mot · G10239 · 1977-11-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:45 om inriktningen av den ekonomiska politiken Nedgången i den internationella ekonomiska utvecklingen bröts och ersattes med en relativt kraftig uppgång. Industriproduktionen började öka efter den kraftiga nedgången , kapacitetsutnyttjandet steg, arbetslösheten började visa tecken på att sjunka och den internationella handeln vaknade på nytt till liv. Men uppgången förlorade mycket av sin styrka . De faktorer som dragit i gång uppsvinget - i första hand den privata konsumtionen och lagerinvesteringarna - hade inte tillräcklig kraft för att tillväxten skulle kunna hållas uppe på den nivå som krävdes för att pressa tillbaka arbetslösheten. Av ännu större betydelse var att investeringarna inte kom i gång. Varken bostadsbyggandet eller företagens fasta investeringar visade några klara uppgångstendenser, vilket eljest hade varit ett normalt inslag under motsvarande fas i de tidigare konjunkturuppgångarna efter . En anledning härtill kan vara den skärpning av kreditpolitiken som genomfördes i en rad länder . Men än viktigare var sannolikt att kapacitetsutnyttjandet under nedgångsåren 1974 och 1975 hade hamnat på en så låg nivå att en utbyggnad inte framstod som motiverad förrän efterfrågan stigit så mycket att den redan tillgängliga produktionskapaciteten började bli fullt utnyttjad. Trots att uppgången var relativt kraftig var den dock inte tillräckligt kraftig för att locka fram en ökning av investeringarna. Men härigenom blockerade utvecklingen sig själv, eftersom uppgången sannolikt inte blir av en mera varaktig karaktär förrän just investeringarna börjar öka. Inom de industrialiserade länderna hamnade man alltså i ett nästan låst läge som i stort sett bestått . En fortsatt uppgång av tillfredsställande styrka förutsatte en ökning av investeringarna men denna kom inte i gång på grund av att kapacitetsutnyttjandet hade tillåtits sjunka för djupt under lågkonjunkturåren 1974 och 1975. Ansvaret för dén uppkomna situationen ligger i stor utsträckning hos regeringarna i de länder som - trots att man hade medel härför - inte med tillräcklig kraft motverkade nedgången utan lät arbetslösheten stiga till en högre nivå än tidigare efter . Man gjorde visserligen detta med den klart uttalade avsikten att fa ner inflations 1 1977/78. Men resultatet har i detta avseende varit klent - inflationen var fortfarande inom OECD-Europa-samtidigt som man kunde registrera efterkrigstidens största arbetslöshet. trodde man tämligen allmänt att den totala BNP-stegringen inom OECD-området skulle uppgå till . Enligt vad som kan bedömas kommer man inte riktigt att uppnå detta, utan ökningen kommer sannolikt att stanna på strax . över ett längre tidsperspektiv är detta en relativt tillfredsställande ökning av produktionen. I det nu förhandenvarande läget är den emellertid inte tillräcklig. Den tidigare nedgången har varit så kraftig att det krävs klart större ökningar för att vi på nytt skall komma tillbaka till normala ekonomiska förhållanden. Den med hänsyn till situationen alltför svaga ekonomiska utvecklingen har lett till att arbetslösheten är mycket hög. Man räknar nu med att 17-18 miljoner människor är registrerat arbetslösa inom OECD-området. Inom flera länder i har arbetslöshetstalen visat tendenser till en ökning . Man ser både i , , och fram emot en vinter med risk för en arbetslöshet som är ännu större än den man hade 1975. Bilden är emellertid splittrad. I har uppgången varit kraftig under de forsta delarna av året. Man har anledning att räkna med att BNP kommer att öka medungefär5 % . Det är främst den privata konsumtionen och en kraftig ökning av bostadsbyggandet som står för de expansiva inslagen i ekonomin. Däremot har företagens investeringar ännu inte kommit i gång i någon större utsträckning. Det finns en rad bedömare som är oroliga för att den amerikanska uppgången skall komma av sig och att man skall komma in i en ny nedgångsfas. Detta skulle kunna bli fallet om man lade om kreditpolitiken i en mycket restriktiv riktning för att bl. a. minska riskerna för en inflationistisk utveckling. Detta skulle då kunna slå på bostadsbyggandet och ha negativa effekter på såväl företagsinvesteringarna som lageruppbyggnaden. Sannolikheten för att detta skall komma till stånd är dock inte särskilt stor. Carteradministrationen förefaller att beslutsamt gå in för att expandera den amerikanska ekonomin, även om detta sker till priset av en f. n. relativt kraftigt försämrad utrikeshandelsbalans. Även utvecklingen i är klart uppåtriktad. Expansionen kommer emellertid i detta fall i hög grad från en kraftig export, medan hemmamark nadsefterfrågan är relativt svag. Detta har i sin tur medfört att den japanska ekonomin kunnat registrera mycket kraftiga överskott i sin utrikeshandel, vilket i motsvarande mån haft en hämmande effekt på utvecklingen i . Ett flertal länder där har förlorat marknadsandelar till den japanska exportindustrin. Inom den europeiska delen av har den ekonomiska utvecklingen varit svagare än på övriga håll. BNP-ökningen inom kommer sannolikt inte att uppgå till mer än . Det är i första hand den relativt låga tillväxten i som här har utgjort en besvikelse i förhållande till förväntningarna i början av detta år. Men även i , och har produktionsökningarna varit svaga. Även utvecklingen på utrikeshandelsområdet har varit starkt splittrad. Efter att - i stor utsträckning till följd av den restriktiva politiken nästan ha kommit i balans med omvärlden försämrade sin bytesbalans kraftigt . Denna försämring har fortsatt , och man kan nu räkna med att detta länderområde kommer att ha ett samlat underskott i förhållande till omvärlden - då i första hand i förhållande till OPEC-länderna - på . Men inom denna totala ram har utvecklingstendenserna varit markant olika. ligger kvar med ett betydande överskott, och har t. o. m. kraftigt ökat sitt överskott, som och en del av de mindre kraftigt ökat sina underskott. bär nu inemot hälften av det totala OECDunderskottet, vilket bl. a. får som konsekvens att vi nu på nytt firén kraftig ökning av dollartillflödet till de internationella valutamarknaderna. De skandinaviska ländernas andel av underskottet är mycket stort. Trots att våra länder bara svarar för av den totala produktionen i länderområdet svarar våra bytesbalansunderskott för . Av detta svarar för inemot hälften eller av det totala OECDunderskottet, trots att vår andel av produktionen endast uppgår till ungefär 2 96. Bakom denna situation döljer sig klart olika prioriteringar inom den ekonomiska politiken. Det finns länder inom OECD-området som fortfarande prioriterar prisstabilitet och utrikeshandelsbalans på bekostnad av den fulla sysselsättningen. Dessa länder har i motsvarande mån förbättrat sin relativa konkurrenssituation och sin utrikeshandelsbalans. Det finns andra länder som satt den fulla sysselsättningen främst. Dessa har i varje fall fått betala ett högt pris för detta genom en kraftig försämring av sin utrikeshandelsbalans. Det framstår därför mot denna bakgrund som utomordentligt viktigt att man nu får en bättre samordning till stånd av den ekonomiska politiken inom OECD-området. Underskottsländerna måste nu föra en alltmera försiktig ekonomisk politik för att inte hamna i en djupgående och kanske varaktig brist på balans i sin utrikeshandel. Men det är då helt nödvändigt att detta svarar mot en expansiv ekonomisk politik i överskottsländerna, vilka också är de länder som i allmänhet har en relativt lugn prisutveckling. Om inte denna expansion kommer till stånd finns det påtaglig risk för att västvärlden på nytt kommer in i en fas med stagnerande produktion närmast framöver. 1 har man redan vidtagit en del expansiva åtgärder i syfte att motverka en eljest sannolik dämpning av hemmamarknadsefterfrågan. Även i och har liknande åtgärder beslutats. Men åtgärderna är av en relativt liten omfattning, och man kan heller inte med någon säkerhet uttala sig om deras effekter. Det bör i detta sammanhang erinras om att de socialdemokratiska partierna 1* 1977/78. och fackföreningarna i hade ett gemensamt möte i om den ekonomiska politiken. Man kom därvid överens om en ekonomisk strategi som var nödvändig för att säkra full sysselsättning i våra länder. Huvudpunkterna i denna strategi var: En mera välfardsorienterad ekonomisk tillväxt. En politik som siktar till att stimulera privata och offentliga investeringar för att skapa full sysselsättning. En mera aktiv arbetsmarknadspolitik. En anti-inflationspolitik utformad med selektiva medel och utan avkall på kravet på full sysselsättning. Samarbete om fördelning av betalningsunderskotten och betalningsöverskotten mellan länderna. Ett närmare samarbete mellan regeringarna om den ekonomiska politiken. Utvecklingen har givit vid handen att behovet av en sådan gemensam strategi för att lösa de ekonomiska problemen icke har blivit mindre . förstärkte vi vår utrikeshandelsbalans kraftigt. Efter att ha registrerat ett visst underskott kunde vi vända utvecklingen så att vi, när oljekrisen bröt ut, stod väl rustade att möta de påfrestningar som den medförde. Vi kunde då föra en expansiv politik som t. o. m. innebar en relativt kraftig ökning av sysselsättningen och en fortsatt produktionsuppgång. Vi kunde genom denna politik hålla de kontraktiva verkningarna av oljeprisstegringarna ifrån oss och även undvika att den särskilt mycket djupa internationella lågkonjunkturen fick ett genomslag på vår egen ekonomi. Den socialdemokratiska regeringen kunde i allmänhet samla ganska stora majoriteter i för de olika beslut som fattades under dessa år på den ekonomiska politikens område. Dessa tog sig bl. a. formen av särskilda uppgörelser rörande omläggningarna av den statliga skatten, de s. k. Hagaöverenskommelserna. Genom dessa omläggningar kunde löntagarna tillförsäkras en real ökning av sin standard till en lägre total kostnad för företagen än vad som annorledes skulle blivit fallet. Kompromisserna i skedde i allmänhet med de s. k. mittenpartierna. Däremot ställde sig moderata samlingspartiet nästan genomgående utanför kompromisserna och förordade en egen ekonomisk politik. Kännetecknande för denna politik var under de samtliga tre att förordade en väsentligt mera expansiv och konsumtionsstimulerande politik. Den sänkning av mervärdeskatten som beslutades ville moderata samlingspartiet göra väsentligen större och utan tidsbegränsning. upprepade man kravet påen kraftig sänkning av den direkta statsskatten eller en sänkning av mervärdeskatten fränden 1 april 1975.1 tillägg till detta föreslog man även en rad olika åtgärder som skulle försvaga budgetens inkomstsida. I motion 1975:2151 med anledning av kompletteringspropositionen upprepade man ånyo sina krav på en mer expansiv utformning av den ekonomiska politiken än den som regeringen föreslagit. krävde man på nytt en omläggning av den ekonomiska politiken i mer expansiv riktning än den som föreslagits i budgetpropositionen. Man föreslog därvid en stimulans av den privata konsumtionen antingen genom en sänkning av mervärdeskatten eller en direkt statsskattesänkning eller en stimulans via ökade transfereringar. Man framhöll så sent som i motion 1975/76:2557 att uti det fall att moderata samlingspartiet skulle komma i regeringsställning efter höstens val så skulle man verka för en rad olika skattesänkningar i syfte att stimulera den privata konsumtionen. Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att om den ekonomiska politiken hade lagts upp efter de riktlinjer som moderata samlingspartiet förespråkat i sina motioner skulle den privata konsumtionen ökat betydligt mer än vad som varit fallet, det statliga budgetunderskottet blivit betydligt större och som en följd därav sannolikt inflationen varit högre. Detta skulle även ha lett till att underskottet i bytesbalansen i motsvarande mån hade ökat. Representanter för detta parti har även förespråkat att staten under dessa år själv borde ha tagit stora utländska lån för att täcka sitt upplåningsbehov. Även om moderata samlingspartiet gått längst i fråga om krav på en expansiv och konsumtionsstimulerande politik drev de båda andra borgerliga partierna under dessa åren överbudspolitik som skulle ha lett till kraftigare ökad konsumtion och sämre statsfinanser. Det är mot denna bakgrund utomordentligt anmärkningsvärt att ekonomiministern i propositionen 1977/78:45 söker lägga'ansvaret för dagens ekonomiska problem på den ekonomiska politik som förts före regeringsskiftet. Påståendet att den expansiva finanspolitiken 1974 förstärkte de inflationistiska impulserna framstår som mycket utmanande mot bakgrunden av att det politiska parti som ekonomiministern själv företräder då förespråkade en klart mera expansiv politik än vad den socialdemokratiska regeringen eftersträvade. Lika utmanande framstår påståendet i propositionen att konsumtionstillväxten 1975 och 1976 var alltför hög, när moderata samlingspartiet och de övriga borgerliga partierna i oppositionsställning företrädde en politik som skulle ha lett till en klart större konsumtionstillväxt än den som den socialdemokratiska regeringen ansåg vara försvarlig. När den internationella lågkonjunkturen började vända uppåt och början av 1976 lade den socialdemokratiska regeringen om den ekonomiska politiken i en alltmera restriktiv riktning. Den internationella återhämtningen var visserligen inte särskilt stark. Den byggde i stor utsträckning på ett omslag av lagerefterfrågan. Men den var likväl av en sådan styrka att den ekonomiska politiken måste inriktas på att minska budgetunderskottet och statens lånebehov för att förbättra vår utrikesbalans och minska vårt beroende av en internationell upplåning. för regeringsskiftet hade också den socialdemokratiska regeringen lyckats nedbringa budgetunderskottet till 5 å räknat per 12månadersperiod. Den borgerliga regeringen kunde emellertid inte fullfölja denna politik. Trycket från de ekonomiskt oansvariga vallöftena var förstört, vilket materialiserades , då man bröt upp den överenskommelse om en skatteomläggning och den därtill hörande överenskommelsen om dess finansiering som hade träffats mellan de stora löntagarorganisationerna och den socialdemokratiska regeringen. De alternativa förslag som regeringen lade och beslutade om innebar en fördelningspolitisk reträtt och en kraftig statsfinansiell försvagning. Denna expansiva politik fullföljde den borgerliga regeringen sedermera i budgetpropositionen , och det var först sent som man lade om politiken i en mera restriktiv riktning. Men då hade redan den borgerliga regeringens oansvariga politik dragit i gång en inflationsprocess som inte längre kunde stoppas utan nu rullar vidare i en takt som är den högsta sedan Koreainflationens tid. Det framstår nu som alltmer klart att den svenska ekonomin gått tillbaka under den borgerliga regeringens första år. Under socialdemokratins långa regeringsinnehav kunde vi registrera en under fredstid oavbruten följd av produktionsökningar och ekonomiska framsteg. kommer däremot den samlade produktionen sannolikt att minska med ett par procent. En så negativ produktionsutveckling har vi inte haft i sedan vi senast hade en borgerlig regering. Även exportutvecklingen har i volymtermer räknat varit svag. Likaså får man räkna med att den privata konsumtionen till följd av de snabba prisstegringarna också kommer att sjunka. Industriinvesteringarna minskar med 12-14 96. Likaledes representerar lagerinvesteringarna ett omslag som kraftigt reducerar produktionstillväxten. De enda egentligt positiva inslagen i den svenska ekonomin har varit den kommunala efterfrågan. De kommunala investeringarna beräknas öka med inemot 10 96 och den kommunala konsumtionen med kanske 3-4 96. Trots den allmänt svaga inhemska efterfrågan får man räkna med att utrikeshandeln kommer att uppvisa en kraftig försämring . Till en del sammanhänger detta med den svaga exportutvecklingen. Men de båda devalveringarna som företagits har även bidragit till detta genom att kraftigt fördyra importen i svenska kronor räknat. Dessutom fortsätter både turistbalansen och sjöfartsnettot att försämras. som utbetalningarna för vår internationella biståndsverksamhet fortsätter att öka. Enligt vad som kan bedömas kommer bytesbalansen att uppvisa ett underskott på 16-17 miljarder vid utgången av 1977. Ännu så länge har inte den svaga ekonomiska utvecklingen fått något större genomslag på arbetsmarknaden. Detta gäller i varje fall i fråga om den registrerade arbetslösheten. Däremot har det antal personer som omfattas av arbetsmarknadspolitiska åtgärder stigit mycket kraftigt. En del av förklaringen till att den ekonomiska utvecklingen blivit så svag ligger i att den internationella återhämtningen inte fått den styrka som man räknade med. Dessa problem har även den socialdemokratiska politiken haft att möta. Men de socialdemokratiska lösningarna på den ekonomiska politikens problem hade lett till ett klart bättre läge för vår ekonomi än vad den borgerliga politiken nu medfört. Vår mera ansvarsfulla politik skulle ha lett till ett klart lägre budgetunderskott och därmed ett motsvarande lägre upplåningsbehov både nationellt och internationellt sett. Underskottet i vår utrikeshandel skulle ha blivit lägre till följd av den mera restriktiva finanspolitiken. Detta skulle även ha lett till en klart lägre takt i prisstegringarna - ytterligare understödd av en mera aktiv prisövervakning. Trycket på vår valutakurs hade blivit mindre. Fördelningen av skatterna hade blivit mera rättvis, strukturproblemen hade angripits med större snabbhet och beslutsamhet, förvirringen och förlusterna i energipolitiken hade undvikits. Investeringsutvecklingen hade blivit bättre, dels genom ett kraftfullt stöd åt bostadsbyggandet, dels genom att tron - på ett helt annat sätt än vad de borgerligas svartmålningar lett till - hade hållits levande i vår ekonomi. Såväl vår allmänna inriktning av den ekonomiska politiken som alla de olika enskilda förslagen har emellertid konsekvent avvisats av den borgerliga majoriteten i . I det läge som uppstått till följd av de borgerliga partiernas misskötsel av vår ekonomi måste emellertid vi socialdemokrater känna ett ansvar för alla de människor som kommer att drabbas av konsekvenserna av detta misslyckande. Vi kommer därför att i det följande framlägga en rad förslag som tar sikte på att vända tillbakagången i vår ekonomi och på nytt få till stånd en positiv produktions- och sysselsättningsutveckling med lägre prisstegringar och en återupprättad balans i vår utrikeshandel. Mål och förutsättningar för den ekonomiska politiken Allas lika rätt till arbete och trygghet är grunden för socialdemokratins ekonomiska politik. I regeringsställning kunde socialdemokratin föra vårt land genom de ekonomiska kriserna - på samma sätt som den socialdemokratiska politiken avvärjde krisen . Vi har alltid vägrat att acceptera en ökad arbetslöshet som ett medel i den ekonomiska politiken - vare sig det gäller att bekämpa inflationen eller åstadkomma balans i utrikeshandeln. Allas lika rätt till arbete och trygghet är för oss grunden för ett rättvist och jämlikt samhälle. Vårt valprogram års val präglades av insikten att ett förverkligande av detta mål kräver en stark och internationellt sett konkurrenskraftig ekonomi. Det är endast i en stark ekonomi som man långsiktigt kan förverkliga målet om en full sysselsättning. Det är endast i den starka ekonomin som man kan ge medborgarna den ekonomiska trygghet som alltid varit ett ledmotiv i vår politik. Det är endast i kraft av en stark ekonomi som ett land kan hävda sitt ekonomiska oberoende och självständigt förverkliga de egna ekonomisk-politiska målen. Effekterna av oljekrisen och av den långdragna internationella lågkonjunkturen sätter fortfarande sin prägel på vårt lands ekonomi. Även om de omedelbara verkningarna av krisen kunde slås tillbaka och den fulla sysselsättningen bevaras, har ännu inte det svenska näringslivet ställt om sig till de nya krav som utvecklingen i vår omvärld ställer på vår ekonomi. Skall vi kunna långsiktigt hävda vår ställning som en välfärdsstat och en framgångsrik industrination och kunna skapa arbete och trygghet åt alla är det nödvändigt att vi med kraft engagerar oss i arbetet med att bygga upp ett näringsliv och en ekonomisk struktur som är inriktade . Vi måste därför målmedvetet arbeta på att med bibehållen full sysselsättning nedbringa det allt större underskottet i vår utrikeshandel. Stora delar av den svenska industrin har en betydande internationell konkurrenskraft. Genom ständigt ökade investeringar har vi nu ett industrikapital som torde höra till det modernaste och mest effektiva inom hela OECD-området, som det tillgodoser internationellt sett höga krav på arbetsmiljön. Yrkesskickligheten och utbildningsnivån hos de anställda är också bland den högsta i världen. Vårt samhällskapital - i form av kommunikationer, vägar, hamnar etc. - är även väl utbyggt och väl ägnat att bidra till en hög effektivitet hos vårt näringsliv. Genom kraftfulla satsningar på den offentliga sektorn och genom en skatte- och fördelningspolitik i folkflertalets intresse har vi också skapat en social balans i vårt samhälle som är en stor tillgång. Alla dessa faktorer samverkar till att vårt land även fortsättningsvis har goda förutsättningar att hävda sig i den internationella konkurrensen. Vinstnivån är vid en internationell jämförelse långt ifrån så katastrofal som den borgerliga regeringen velat ge intryck av. Förlusterna är i allt väsentligt koncentrerade till utsatta branscher som stål- och skogsindustrin, gruvhanteringen, varven och rederierna samt tekoindustrin, men dessa förluster är i stor utsträckning ett internationellt fenomen som även återfinns i länder med en klart lägre lönenivå än den svenska. Även om vi har anledning att räkna med att betydande delar av det svenska näringslivet har framtiden för sig finns det delar som kommer att få bestående svårigheter att erbjuda konkurrens mot låglöneländer. Det gäller i första hand de näringar som producerar varor med en teknik som är lätt kopierbar och där alltså skillnader i lönekostnader inte kan kompenseras genom en motsvarande skillnad i produktivitet och effektivitet. Det gäller också branscher där vår råvarufördel är lika påtaglig som . För dessa delar av näringslivet måste man räkna med svårigheter för en framöver. Samhället måste där känna ett ansvar för att omstruktureringen sker under sådana former att de anställdas berättigade krav på medinflytande och inkomsttrygghet blir tillgodosedda och med ständigt beaktande av de samhällsekonomiska konsekvenserna av förändringarna. I denna situation är det ett oeftergivligt krav att man skapar nya och för framtiden mera varaktiga sysselsättningsmöjligheter. För socialdemokratin och arbetarrörelsen över huvud taget är det därför ett centralt mål att öka nyskapandet inom den svenska industrin. Vi måste erbjuda människorna sysselsättningsmöjligheter som har framtiden för sig och som kan ersätta de arbeten som till följd av utlandskonkurrensen kan komma att försvinna. Den borgerliga regeringen har i stort sett endast anvisat en väg för att lösa vårt lands ekonomiska problem och det är att minska kostnaderna för företagen och därigenom förbättra deras vinstsituation. Man har koncentrerat sig särskilt på lönekostnadernas roll och ställt i utsikt att bara dessa pressas ner tillräckligt långt i förhållande till våra konkurrensländer så kommer vårt lands ekonomiska problem att lösas. Men har man själv fört en ekonomisk politik som är klart inflationsdrivande med en kraftig ökning av det statliga budgetunderskottet och fortsatta, mycket kraftiga ökningar av vårt underskott i förhållande till utlandet. Man har därigenom skapat en grogrund för en fortgående inflation och alltså en fortgående försämring av vår allmänna kostnadssituation.