mot · G0021652 · 1977-05-18 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /78, m. m. Nästan varje regeringsdokument och förslag om den ekonomiska politiken har under en rad år påstått vägledas av några allmänna målsättningar för den ekonomiska politiken. Dessa är: ekonomisk tillväxt, full sysselsättning, prisstabilitet, rättvis inkomstfördelning, regional balans och balans i de utrikes affärerna. Den ekonomiska utveckling som ägt rum - inte minst under det senaste årtiondet - har gjort dessa målsättningar alltmer avlägsna. Dessa målsättningsuttalanden är därför inte bara pliktskyldiga fraser. Varje gång de upprepas blir de till en förintande dom över den förda ekonomiska politiken. Den svenska ekonomin styrs inte av några samhällsmål. Den styrs av ägarna till kapitalet, de som äger produktionsmedel och tar frukterna av det arbete som andra utför. Kapitalägarna styr var och en sin bit. Det sammanlagda resultatet, verkningarna för hela samhället av deras beslut, intresserar inte kapitalägarna mer än i så mån att de vill undvika negativa följder för den egna koncernen eller det egna företaget. De kan inte heller överblicka de samhälleliga följderna av sina beslut. Verkningar av beslut som leder till ökad arbetshets, om nedläggningar, om råvaruskövling och om miljöförstörande produktion drabbar alltid främst andra än dem som fattar besluten. Den ekonomiska politiken har gått ut på att stödja kapitalägarnas grepp över ekonomin. Den har gått ut på att främja deras intressen. Den har gått ut på att bevara ett ekonomiskt system vars natur är brist på samhälleliga mål. De så ofta upprepade målsättningarna är därför inget annat än mystifikationer avsedda att dölja den förda ekonomiska politikens verkliga innehåll: stöd åt storfinansen och dess system. Dessa allmänna reflexioner om den ekonomiska politikens huvudinnehåll har det funnits anledning att upprepa . Men sällan eller aldrig har verkligheten givit så många konkreta och brutalt öppna belägg för deras riktighet som . När den borgerliga regeringen uttalar dessa målsättningar blir hyckleriet naket och uppenbart. Förvisso kan man bryta loss den ena eller andra av dessa målsättningar och visa att regeringen under vissa betingelser vill nå dem. Visst vill regeringen nå hög tillväxt - om vinsterna av en sådan tillfaller kapitalägarna. Men hyckleriet blir uppenbart när en regering - som dämpar den köpkraftiga efterfrågan, tillåter en ohämmad industriutflyttning till utlandet och nöjer sig med att passivt mildra verkningarna av kapitalägarnas industrinedläggningspolitik - påstår att den har full sysselsättning som mål. Och hyckleriet blir inte mindre av att ett regeringsparti i valrörelsen försökte fånga röster med målsättningen 400 000 nya jobb. Hyckleriet blir naket och uppenbart när en regering - som släpper beslutade prisstopp, höjer momsen och devalverar - påstår att den har prisstabilitet som mål. Hyckleriet blir inte mindre av att regeringspartierna sökte fånga röster på parollen kamp mot inflationen. Hyckleriet blir naket och uppenbart när en regering - som på område efter område ökat bidragen och subventionerna till kapitalägarna, främjat kapitalkoncentrationen, men hårt angripit de arbetandes reallöner - påstår att den har rättvis inkomstfördelning som sitt mål. Och hyckleriet blir inte mindre av att ett av partierna som sänker de arbetandes reallöner under en rad år påstått sig verka för att "det skall löna sig att arbeta. Hyckleriet blir naket och uppenbart när en regering - som slaktar industrisatsningar i avfolkningslän och befrämjar en skärpt kapitalkoncentration - påstår att den har regional balans som sitt mål. Och hyckleriet blir inte mindre av att ett av partierna som främjar kapitalkoncentrationen sökt fånga röster för decentralisering". Regeringen påstår att den inte kan nå alla målen därför att den måste ge prioritet åt vår yttre balans. Men yttre balans kan åstadkommas på olika sätt. Obalansen mot omvärlden, som präglat svensk ekonomi , har grundlagts av kapitalägarna. Det är importörerna, de stora grossistföretagen, de som från utlandet köper maskiner och andra produktionsmedel som utövar det bestämmande inflytandet på importens storlek, inte de arbetande i egenskap av konsumenter. Normalt anpassar sig konsumenter till det varusortiment som finns. Den stora kapitalexporten har ytterligare ökat underskottet i valutareserv och bytesbalans. Det är storfinansen och i sin mån statsledningen som bär ansvaret för den stora utlandsupplåningen. Kapitalägarna bär huvudansvaret för den svenska ekonomins yttre obalans. Men regeringen vill försöka lösa problemet genom att minska de arbetandes konsumtion, genom ökade indirekta skatter, uppluckrat prisstopp på dagligvaror och devalvering. Kapitalets framfart har skapat den yttre obalansen. Arbetare och tjänstemän får betala den. Detta går också ut över den produktion som riktar sig till den inhemska marknaden. Kapitalägarna däremot får ostört fortsätta att styra utrikesaffärer. De blir t. o. m. stärkta i sin spekulation. Regeringen angriper inte dem som förorsakat den yttre obalansen och inte heller dess egentliga orsaker. Den angriper i stället de arbetande och sysselsättningen i hemmamarknadsindustrin. Regeringen säger i den reviderade finansplanen att dess åtgärder för den yttre balansen kommer att få full effekt först under loppet av 1978. Bevare oss väl! Kristendenserna i den svenska ekonomin beror i grunden inte på någon regeringspolitik, vare sig denna har haft socialdemokratiska eller borgerliga förtecken. Kristendensernas grundorsaker ligger i själva det moderna ka Skärpningen av kapitalkoncentrationen, de stora trusternas dominans och jakt efter monopol profiter har medfört en tillspetsning av systemets inneboende motsättningar. Härur stammar den växande kapitalexporten. Härur stammar den skärpta utsugningen av de arbetande, vilka erhåller en minskande andel av sin produktion. Härur stammar prisuppskörtning och inflation. Härur stammar kommersialisering, en vidgad pryl- och lyxkonsumtion, resursslöseri och miljövandalisering. Härur stammar också arbetslöshet och regional obalans. Härur stammar också en växande improduktiv sektor för att ombesörja varucirkulation. Härur stammar också statsapparatens förstoring och dess allt viktigare ekonomiska roll. Kapitalkoncentrationen har skapat storfinansen, som består av gräddan av kapitalisterna. Storfinansen dominerar produktionen. Dess intressen kan strypa nyföretagande. Dess spekulation har avgörande betydelse för de produktiva investeringarnas inriktning. Dess beslut skapar förutsättningarna för den ekonomiska politiken och därmed all politik i samhället. Det är den svenska storfinansen som bär ett huvudansvar för hur den svenska ekonomin utvecklats . Visserligen har dess göranden påverkats av internationella omständigheter. Men det är ändå dess vinstintressen som avgjort produktionens utveckling, som avgjort arbete, liv och samhällsförhållanden i . Men detta fråntar inte dem som innehaft regeringsmakten deras ansvar. Det har inte varit ett tvång att inleda samarbete med storfinansen. Och det är heller inget tvång att en regering skall uppträda som storfinansens direkta ombud. Men hela förslaget till reviderad finansplan och budget är uttryck för borgerlig klasspolitik. Det talas mycket om åtstramning. Men det kan vara intressant att se för vem man stramar åt och för vilka man inte gör det. I redovisningen av den ekonomiska politiken listar regeringen sina godbitar ur sina stimulanspaket. Inom vissa branscher förordar regeringen generella stödsystem, vilket ju innebär att man låter kapitalismens lagbundenheter fortsätta att verka som förut, fast under bättre profitvillkor för kapitalägarna. Investeringsfonderna är frisläppta - vilket innebär direkta skattevinster för företagarna. Regeringen har höjt låneramen för industrigarantilån. Det extra investeringsavdraget om - dvs. att företagen från sin taxeringsbara inkomst får dra av av det de investerar - förlängs till att gälla . Staten skall lämna garantier för av företagens banklån (på den del av lånet som har sämst säkerhet). Man ger företagen ett särskilt stöd för att motverka en alltför snabb lageravveckling. Man har höjt utbildningsbidraget i företagen mycket kraftigt: en företagare får . av en arbetares timlön betald av staten om han i stället för att permittera arbetaren låter honom utbilda sig. Regeringen ger genom AMS bidrag till lönekostnader för att ge arbetsmarknadsmyndigheterna ökat rådrum när en övertalig arbetsstyrka måste re (Kapitalisterna får alltså betalt för att avskeda i något långsammare takt. Hur många nya jobb ger det?) Alla dessa förmåner ges åt kapitalägarna, medan regeringen bidrar till en sänkning av arbetarnas och de lägre tjänstemännens levnadsstandard. Sådant är åtstramningens klassinnehåll. Den riktar sig ensidigt mot dem som redan tidigare ofta har det knapert. Samma linje går igen i det reviderade budgetförslagets prioriteringar. Man föreslår en fördyring av receptanvisad medicin . för att spara 75 milj. kr. - men däremot tar man inte tillbaka förslagen om ökade anslag till . Några egentliga sociala reformer kommer att dröja - men regeringen har råd med en kraftig ökning av militärutgifterna och beredskapsbudgeten för totalförsvaret. Borgarna sviker givna löften mot det svenska folket, men de har råd lill ökade bidrag till kapitalägarna och till ökade militära rustningar. Den borgerliga regeringen väljer vad den anser sig ha råd med efter sina klassintressen. Den företräder en ekonomisk politik som går ut på förstärkta positioner åt kapitalägarna och att de, vilkas spekulations- och vinstintressen lett den svenska ekonomin snett, skall få fortsätta att spela med människors arbete och liv. Bördorna av den kris kapitalägarna förorsakar lägger regeringen på de arbetande. Regeringens ekonomiska politik måste i sin helhet tillbakavisas. Det kapitalistiska klassamhället sätter upp skrankor för vad som kan åstadkommas på kort sikt. För att de kriser kapitalismen förorsakar skall kunna avskaffas måste övergången till en socialistisk planhushållning bli verklighet. Detta kräver en avgörande maktförändring och helt andra politiska styrkeförhållanden än de närvarande. Den politik vi förordar syftar till att bana väg för en sådan omvandling. Den försvarar de arbetandes levnadsvillkor och angriper kapitalets maktställningar. Den riktar sig också mot den även utifrån kapitalismens förutsättningar - ovanligt kortsynta och felaktiga regeringspolitiken. Huvudmålet för en ekonomisk politik måste vara att den ökar möjligheterna för en övergripande styrning efter samhälleliga mål - till de arbetandes förmån. Den måste därför angripa kapitalägarnas viktigaste maktställningar. kommunisterna har visat nödvändiga steg i denna strävan, också i motioner till innevarande riksdag. I detta sammanhang vill vi aktualisera följande krav: Importskatt på lyxvaror. Kapitalets styrning har orsakat allvarliga problem för "yttre balans. Underskottet gentemot omvärlden måste minska. Men detta kan inte ske via regeringspolitiken genom devalveringar och angrepp på de arbetandes konsumtion. Det drabbar fel, och dessutom hotar det sysselsättningen i de industrier som producerar för hemmamarknaden. En importskatt på lyxvaror drabbar överklassen, som bär huvudansvaret för obalansen, och det går inte ut över de hemmamarknadsproducerande företagens avsättnings- och sysselsättningsmöjligheter. Skärpt restriktivi tet mot kapitalexport - stopp för industriutflyttning. Den stora kapitalexporten, nära 1976, har bidragit till den negativa balansen gentemot utlandet. Den drar ju också bort medel som annars kunde investeras i . Endast i väl motiverade undantagsfall - som närmare preciserats i motionen 78 till innevarande - skall kapitalexport kunna tillåtas. Detta innebär ett stopp för kapitalets utflyttning av sysselsättningstillfällen. En alternativ sysselsättningspolitik. Den borgerliga sysselsättningspolitiken går bara ut på uppehållande manövrer i väntan på en bättre konjunktur. Den förlitar sig helt på kapitalismen. Dess huvudinnehåll är inte strävan att ge alla ett meningsfullt arbete utan att garantera kapitalets profiter under förevändning av sysselsättningspolitik. En alternativ sysselsättningspolitik måste vara offensiv. Direkta ingrepp måste göras i ekonomin för att det skall vara möjligt att förbättra sysselsättningen och minska arbetslösheten. AP-fonderna bör användas för utbyggnad av statliga industrier under lönarbetarnas kontroll. Stålindustrin och storvarven bör förstatligas. Facklig vetorätt måste gälla mot avskedanden och permitteringar. Full lön skall utbetalas om permitteringar ändå genomförs. Arbetshetsen måste stoppas och sju timmars arbetsdag med full lönekompensation genomföras . En fördelnings- och skattepolitik i de arbetandes intresse. Staten har successivt utvecklats till ett organ för omfördelning av inkomster till kapitalägarnas förmån. Denna politik hänger ihop med statens karaktär, men måste likväl skarpt bekämpas. Pålagorna på de arbetande måste mildras och beskattningen skärpas där pengarna finns. Detta framstår inte minst som nödvändiga krav då reallönesänkningar för de arbetande tycks bli avtalsfästa. Nödvändiga åtgärder nu är att beslutet om höjning av mervärdeskatten upphävs, att momsen på livsmedel slopas, att barnbidragen indexregleras, att skatten på kapital- och spekulationsvinster skärps, bl. a. genom införande av omsättningsskatt på börsen, och att gåvo- och subventionspolitiken gentemot företagen avvecklas. Åtgärder mot inflationen. Regeringens inflationspolitik måste brytas. framstår kravet på prisstopp på alla dagligvaror som alltmera angeläget. Likaså bör ett effektivt hyresstopp införas - som ett första steg mot en bostads- och hyrespolitik som sänker hyrorna. Övergång till lågräntepolitik skulle bl. a. kunna stödja en sådan hyrespolitik. En skärpt antimonopolistisk lagstiftning måste införas. Bostadsbyggandet har varit lågt. Detta har fått till resultat en förvärrad bostadsbrist på många orter. Ett ökat bostadsbyggande måste därför genomföras. Härvid bör särskild stimulans ges åt byggandet av flerfamiljshus, som ger ökade möjligheter tili kollektiva boendeformer och kollektiv service. Förslagen i den reviderade budgeten om att dels minska ram för lån till kommunala markförvärv och dels införa en särskild låneavgift för bostadslån bör avslås. Den försämring som på förslag av den dåvarande regeringen genomfördes genom förkortningen av amorteringstiden för markförvärvslån har ytterligare förstärkts och kan försämra kommunernas möjligheter att bedriva en aktiv markpolitik. Ett införande av en särskild låneavgift för bostadslån skulle till stor del drabba energisparlånen och innebär i praktiken mindre subventioner till bostadsbyggandet i ett läge där dessa i stället måste ökas. Att införa en särskild administrationsavgift vid statlig belåning av bostadshus är inte heller motiverat av kostnadsskäl, då verksamheten som sådan redan nu lämnar ett överskott på ca 15 milj. kr. , och man bör heller inte ändra på nuvarande regler och införa vad som nära nog kan betecknas som en ny skatt. När det gäller byggnadsinvesteringar förordar regeringen ett senareläggande av en flyttning av från nuvarande plats till ett ombyggt riksdagshus på . Enligt vår mening bör denna flyttning inte äga, rum. Den är ett rent slöseri med skattemedel. Nuvarande lokaler är fullt ändamålsenliga. Minskade militärutgifter - förstärkning av statsbudgeten. Underskottet i statsbudgeten har varit mycket kraftigt. Detta har emellertid inte hindrat vare sig den utvidgade bidrags- och subventionspolitiken till kapitalägarna eller ökade rustningsutgifter. Det är i och för sig en stor uppgift att i detalj gråska alla ett budgetförslags utgiftsposter och där ställa upp alternativ - inte minst för ett litet oppositionsparti. Men det förefaller oss orimligt att anslagen till militärutgifter ökar som de gör. Anslagen till beredskapsbudget för totalförsvaret ökade t. ex. med 1 . över driftbudgetanslagen och 1 . över kapitalbudgetanslagen, varav den första ökningen utgör en knapp fördubbling och den andra nära en tredubbling av vad som tidigare anslagits. Ett reviderat budgetförslag borde i nuvarande statsekonomiska läge (och säkerhetspolitiska situation) upphäva dessa anslagsökningar. bör utgifterna över försvarshuvudtiteln kunna nedbringas med minst 2 , en summa som motsvarar prisregleringen för det militära försvaret. Skall det vara en statsfinansiell åtstramning skall den drabba sådana anslag som inte kommer folkflertalet till fromma. Ett genomförande av ett program i enlighet med de angivna punkterna skulle på en gång bidra till förbättring av de arbetandes ekonomiska villkor, till en förbättrad sysselsättningssituation, till prisstabilitet, till yttre balans, till regional utjämning och till en förbättrad statsfinansiell situation. Ett genomförande av detta sjupunktsprogram skulle aktivt närma den ekonomiska politiken till de mål som i den nuvarande regeringens mun bara blir politiskt hyckleri. För att dessa samhälleliga mål skall nås krävs kamp mot storfinansen och avskaffande av kapitalmakten. Med hänvisning till ovanstående föreslås att beslutar 1. att avslå de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i den reviderade finansplanen, 2. att avslå de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som förordas i det reviderade budgetförslaget, 3. att avslå förslagen till höjda läkemedelspriser, som finns i kompletteringspropositionens tredje bilaga under 2 (ändring i lagen 1954:519 om kostnadsfria och prisnedsatta läkemedel och ändrade regler för tillhandahållande av läkemedel åt vissa kvinnor och barn), 4. att de allmänna barnbidragen skall vara indexreglerade, 5. att avslå förslaget i kompletteringsproposilionens bilaga 6 om särskild administrationsavgift vid statlig bostadslångivning, 6. att uttala sig mot tanken att minska ramen för lån till kommunala markförvärv, 7. att hos regeringen hemställa om skyndsamt förslag om särskild skatt på lyxvaruimport, 8. att godkänna den politik för skärpt restriktivitet mot kapitalexport och stopp för industriutflyttning som förordas i motionen, 9. att uttala sig för en alternativ sysselsättningspolitik, i enlighet med motionen, och hos regeringen hemställa om förslag i enlighet härmed, 10. att uttala sig förde riktlinjer fören fördelnings- och skattepolitik i de arbetandes intresse som finns i motionen och hos regeringen hemställa om de förslag som bör föranledas härav, 11. att prisregleringslagen skall få en sådan tillämpning att prisstopp på alla dagligvaror skall gälla i första hand och att i övrigt uttala sig för de riktlinjer för åtgärder mot inflationen som finns angivna i motionen, 12. att uttala sig för ett ökat bostadsbyggande i enlighet med de riktlinjer som anges i motionen och hemställa hos regeringen om förslag till åtgärder som riktlinjerna förutsätter, 13. att icke skall återflytta till , 14. att hos regeringen hemställa om förslag till minskning av militär- och beredskapsutgifterna i enlighet med motionens riktlinjer, 15. att i övrigt uttala sig för den allmänna inriktning av den ekonomiska politiken som förordas i motionen, 16. att i övrigt uttala sig för den allmänna inriktning av budgetregleringen som förordas i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)