mot · G10240 · 1977-11-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:45 om inriktningen av den ekonomiska politiken Regeringen anser att en väsentlig orsak till det ekonomiska läget i är den kostnadskris för industrin som de mycket höga relativa lönekostnadsökningarna 1975 och 1976 medförde. Detta är en i den borgerliga föreställningsvärlden omhuldad tes. Med dess hjälp vill borgerliga ekonomer och politiker få ett vetenskapligt sken över sina ansträngningar att omfördela produktionen till de arbetandes nackdel. Tesen om kostnadsläget ser mycket ensidigt ekonomin ur exportkapitalets synvinkel. Men det är även ur denna vinkel ett ytterst kortsiktigt intresseresonemang. Det bygger på felaktiga föreställningar om samband mellan löner och priser, mellan profiter och investeringar, hemmamarknad och export. Som huvudförklaring till den ekonomiska kris befinner sig i är det en avledande manöver avsedd att skjuta över skulden och bördorna på de arbetande: folkflertalet skall få lida för krisen i kapitalherrarnas system. Skulle man upprätthålla en kostnadslägestes i full konsekvens, skulle den leda till orimliga slutsatser. Länder med låga löner skulle då få ett övertag inom'den internationella handeln. Så är det inte. står i ett klart underläge. Enbart i ett fåtal produktionsgrenar, där produktionen standardiserats och inte genomgått någon teknologisk utveckling, kan vissa i någon mån hävda sig. Kapitalet ägs i dessa grenar dock i allmänhet av imperialistiska företag från de industrialiserade länderna. Låga löner och en låg levnadsstandard för folket i ett land gynnar inte landets export. Tvärtom är det så att en hög levnadsstandard skapar en vidgad hemmamarknad. Och en förhållandevis stor hemmamarknad är en förutsättning för den teknologiska utveckling som behövs för en konkurrenskraftig export. En nedskärning av de arbetandes reallöner och konsumtionsförmåga verkar hämmande på den ekonomiska utvecklingen. Den hämmar en teknologisk utveckling. Regeringens tes om kostnadsläget bygger på att sänkta reallöner leder till ökade profiter och att ökade profiter leder till ökade investeringar. Detta är riktigt så långt att sänkta reallöner leder till ökade profiter. Men ökade profiter är inte nödvändigt detsamma som ökade investeringar. Och att profiterna ökar säger ingenting om i vilken produktion och var eventuellt ökade investeringar äger rum. Om exportföretagen får mera vinster finns inga garantier för att detta leder till ökad sysselsättning. Kapitalistisk produktion sker för profit. Kapitalister investerar för att få 1 1977/78. vinster - inte för att upprätthålla sysselsättningen i landet. Ökade vinster i företagen kan få och får en ökad spekulativ användning. Mark-, fastighetsoch valutaspekulation har förvärrats. Tillstånden för kapitalexport uppgick till 3 480 milj. kr. och har (t. o. m. oktober) uppgått till 3 250 milj. kr. Tesen om kostnadsläget bygger också på att det skulle finnas ett automatiskt samband mellan priser och löner. Ett sådant finns inte. Lönernas utveckling återspeglar kampen om hur de arbetandes produktion skall fördelas mellan de arbetande och kapitalisterna. Tesen om lönekostnaderna som en avgörande orsak till det ekonomiska läget tar främst sikte på kostnadsökningar . i ett längre tidsperspektiv har nämligen kostnadsökningarna inte varit så stora att de passar tesens anhängare. De nuvarande kristendenserna ligger emellertid utanför de påstådda verkningarna av de relativa löneökningarna i och 1976, såväl som i rum. Krisen i den svenska ekonomin är en del av en internationell kapitalistisk kris. Även i regeringens proposition tvingas man erkänna att det föreligger en låg internationell efterfrågan och att förhoppningen om en gynnsam internationell konjunkturutveckling har fått revideras ned. De svenska arbetarna och tjänstemännen kan ju knappast belastas för de internationella konjunkturerna. I den kapitalistiska världen präglas den ekonomiska bilden av massarbetslöshet. I de utvecklade kapitalistiska staterna i och uppgår arbetslösheten till mellan 16 och 17 miljoner personer. Skulle man dessutom räkna in hela den del av världsekonomin som kapitalismen dominerar - således också en rad - så mångdubblas dessa tal. Också inflationen är en internationell kapitalistisk företeelse. Att krisen har en internationell karaktär innebär inte att det inte finns orsaker som skapar krisen inom varje kapitalistisk stat. Kriser är en del av det kapitalistiska systemets sätt att utvecklas. Det finns en avgörande motsättning i att produktionen inom olika företag, branscher och näringsgrenar står i ett starkt inbördes beroendeförhållande och att besluten fattas av kapitalisterna - av var och en efter sina företags vinstintressen. Detta strider mot den samordning produktionen borde ha. Produktionens mål blir inte att skapa nyttigheter för folkets behov utan att ge företagsägarna så stora vinster som möjligt. Arbetet isoleras från sitt sammanhang, förvandlas till en kostnad för kapitalägarna, och koncentrationen av produktionsmedlen till en klass gör människornas arbete och liv beroende av kapitalets vinstutsikter. Dessa motsättningar i det ekonomiska systemet finns i alla kapitalistiska stater. De finns också i . De utgör krisens grundorsaker. När vi ser krisen som internationell företeelse innebär detta att de olika kapitalistiska staterna, som är internationellt ekonomiskt avhängiga av varandra genom handel, kapital och valutarörelser, påverkar varandras utveckling. Kristendenserna accentueras och får allvarligare uttryck om de är någorlunda samtidiga i olika länder. Den stagnation och de djupnande ekonomiska problem som de flesta kapitalistiska ekonomier uppvisar har förstärkts och blivit allt tydligare och fram till . Uppgångarna har varit kortvariga och svaga, perioderna av lågkonjunkturer längre och allvarligare. Att mot bakgrund av denna internationella trend dra fram kostnadsläget för svensk exportindustri som en huvudorsak till krisen är att försöka dölja de verkliga sambanden. har inte utgjort något kvalitativt undantag från den internationella ekonomiska bilden. Visserligen kan man peka på vissa säregenheter. Den öppna arbetslösheten har i inte ökat så drastiskt som i många andra länder. Lågkonjunkturerna har kanske inte varit lika djupa som på många andra håll. Men icke desto mindre gäller den allmänna bilden. har högkonjunkturerna för svensk kapitalism - åtminstone inom landet - varit kortvariga och snabbt slagit om i allt besvärligare kriser. Detta avspeglas i de flesta sifferuppgifterna om den ekonomiska utvecklingen i landet. Trendmässigt har vi en klar nedgång i den ekonomiska tillväxten. Industrins investeringstakt - åtminstone för investeringar inom landet - har avtagit. beräknas investeringarna t. o. m. minska med hela 14 96, och emotser regeringen en minskning med ytterligare 11 96. Sysselsättningen inom de varuproducerande sektorerna minskar, och totalt kan sysselsättningsnivån bara hävdas genom att man i de siffersammandrag man anger för att visa en sysselsättningsökning inte tar hänsyn till att ökningen ligger i antalet deltidsarbeten och genom ökade extraordinära insatser av för att förhindra en öppen arbetslöshet. Många industrigrenar har dragits med djupgående strukturella problem - framkallade av felspekulation eller av den fullständiga avsaknaden av samhällelig planering och styrning på dessa områden. Utvecklingen har ställt stora krav på den totala statsapparaten, vilken därför också börjar drabbas av krisen. Detta har fått sitt uttryck i den starkt växande statsskulden och i kommunernas alltmer ohållbara ekonomiska läge. Inflationen har accelererat . Dessa förlopp har ackompanjerats av en långsiktig, kraftig ökning av kapitalexporten. Nedgången i ekonomisk tillväxt, i reell sysselsättning, i investeringar inom landet och de djupa finansiella problemen är på flera sätt förbundna med hur den kapitalistiska ekonomin fungerar. Anarkisk överproduktion inom vissa sektorer (t. ex. tankerspekulationen inom varvsindustrin), risk för eller faktiskt fallande profitkvot, minskad investeringsefterfrågan speciellt inom landet, som ger många industrigrenar överkapacitet över vad kapitalets profitintressen i andra sektorer kräver, hör till de faktorer som konkret får sitt uttryck i den nuvarande krisen. Hit hör också att den starka kapitalkoncentrationen och monopoliseringen i svenskt näringsliv medfört en otillräcklig teknisk utveckling på många områden. Inom områden där svensk industri tidigare varit avancerad har försprånget ätits upp av andra utan att det svenska kapitalet svarat med fortsatt förnyelse. Detta hänger delvis, men bara delvis, ihop med de stora multinationella trusternas teknologiska möjligheter och att de tillåtits göra intrång på och få makt över delar av det svenska näringslivet. De kristendenser som vi f. n. skönjer är således av en mycket djupgående natur. De hänger samman med hela ekonomins funktionssätt. De blottlägger den nuvarande produktionsordningens otillräcklighet och ohållbarhet. Den ekonomiska krisen skapar allvarliga sociala problem. Arbetslöshet och otrygghet leder till en ökad social utslagning och till personliga tragedier. Situationen ger också grogrund för direkt reaktionära föreställningar riktade mot de utslagna, mot invandrare, mot kvinnor och ungdom. Situationens allvar visar nödvändigheten av en ny kurs i politiken. Det visar att fortsatt satsning på kapitalismen är ett alltför kostsamt och osäkert experiment för de arbetande. Som framgår av propositionen (1977/78:45) har regeringen inte insett något av detta. Regeringen försöker dölja krisens orsaker eller skjuta skulden på de arbetande. Den förespråkar sedan en politik därefter: fortsatt förtröstan på kapitalismen. Den hoppas på en kommande högkonjunktur. Den förser kapitalägarna med gåvor och subventioner, med stöd till bättre profiter, men räknar kallt med en viss standardsänkning för betydande grupper . Regeringen påstår att de viktigaste målen för dess ekonomiska politik är att trygga sysselsättningen och att väsentligt minska inflationen. Detta är egentligen bara dekorativa fraser. Erfarenheterna av regeringens första år är att den fört en politik som gått rakt emot dess påstådda mål. Den har vidtagit en rad åtgärder som förvärrat inflationen: devalveringar, momshöjningar, högräntepolitik. Den har förvisso delvis fortsatt den gamla regeringens politik att med olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder söka hejda att den öppna arbetslösheten växer alltför mycket. Men den har inte gjort något för en offensiv sysselsättningspolitik som skulle skapa nya arbeten, och den har än mindre gjort något för att angripa de lagbundenheter som skapar arbetslösheten. Men regeringens mål är inte att skapa full sysselsättning. Detta framgår av propositionens text - när man lämnat den programmatiska dekorationen. Öppet pläderar regeringen för arbetslöshet på följande sätt: Att föra en så expansiv politik att den övertaliga arbetskraften absorberades fullt ut i de övriga branscherna och i den skyddade sektorn skulle generera kraftiga löneglidnings- och prisstegringsimpulser framför allt i de sektorer som alltjämt arbetar med relativt högt kapacitetsutnyttjande. När sedan produktionen svänger uppåt igen i exportindustrin, skulle ett återförande av arbetskraften endast kunna ske med betydande tröghet, vilket skulle hämma den långsiktiga exporttillväxten och öka inflationstrycket. Den återvinning av förlorad konkurrenskraft som devalveringen inneburit får inte förloras genom en politik som förstärker pris- och kostnadsstegringsimpulserna. kan inte i sitt nuvarande utsatta läge med stora bytesbalansunderskott försitta några möjligheter när det gäller att stabilisera kostnads- och prisutvecklingen (prop. 1977/78:45 s. 11). Vad som sägs här är att regeringen skall se till att kapitalet har en arbetskraftsreserv - av arbetslösa eller undersysselsatta - som man snabbt kan kasta in om exportindustrin skulle behöva det och som dessutom verkar som en press nedåt på lönerna. Låt en del gå arbetslösa, det är bra för exportindustrins profiter, så är propositionens verkliga och cyniska budskap, så talar storfinansens ministrar. Uttalandet saknar inte bara moral och ansvar gentemot de arbetande. Det är också ett öppet stöd för företagens godtyckliga och ur samhällets synvinkel planlösa profitjakt. Det säger att ekonomin skall skötas helt på kapitalägarnas villkor. Det innehåller dessutom en del fel och aningslösheter. Det ger uttryck för en felaktig föreställning om sambandet löner-priser, och det har en idealiserad tro på effekterna av devalveringen. Även om devalveringen skulle leda till en något dämpad stegringstakt på vissa svenska exportvaror något som ännu inte är visat - är inte exporten så priskänslig att den i nämnvärd grad volymmässigt kan påverkas genom den förändring det är fråga om. För att uttrycka detta på ett tekniskt språk: regeringen har illusioner om exportpriselasticitetens storlek. De enda verkligt säkra följderna av devalveringarna som regeringen genomfört är: höjda priser och sänkt levnadsstandard för de arbetande - ökade profiter för bolagen. Regeringens framtida mål är att vänta på en internationell konjunkturförbättring. Den hoppas att en sådan skall dra med sig den svenska ekonomin. Eftersom kapitalismen utvecklas i vågor, eftersom den pendlar mellan högkonjunktur och kriser och eftersom den nu alltmer går in i en period där högkonjunkturerna är kortvariga och kriserna alltmer omfattande, är väntan på en ny högkonjunktur en form av självbedrägeri. En eventuell högkonjunktur kommer snart att slå om i sin motsats - en ny kris. Regeringens ekonomiska politik, att försöka överbrygga det den ser som lågkonjunktur tills det blir högkonjunktur, är ju i ett bara något lite längre tidsperspektiv att söka mildra den nuvarande lågkonjunkturen tills det blir en ny kris. Men även sett ur det begränsade perspektivet att mildra lågkonjunkturen är regeringspolitiken högst tvivelaktig. Dess ensidiga satsning på exportindustrin hämmar andra sektorers utveckling. Dess högräntepolitik och inte minst dess medvetna politik att sänka folkets levnadsstandard och efterfrågan fördjupar den ekonomiska krisen. Regeringen bröstar sig för sin politik att ge gåvor och subventioner till företagen. Den kallar denna politik för stora satsningar för att värna om sysselsättningen. Men denna politik har som faktisk följd enbart ett stärkande av kapitalet och dess anarkiska system. Kapital söker alltid viss profit. Oavsett om det är nyttigheter för samhället eller ej låter kapitalet producera för försäljning och vinst. Det gör sina marknadsbedömningar vilka ibland slår fel till följd av den samhälleliga planlösheten. inte sin produktion utöver vad det bedömer sig kunna få sålt till godtagbara profiter. Å andra sidan måste kapitalägarna investera, de måste låta sitt kapital växa för att kunna fortsätta som kapitalister. De statliga bidragen höjer kapitalets profiter och kan i vissa fall vara ägnade att förhindra att arbetslösheten blir öppen. Men de är inte ett led i något som kan kallas sysselsättningsskapande politik. En sådan kräver helt andra insatser. verkar de statliga gåvorna och subventionerna negativt på statens och för den delen också kommunernas finanser. De bidrar till att förvärra inflationen. De lämnar kapitalismens styrmekanismer helt ostörda. Kapitalägarna sitter i förstärkt bo och bestämmer över lönarbetarnas arbete och liv. Slutsatserna av ovanstående kan bara bli: De föreställningar regeringen odlar om samhällsekonomin och om krisens orsaker måste förkastas. Den ekonomisk-politiska praktik regeringen åstadkommit måste betecknas som fientlig gentemot folkflertalets intressen. De riktlinjer för framtiden som förordas i propositionen och som innebär ökad arbetslöshet och sänkt levnadsstandard för folkmajoriteten måste avvisas. En alternativ ekonomisk politik måste ha sin utgångspunkt i kunskapen om de ekonomiska problemens natur, måste ha sin utgångspunkt i insikten att arbetslöshet och inflation är följder av den produktionsordning som hårde enskilda företagens vinstintressen som riktmärke. Kapitalism kan inte skapa social och ekonomisk trygghet. Kapitalism är oförenlig med full och meningsfylld sysselsättning. Den djupa kris som kapitalismen är inne i kan inte lösas genom fortsatt stöd åt kapitalet. Skall börja dras ut ur krisen krävs ingrepp i kapitalismens makt- och egendomsförhållanden. Detta är nödvändigt för att ekonomin skall kunna styras planmässigt, för att den skall styras efter samhälleliga behov, för att den skall utvecklas till att ge de arbetande ett bättre liv. Verklig folkmakt över samhällsutveckling och ekonomi är förutsättningen för en krisfri ekonomi utan arbetslöshet och utslagning. Lösningen på krisen kräver att förs ut ur den kapitalistiska oordningen och in i en på medveten planering grundad socialistisk hushållning. Detta kräver en bred mobilisering av de arbetande till en aktiv och målmedveten kamp mot borgerlighetens samhällsordning. Huvudmålet för den ekonomiska politiken måste vara att understödja övergången till en socialistisk planhushållning. Annars blir målsättningar som arbete åt alla, stabila priser, social trygghet, nationell och internationell utjämning illusoriska. Detta kräver att den ekonomiska politiken redan nu skall ha som målsättning att slå vakt om folkflertalets ekonomiska och sociala trygghet och angripa kapitalets maktställningar. Politiken måste göras offensiv och framåtsyftande. Den får inte väja för att ta strid med det kapitalistiska näringslivets maktelit. måste följande åtgärder vidtas för att försvara folkets levnadsstandard och för att öka sysselsättningen: Prisstopp på alla dagligvaror. Hyresstopp och en snabb omläggning av bostadspolitiken så att hyresnivån kraftigt kan sänkas. Slopad moms på maten. Stopp för industriutflyttning och kapitalflykt till utlandet. Ökade insatser för utbyggnad av barnomsorgen. Stopp för gåvopolitiken till företagen, i dess ställe medvetna statliga industrisatsningar, skapande av nya statliga industrier, t. ex. för en utvidgad kollektiv trafik och för återställande av förstörda miljöer. Ökade insatser för en självständig teknisk forskning som skall betjäna en växande statlig industrisektors utveckling. Förkortning av arbetsdagen , med full lönekompensation. Nedskärning av militärutgifterna - ökade tillgångar för kommunernas socialt nödvändiga verksamhet. Dessa omedelbara insatser som stärker folkets köpkraftiga efterfrågan utgör försvar för levnadsstandarden och kommer att direkt och indirekt medföra en minskad arbetslöshet. måste emellertid något mera långtgående förändringar förberedas och påbörjas. Dit hör ett förstatligande av affärsbankerna och en medveten samhällelig styrning av investeringarna, dit hör en genomgripande skattereform till en progressiv stats-kommunal enhetsskatt, dit hör övergång till mera förädling av landets råvaror inom landet, dit hör en omläggning av energipolitiken, dit hör en sådan regionalpolitik som möjliggör en likvärdig utveckling i alla regioner. Med hänvisning till ovanstående föreslås att beslutar att med avslag på propositionen 1977/78:45 godkänna de riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)