mot · G0021675 · 1977-05-31 00:00:00 — När skyddsombud finns på ett arbetsställe, och/eller arbetsgivaren är bunden av kollektivavtal med facklig organisation, blir arbetstagarnas möjlighet till inflytande över planeringen tillfredsställande med stöd av de föreslagna reglerna, avtal som träffats mellan arbetsmarknadens parter och medbestämmandelagen. I allmänhet saknas dock lokal skyddsorganisation vid nyetablering. Det är mycket vanligt att arbetslokaler byggs och utformas innan det är klargjort vilken typ av företag som skall bedriva verksamhet där. Exempel på detta är industrihotell och affärslokaler där företag får hyra in sig etc. I dessa fall är arbetstagarnas möjlighet att på ett tidigt stadium påverka planeringen från arbetsmiljösynpunkt svår att organisera, eftersom några anställda inte finns under planerings- och byggnadstiden. 6 kap. i arbetsmiljölagen äger här i regel inte tillämpning, och arbetsmarknadens parter kan inte heller lösa dessa problem genom avtal. Såväl utredningen som remissinstanserna har påtalat dessa problem. Lagförslaget bygger emellertid i övrigt på att arbetarskyddsmyndigheterna skall utgöra ett stöd och ett komplement till parternas eget arbete med att åstadkomma en bättre arbetsmiljö. Det framstår därför som naturligt att myndigheterna träder in och bevakar arbetsmiljöintressena i dessa situationer. I de fall då det krävs byggnadslov för en anläggning har f. ö. yrkesinspektionen också genom regeringens förslag delvis en sådan funktion. Detta är dock inte till fyllest på grund av att man ofta inte känner till vilken verksamhet som skall bedrivas i lokalerna och att inte alla typer av anläggningar kräver byggnadslov. Arbetarskyddsstyrelsen bör därför beredas möjlighet att föreskriva att anläggning, i vilken arbetstagare skall sysselsättas men i vars planering arbetstagarorganisation eller skyddsombud inte haft rätt att delta, endast får tas i bruk efter godkännande av myndighet. Detta bör komma till uttryck genom ett tillägg i 3 kap. 12 § i arbetsmiljölagen. De problem som gäller byggnadsarbetares inflytande från arbetsmiljösynpunkt på planeringen av byggnader, renhållningsarbetares inflytande på soprummens utformning och fastighetsanställdas inflytande på utformning av bl. a. bostadshus måste ägnas särskild uppmärksamhet i arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens arbete med byggnadslov och förhandsgranskning. Utvecklingen mot en ökad kapitalintensitet och minskad lönekostnadsandel har medfört att skiftarbetet blivit vanligare i industrin. sysselsätts en ökande andel av befolkningen i tjänstesektorns yrken, där obekväma arbetstider är vanligt förekommande. F. n. kan beräknas att ca en tredjedel av de förvärvsarbetande har s. k. obekväma arbetstider. Arbete på obekväm arbetstid har stora nackdelar, både genom de medicinska skadeverkningar som kunnat påvisas och genom de sociala konsekvenserna. Familjelivet kan utarmas, och möjligheterna till deltagande i föreningsliv och andra fritidsaktiviteter försämras för dem vars arbete är helt eller delvis förlagt till kvällar och nätter. Därför skall arbete på obekväma arbetstider endast få förekomma på områden där det är oundgängligen nödvändigt. Löntagarnas organisationer har i sina yttranden anslutit sig till utredningens principiella utgångspunkt angående möjligheten att genom kollektivavtal och dispenser från myndigheten fastställa arbetsregler för speciella fall som avviker från de generella reglerna i lagen. Beträffande dispensgivning från myndigheten understryks vikten av att all dispensgivning skall ske i samråd med berörda ge den fackliga organisationen möjlighet att på ett samordnat sätt framföra sina synpunkter. 1 huvudsak bör dock dessa frågor lösas avtalsvägen. LO har förklarat att man önskar minska de obekväma arbetstidernas förekomst genom självbestämmanderätt i frågor om arbetstidens förläggning. 1 lagförslaget har en utökning av veckovilan från 30 föreslagits. Med ledning av de erfarenheter som vinns av denna utökning bör under den närmaste framtiden prövas om en ytterligare utökning kan ske. Mycket långa arbetspass kan medföra stora olycksfallsrisker. En maximiregel för arbetstiden bör därför genomföras. Därigenom kan en olycklig fördelning av övertidsarbete förhindras, varjämte de tendenser kan motverkas som finns att koncentrera arbetstiden vid skiftarbete till färre och längre arbetspass. En dygnsmaximering av arbetstiden till bör därför inskrivas i arbetsmiljölagen. Löntagarnas organisationer avvisar de planer som framkommit i arbetsmiljöutredningen på att överföra dispensgivning och övriga tolkningsfrågor i arbetstidsfrågor från arbetarskyddsstyrelsen till yrkesinspektionen. I propositionen föreslås ingen omedelbar ändring av det nuvarande förfarandet, men departementschefen menar att det bör tas upp till förnyat övervägande hos vilken myndighet dispensärenden om arbetstidsfrågor skall handläggas. Enligt vår uppfattning bör man avvakta erfarenheterna av ett ökat medbestämmande i arbetstidsfrågorna och av arbetstidslagens tillämpning, innan man tar upp frågan till förnyat övervägande. Om frågan aktualiseras utgår vi från att den blir föremål för utredning, innan tar ställning till den fortsatta handläggningen. En stor grupp arbetstagare i vårt land har schemalagda arbetstider. Arbetstagarna måste få tillgång till sina arbetslidsscheman i så god tid att de kan planera sin fritid. Departementschefen uttalar att arbetstidsschema måste upprättas och företes då detta är möjligt samt att problemet bör kunna lösas med hjälp av medbestämmandelagen. Denna fråga är dock av så stor betydelse för de berörda arbetstagarna att de bör få stöd i lagtexten för sina berättigade önskemål. I lagens fjärde kapitel bör därför följande tillägg göras: När arbetstagare skall arbeta efter oregelbundna arbetstider skall arbetstidsschema fastställas. Detta skall upprättas i så god tid att rimlig hänsyn tas till arbetstagarens behov av att planera sin fritid. 4.6 Samordning mellan arbetsmiljölagen och arbetstidslagen Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att arbetstidsfrågorna är uppdelade på två olika lagstiftningsområden. Så ingår t. ex. frågan om övertidens omfattning i arbetstidslagen, trots att detta i stor utsträckning är en skyddsfråga. De avtal som slutits om särskild arbetstidsförkortning för vissa grupper av arbetstagare - bl. a. med anledning av hur deras arbetstider är förlagda - talar också för att arbetstidsfrågorna även i lagstiftningen bör regleras på ett enhetligt sätt. Regeringen har i propositionen hänvisat till delegationen för arbetstidsfrågor som motiv för att inte nu ta några ytterligare initiativ. Som framgår av direktiven till delegationen skall den samordna pågående utredningsarbete i arbetstidsfrågorna och ta fram det material som behövs för att arbetsmarknadens parter skall kunna ta ställning till framtida förkortningar av arbetstiden. Den har alltså inte till uppgift att lägga fram förslag i den här berörda frågan. När det gäller en fråga av det slag som ett sammanförande av arbetsmiljölagen och arbetstidslagen innebär, bör ett utredningsarbete kunna komma till stånd . Denna fråga bör bli föremål för särskild utredning. De regionala skyddsombudens verksamhet är av stor betydelse för skyddsarbetet på de små företagen. De fackliga organisationerna får anslag för verksamheten från arbetarskyddsfonden. föreslog en förenkling av reglerna för ersättning och en höjning av bidragsramen från 12 till 18 milj. kr. I propositionen har förslaget om ett förenklat bidragssystem godtagits av regeringen liksom förslaget om en höjning av bidragsramen. Enligt de fackliga organisationerna är denna höjning inte på långa vägar tillräcklig. Vi finnér att den föreslagna höjningen är ett steg i rätt riktning men hävdar att produktionen skall bära kostnaderna för verksamheten i dess helhet liksom fallet är med de lokala skyddsombudens verksamhet. För att möjliggöra en snabb utbyggnad av verksamheten bör därför nu fatta ett principbeslut om att de fackliga organisationerna skall erhålla ersättning för de kostnader som är förenade med verksamheten. När det gäller arbetsmöjligheterna i övrigt, t. ex. ledighet för uppdraget som regionalt skyddsombud, innefattas denna fråga i de direktiv som den socialdemokratiska regeringen gav till nya arbetsrättskommittén. Utredningen väntas vara klar med ett betänkande, där dessa frågor behandlas. Vi utgår ifrån att regeringen skyndsamt lägger fram förslag på grundval av kommitténs betänkande. 4.8 Skyddsombudens räll all avbryta farliga arbeten hade föreslagit att skyddsombudens rätt att avbryta farliga arbeten skulle utvidgas i fråga om ensamarbete. Regeringen har godtagit detta förslag. 1 övriga fall kommer rätten att avbryta arbeten som att gälla vid omedelbar och allvarlig fara. Enligt vår mening har stopprätten varit ett betydelsefullt instrument för att förhindra att arbetstagare drabbas av olyckor. Den har dessutom varit betydelsefull för att få till stånd förebyggande åtgärder. Det finns enligt vår mening f. n. ingen anledning att göra några förändringar i de grundläggande reglerna i detta avseende. Vi delar uppfattningen i propositionen att stopprätten försl aktualiseras när risken är överhängande och man inte hinner avvakta yrkesinspektionens ställningstagande eller när tillsynsmyndighet redan har meddelat ett förbud. Det är emellertid angeläget att tolkningen av begreppet "omedelbar och allvarlig fara står i överensstämmelse med den syn som den nya arbetsmiljölagen är uttryck för. Tolkningen bör innebära att rätten att stoppa arbetet inte bara gäller när skadan skulle bli allvarlig och visa sig utan också i de fall där effekterna skulle visa sig först senare i form av allvarliga skador. Detta gäller t. ex. fördröjd effekt av kemiska ämnen. 4.9 Arbetstagares lön dä arbetet avbrutits enligt arbetsmiljölagen Regeringen har i propositionen förutsatt att ersättningsfrågor i samband med att arbete avbrutits på grundval av arbetsmiljölagens stopprätt skall lösas i avtal mellan parterna. Det bör emellertid i sammanhanget slås fast som en rimlig princip att full ersättning skall utgå när arbetet på sådana grunder avbryts. Sådana avbrott i arbetet bör enligt vår mening jämställas med arbetad tid. har i en uppvaktning hos regeringen begärt att lagen om anställningsskydd skall ändras så att permittering utan lön inte blir tillåten. Frågan om lön vid permittering till följd av att arbetstagare eller skyddsombud utnyttjat sin rätt att avbryta arbetet enligt 3 kap. 4 ij andra stycket resp. 6 kap. 7 § bör lösas i samband med den pågående översynen av lagen om anställningsskydd. Arbetsmiljölagen kommer att ytterligare öka yrkesinspektionens betydelse som rådgivande och kontrollerande organ för det lokala arbetarskyddet. För att dessa insatser skall vara så verkningsfulla som möjligt är det angeläget att inspektionens verksamhet är väl förankrad hos regionens arbetsmarknadsparter. Särskilt angelägen är förankringen hos löntagarorganisationerna, vars stora kunskaper om arbetsmiljön på olika företag inom distriktet bör tillvaratas i yrkesinspektionens verksamhet. För att åstadkomma denna förankring hos de lokala arbetsmarknadsparterna inrättades 1974 partssammansatta styrelser för yrkesinspektionerna, yrkesinspektionsnämnderna. Erfarenheten har visat att detta var ett riktigt steg och att det finns ett par punkter på vilka yrkesinspektionsnämndernas ställning ytterligare bör stärkas. Nämndens suppleanter har f. n. närvarorätt vid sammanträdena, men eftersom de som regel inte kallas utgår ingen ekonomisk ersättning för deras deltagande. Särskilt för löntagarorganisationernas suppleanter kan detta förhållande praktiskt omöjliggöra att de genom kontinuerligt deltagande i nämndens sammanträden skaffar sig den erfarenhet som krävs för att på ett effektivt sätt träda in i den ordinarie ledamotens ställe. Därför anser vi att suppleanterna skall kallas till yrkesinspektionsnämndernas sammanträden, varvid ekonomisk ersättning skall utgå på samma sätt som för ordinarie ledamöter. Då yrkesinspektionsnämnderna inrättades, begränsades t. v. området för deras inflytande till att inte omfatta tjänstetillsättningsärenden. Sedan nämnderna nu hunnit växa in i sin uppgift att planera distriktens verksamhet finns det anledning att utvidga fältet för deras inflytande till att även omfatta tjänstetillsättningar. Arbetsmarknadsparternas förtroende för distriktets tjänstemän kan också stärkas av att de genom sina representanter i yrkesinspektionsnämnden fått tillfälle att delta i tillsättningen av dessa. Det bör därför i instruktionen tillfogas att yrkesinspektionsnämnden skall beredas tillfälle yttra sig över sökande till tjänst inom distriktet. har i ökande utsträckning personer med erfarenhet som skyddsombud anställts som yrkesinspektörer. Resultatet av detta är mycket positivt, och det bör vara möjligt att ytterligare öka betydelsen av sådana erfarenheter vid tillsättning av tjänster till yrkesinspektionen. 4.11 Den kommunala tillsynen Behovet av rådgivning från myndigheternas sida är särskilt stort på de små företagen, som i regel har liten tillgång till egna kunskaper och erfarenheter på arbetsmiljöområdet. På arbetsplatser utan maskinella hjälpmedel eller med endast enklare sådana och med mindre än tio arbetstagare biträds yrkesinspektionen av de kommunala tillsynsmännen. För att framhäva frågans vikt och kommunens ansvar för resurstilldelningen överfördes vid revidering av arbetarskyddslagen ansvaret för att utse kommunala tillsynsmän från hälsovårdsnämnden till kommunstyrelsen. Från fackligt håll har påpekats att tilldelningen av resurser för tillsyn i många kommuner är helt otillräcklig. Uppdraget som tillsynsman är ofta en bisyssla till en redan krävande tjänst som hälsovårdsinspektör. Man har också påpekat det principiellt oriktiga i att en statlig uppgift överförs till enskilda kommuners ansvarsområde och därmed blir avhängig deras förmåga och vilja att avsätta resurser för ändamålet. har mot denna bakgrund begärt att den kommunala tillsynen skall överföras till yrkesinspektionen. Vi delar uppfattning att yrkesinspektionen bör överta det direkta ansvaret för tillsynen även på de små arbetsplatserna. Detta kräver en kraftig upprustning av yrkesinspektionens resurser. Till en del kan detta ske genom att yrkesinspektionen övertar kostnadsansvaret för den mera ambitiösa verksamhet som börjat byggas upp i en del kommuner, men till mycket stor del saknas sådana resurser, varför nya måste byggas upp. Denna upprustning blir av sådan omfattning att den kräver samordnade insatser från samhällets sida, bl. a. vad avser rekrytering och utbildning av personal. För att en snabb uppbyggnad av tillsynen vid de små arbetsplatserna skall kunna komma till stånd anser vi det nödvändigt att fattar ett beslut om att överföra den kommunala tillsynen till yrkesinspektionen och begär att en utredning tillsätts med uppgift att närmare ange hur överförandet skall ske. 4.12 Samordning med miljöskyddslagstiftningen Frågorna om den yttre och den inre miljön hänger mycket nära samman. Det är därför väsentligt att bevakningen av den yttre och den inre miljöns intressen samordnas på ett så tidigt stadium som möjligt, då arbetsplatsens utformning planeras. På detta sätt kan man undvika att de båda aspekterna av miljöintresset på ett senare stadium kommer att råka i konflikt med varandra. har föreslagit att skyddsombud eller lokal facklig organisation skall underrättas om inkomna ansökningar eller anvisningar enligt miljöskyddskungörelsen. Regeringen har ej stött detta förslag, även om departementschefen understyrker vikten av att skyddsombud eller facklig organisation genom arbetsgivarens försorg kopplas in, då frågor som faller under miljöskyddslagen visar sig ha direkt samband med arbetsmiljön. Vi anser emellertid att utredningens förslag bör förverkligas för att öka möjligheterna till samordning mellan frågorna om inre och yttre miljö. Avgörandet om samband med arbetsmiljön föreligger i en fråga som faller under miljöskyddslagen bör ej fattas av arbetsgivaren. Skyddsombudet och den fackliga organisationen bör i varje enskilt fall få möjlighet att själv fatta detta avgörande. Vi anser därför att utredningens förslag på denna punkt bör förverkligas samt att arbetstagarparten bör få yttranderätt i ärenden av detta slag. 4.13 Påföljd vid brott mot föreskrift Enligt 3 kap. 13 § i lagförslaget bemyndigas regeringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrelsen, att meddela märkningsföreskrifter. Som framhållits i propositionen och starkt understrukits av flera remissinstanser är sådan märkning av stor betydelse. Avsaknad av korrekt märkning medför i många fall risk att en vara hanteras på sätt som kan medföra allvarlig hälsorisk. Med hänsyn härtill bör påföljden för brott mot sådan föreskrift vara densamma som vid brott mot föreskrift meddelad med stöd av 3 kap. 12 och 14^. Om man som regeringen föreslagit lagstiftar om lindrigare påföljd för brott mot märkningsföreskrifter än för brott mot övriga nämnda föreskrifter kommer ett sådant brott i det allmänna rättsmedvetandet att framstå som lindrigare. En sådan inställning svarar inte mot märkningsföreskriftemas betydelse för en bättre arbetsmiljö. Arbetsmiljölagen har i första hand ett förebyggande syfe, och de möjligheter som lagen ger myndigheten att genomdriva sina förelägganden är i huvudsak tillräckliga. För att dess regler skall bli verkningsfulla är det emellertid också viktigt att brott mot lagen kan beivras på ett effektivt sätt. Enligt lagförslaget skall påföljder för brott mot lagen endast kunna riktas mot fysisk person, således ej mot juridisk person. Krav har framförts från att juridiska personer skall kunna åläggas straffavgifter. Departementschefen hänvisar i denna fråga till en pågående utredning (JU 1973:11) angående en eventuell reformering av det ekonomiska sanktionssystemet och uttalar därefter: Jag vill framhålla att frågan om straffavgifter när det gäller brott mot arbetsmiljölagstiftningen är komplicerad inte minst av det skälet att lagstiftningen bör vara förebyggande och inriktad på att förbättringar skall ske i arbetsmiljön. Ett system med straffavgifter som inte tillräckligt beaktar detta skulle kunna innebära påtagliga olägenheter. Jag avser emellertid att med uppmärksamhet följa frågan. vill jag understryka att redan det föreslagna sanktionssystemet ger myndigheterna möjligheter att förhindra att någon gör ekonomisk vinst genom överträdelse av lagstiftningen. Enligt vår mening talar starka skäl för att juridiska lika väl som fysiska personer skall kunna åläggas påföljd vid brott mot arbetsmiljölagen. Annars kommer nämligen brott mot denna lag att i vissa fall behöva lämnas obeivrade på grund av svårighet att visa att viss fysisk person gjort sig skyldig till straffbar handling. Från rättssäkerhetssynpunkt vore detta högst otillfredsställande. Behovet av att straffavgifter skall kunna utdömas mot juridiska personer framgår också klart, när en företrädare för ett företag döms till ett relativt måttligt dagsbotsstraff, som sedan betalas av företaget. Syftet med straffavgiften mot juridiska personer är således att ge ett effektivt stöd för att få till stånd de förebyggande åtgärder som lagen föreskriver. Vi instämmer emellertid i att dessa frågor bör behandlas i samband med de näraliggande frågor som också omfattas av utredningsuppdraget. Frågan bör lösas i samband med motsvarande frågor för andra delar av arbetsrätten. I den av tidigare antagna propositionen 1975/76:179 angående ändringar i arbetstidslagen framhålls att en reformering av det ekonomiska sanktionssystemet är av stor betydelse för efterföljden av föreskrifter på olika områden inom arbetsrätten. Regeringen bör därför återkomma till med förslag om sanktionsbestämmelser, som gör del möjligt att ålägga juridiska personer straffavgifter vid brott mot arbetsmiljölagen. 4.15 Rättelse på den Jörelagdes bekostnad Bestämmelsen i arbetarskyddslagen om rättelse på den förelagdes bekostnad har i sin helhet flyttats över till lagförslaget. Vissa problem har dock funnits vid tillämpningen av bestämmelsen. Möjligheten för den som utfört arbetet att vända sig till allmän domstol för att få ersättning för det utförda arbetet har visat sig vara en otillräcklig garanti för att verkligen erhålla betalning, om nämligen den betalningsskydlige inte har tillräckliga tillgångar för att kunna betala skulden. Detta har inneburit att myndigheterna haft svårt att finna någon, som är villig att utföra arbetet. denna regel kompletteras med någon typ av vanhävdsbestämmelse. De närmaste årens utveckling får visa, om bestämmelser av detta slag behöver införas. 4.16 Regerirtgsprövning av föreskrift För att övergången från den tidigare anvisningsformen till bindande föreskrifter inte skulle nödvändiggöra ett mera omfattande och tidskrävande prövningsförfarande än som tidigare förekommit föreslog arbetsmiljöutredningen att arbetarskyddsstyrelsen skall ges bemyndigande att utfärda föreskrifter med kungörelses kraft utan att dessa underställs regeringen. Vi finner detta förslag välgrundat. Det stöds också med stort eftertryck av bl. a. arbetarskyddsstyrelsen och i deras remissyttranden. Den praxis enligt vilken myndigheter kan hänskjuta frågor av särskild vikt till regeringens avgörande kommer att gälla även här. Någon specialbestämmelse behövs ej för att tillförsäkra arbetarskyddsstyrelsen denna möjlighet. I regeringens förslag har emellertid i 9 kap. 4 § införts en särskild regel, enligt vilken arbetarskyddsstyrelsen beträffande föreskrift till allmän efterrättelse äger underställa regeringen fråga av särskild betydelse. Av departementschefens utalande i den allmänna motiveringen framgår att en minoritet i arbetarskyddsstyrelsen skall kunna få till stånd en sådan underställning. Risken är avsevärd att en sådan bestämmelse kan användas av en minoritet för att försena tillkomsten av angelägna regler för förbättring av arbetsmiljön. Detta kan inte gagna arbetsmiljöintresset, och någon sådan minoritetsregel bör därför ej heller genomföras. Vi yrkar därför att beslutar att 9 kap. 4 § skall utgå ur lagtexten. 4.17 Jämställdhet i arbetslivet Arbetsmiljöns beskaffenhet måste vara sådan att möjligheterna till arbete för individer med olika förutsättningar inte inskränks. Sådana arbetsmiljöer skall inte få förekomma som omöjliggör eller försvårar anställning för stora grupper på arbetsmarknaden, t. ex. genom att diskriminera det ena könet. Varje individ, ung som gammal, man som kvinna, bör bedömas utifrån sina individuella förutsättningar. Det är riktigt att gammaldags bestämmelser som gör åtskillnad mellan män och kvinnor i enlighet med arbetsmiljöutredningens förslag rensas bort ur lagstiftningen. Om det ena könet visar sig känsligare än det andra för t. ex. ett giftigt ämne, måste gränsvärden och hanteringsregler utformas så att individer av båda könen kan utföra arbetet. Samma regler skall gälla för andra arbetsmiljöfaktorer, t. ex. arbetsplatsens ergonomiska utformning. Om det på en arbetsplats förekommer miljöfaktorer med fosterskadande verkan, är det ingen acceptabel lösning att kvinnor i fertil ålder utesluts från anställning. I stället måste arbetsplatsen utformas så, att både män och kvinnor kan arbeta där. Vi hemställer att uttalar att gränsvärden och övriga regler för arbetsmiljöns utformning skall utgå från att arbetstagare av båda könen skall ha tillgång till alla arbeten i arbetslivet. Under graviditeten minskar avsevärt arbetstagarens möjligheter att utföra tungt fysiskt arbete. De anpassningar som av detta och andra skäl behöver göras under graviditeten bör så långt möjligt ske genom sådana förändringar på arbetsplatsen att den gravida arbetstagaren under ändrade förhållanden kan fullgöra sina normala arbetsuppgifter. I de fall då detta ej är möjligt, måste omplacering ske på sådant sätt att arbetstagaren ej därigenom gör någon ekonomisk förlust.