men utåt visar upp ett annat ansikte. Enligt gängse regler skall alla ledamöter delta i alla beslut. Om närvaron vid voteringar börjar sjunka - genom utkvittningar - anses anseende vara i fara. Utåt måste riksdagsledamöterna samfällt ta ansvar för de positioner som vederbörande partigrupp intar, även om de reella ställningstagandena sker i utskotten. Följden blir en stor mängd voteringar av närmast ceremoniell karaktär. Att ta del i sådana voteringar är obligatoriskt för den enskilde riksdagsledamoten, men att vara insatt i frågan är inte obligatoriskt. 1976/77: 1004 Är inte spänningen mellan dessa båda normsystem ett större hot mot anseende än den låga närvaron vid debatter och voteringar? Det är min bestämda uppfattning. Vi har en "inofficiell" riksdagsordning som bygger på en förtroendefull arbetsfördelning inom partigrupperna. Därtill har vi en officiell riksdagsordning som utgår från att alla ledamöter hinner sätta sig in i alla frågor. I längden kan det inte vara tillfredsställande att tillämpa båda dessa normsystem . Låt oss därför erkänna den arbetsfördelning som faktiskt tillämpas och inrätta verksamhet så att mer tid kan användas till seriöst och effektivt arbete. Diskussion och beslut vid öppna utskottssammanträden Mitt förslag är att en betydande del av riksdagsdebatterna och riksdagsbesluten överförs till öppna utskottssammanträden. Det skulle kunna vitalisera , bereda väg för nya diskussionsformer, avsevärt utvidga den tillgängliga debattiden, förstärka opinionsbildande betydelse och skapa bättre möjligheter för en inträngande granskning av rikets styrelse och förvaltning. Principen om slutgiltigt ställningstagande i utskotten tillämpas redan i flera utländska parlament, t. ex. det italienska. Förslag om att ge utskotten en starkare ställning har framförts i många motioner . Jag vill särskilt hänvisa till de intressanta motionerna om öppna utskottsförhör av herrar och (FK 1968:34) samt om utskottens roll som kontrollorgan av m. fl. (1975/76:928). Avgränsningen av de ärenden som kunde avgöras i utskotten kan ske på olika sätt. En möjlighet vore att stadga att yrkanden som utskotten önskar avslå inte förs vidare till kammaren. En annan möjlighet vore att ge utskotten slutlig bestämmanderätt, såvida inte en minoritet begär att ärendet förs vidare till kammaren. En förutsättning för det föreslagna systemet är att vissa av utskottens sammanträden blir offentliga. Förslag har framförts om offentliga utskottsförhör. Enligt min mening kunde det vara motiverat med tre olika sorters utskottssammanträden: dels interna överläggningar, dels öppna utskottsförhör med inbjudna experter, dels slutligen öppna utskottsplena. Eventuellt kunde motionärer och/eller andra intresserade ledamöter beredas tillfälle att delta i överläggningarna men inte i besluten vid sådana plena. En reform av det slag som här skisserats innebär givetvis genomgripande förändringar i arbete. Den skulle bl. a. påverka utformningen av . Självklart krävs noggranna överväganden av en rad olika frågor. Dessa kan - om så befinns lämpligt - hänskjutas till den redan tillsatta översynsutredningen, men det förefaller kanske lämpligare att tillsätta en helt ny utredning inom ram. 1976/77: 1004 Med hänvisning till det anförda föreslår jag att hos regeringen begär en utredning med uppgift att utarbeta förslag om ett överförande av vissa funktioner från kammaren till öppna utskottssammanträden.