mot · G0021410 · 1977-03-03 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m. m. Propositionen 1976/77:59 innebär ett fullföljande av den på U 68-utredningen vilande högskolereformen. Redan i samband med propositionen 1975:9 gav vpk i en motion sin syn på högskolereformen och högskolans organisation och uppgifter. Men det finns anledning att här inledningsvis behandla karaktären hos högskolereformen, inte minst därför att den måste sättas in i ett vidare samhälleligt perspektiv. Den traditionella ideologin på högskoleutbildningens område har varit idén om den s. k. akademiska friheten. Huvudtanken i denna ideologi är att den akademiska utbildningen och forskningen skall vara fri från statsmakternas och andra partsintressens direkta inblandning. Forskningen skall utformas av forskarna själva, lärarna och studenterna skall själva få lägga upp sin utbildning. Denna ideologi har naturligtvis aldrig motsvarats av någon faktisk verklighet men kunde länge fungera ganska bra för att legitimera ett system med relativt stor inre självstyrelse för universiteten. Förutsättningen var det gamla systemet med en fri universitetsutbildning, ett system där bara en ytterst liten del av befolkningen fick universitetsutbildning och där denna förbehölls borgarklassen eller till denna intimt knutna skikt. I det läget kunde studenterna också räkna med att de själva skulle komma att hamna i traditionella akademikeryrken och därmed tillhöra ett mer eller mindre privilegierat skikt. växte antalet studerande vid universitet och högskolor mycket kraftigt. Detta innebar emellertid bara en mycket blygsam ökning av antalet studenter från arbetarklassen; främst kom de ökande studentgrupperna från bredare tjänstemannaskikt. Dessa studenter kunde inte räkna med ekonomisk hjälp hemifrån. Han eller hon kunde heller inte vara säker på att 11 jobb inom ett traditionellt och högavlönat akademikeryrke. Det uppstod en betydande arbetslöshet bland de akademiskt utbildade. Denna förändrade situation var en viktig bakgrund till den ökade fackliga och politiska medvetenhet som växte fram bland studenterna . Orsakerna till den stora ansvällningen av studentantalet måste naturligtvis sökas i de allt större krav på utbildning och kvalificering hos arbetskraften som den teknologiskt utvecklade kapitalismen ställer. Jämsides med detta finns ett ständigt stigande behov av akademiskt utbildade i näringslivets och statsapparatens förvaltning (inkl. inom den kommunala förvaltningen). 1 1976/77. Det är som ett försök att lösa dessa problem som 1960-talets regeringsförslag om reformering av högskolan måste ses. De lösningar man stannade för innebar - liksom vid motsvarande reformer i t. ex. och - en ökad styrning och kontroll av den högre utbildningen. Syftet med denna styrning är till en del ideologiskt. Vänsterströmningarna bland studenterna innebär ett hot mot etablerade värderingar. En ökad ideologisk övervakning av utbildningens innehåll har på så vis blivit angelägen för statsmakten. Men framför allt skall styrningen ses mot bakgrund av statens allt större engagemang i den kapitalistiska planeringen, vilket i hög grad har kommit att prägla näringsliv och ekonomisk politik i . Staten har tagit på sig ett direkt ansvar för att kapitalismen skall fungera. Man har i det läget inte kunnat lämna den högre utbildningen som en sorts självständig ö i det övriga samhället. En av staten dirigerad anpassning av högskolorna till näringslivet i stort är målsättningen för högskolereformen. Det vidgade tillträdet till högre utbildning, som är ett av de positiva inslagen i reformen, måste också ses i detta perspektiv. Det har sin rot i ett ökat behov av utbildning också för den äldre arbetskraften. Denna utvidgade rekrytering har naturligt kopplats samman med kravet på större kontroll. I det sammanhanget är det värt att uppmärksamma att den del av arbetskraften som framför allt behöver mer utbildning är tjänstemannaskikten. Studiemedelssystemet utesluter också effektivt industriarbetarna från att i större utsträckning gå in på högre utbildning. 1 samma riktning verkar också de traditionsbundna kraven på förkunskaper liksom de diskriminerande frivilliga högskoleprov, som gynnar dem som har studievana. På vilket sätt avser då högskolereformen att uppnå de skisserade målsättningarna? Huvudpunkterna är fyra. Själva förvaltningen av högskolan kommer genom den föreslagna beslutsorganisationen i långt större utsträckning än tidigare att skötas av företrädare för statsmakterna, byråkratin och det enskilda näringslivet (vilka alla i korporativistisk anda uppfattas som representanter för "det allmänna). Fasta studiegångar ersätter de studerandes fria val av kurser. Dessa studiegångar avser att ha en klar yrkes- och arbetsmarknadsinriktning, anpassad efter storfinansens intressen. De samhällsorienterande delarna hänvisas till bildningsförbunden. Utbildningen styckas upp så att helhetsperspektivet går förlorat. En nära nog total dimensionering införs. Genom spärrarna hoppas man kunna åstadkomma en bättre planering och anpassning till arbetsmarknadens behov. Genom sammanslagningar av skolor till större enheter hoppas man uppnå bättre kontroll och lättare samordning och resursutnyttjande. Utifrån den analys som här antytts ter det sig inte särskilt överraskande att och nu frångått sin tidigare kritiska inställning till högskolereformen och i allt väsentligt ställt sig bakom de av den tidigare socialdemokratiska regeringen uppdragna riktlinjerna. 1 en oppositionsställning kunde de traditionella akademiska inflytelsegrupperna inom dessa partier göra sig gällande och ett forsvar för den akademiska friheten mobiliseras i röstfiskandets tecken. Regeringsställningen har medfört ett annat läge. Vallöftena har måst svikas, de ekonomiska intressenas fordringar har blivit utslagsgivande. Vad finns då att invända mot högskolereformen? En ökad planering och större samhällsinflytande över utbildningen kan knappast i sig vara något negativt. Vari ligger felen? För det första kan verklig planering inte tänkas för en ekonomi som fungerar efter anarkiska principer. Den svenska ekonomin styrs av opersonliga marknadskrafter som inte kan kontrolleras. Detta påverkar också, om än med en viss dämpning, den offentliga sektorn. Planeringen kommer därför inte att fungera mer än fragmentariskt. För det andra är planeringen avsedd att tillfredsställa kapitalisternas ekonomi. Effektivitet är inte - ens när den kan uppnås - något självändamål. Vi måste fråga: Effektivitet för vad? Risker som man bör peka på är att en alltför snäv och trångt uppfattad yrkesinriktning kan leda till fragmenterade och handgreppsmässiga kunskaper i stället för en kritisk och vetenskapligt grundad utbildning. Kapitalismens intresse av att dess rätta natur skyls över och fördunklas medför också att en ökad styrning kan leda till fler ovetenskapliga och borgerligt ideologiska inslag i forskningen och utbildningen. Vpk kräver i stället en radikal demokratisering av högskolan, som är motsatsen både till det nuvarande professorsväldet och det föreslagna byråkratstyret. En sådan demokratisering skulle lämna rum för en progressiv och kritisk rörelse att utveckla sig på högskolorna. Vpk vill också att individen på högskolan skall tillförsäkras en fullvärdig utbildning, som ger honom/henne yrkesförberedande fackkunskaper, grundade på förtrogenhet med relevanta vetenskapliga områden men också en kritisk träning och insikter om det samhälle han/hon lever i. Vpk vill ha sådana ramar för högskoleutbildningen att det blir möjligt att utveckla en kamp för en forskning och utbildning i arbetarklassens tjänst. En förändring av utbildning och forskning i sådan riktning att den tillgodoser arbetarklassens behov åstadkommer man inte genom att förändra organisationen hos högskolans styrelser. Däremot kan organisationen försvåra en sådan förändring eller underlätta den. Det förslag som nu skall ta ställning till innebär att progressiva förändringar av högskolans verksamhet försvåras. Detta beror dels på att det införs representanter för s. k. allmänintressen och yrkeslivet, dels på att alla röster i valen till styrelser och nämnder inte väger lika tungt. t. ex. högskolestyrelsen tillsätter de ordinarie lärarna 4 eller 6 platser, medan studenterna får 3 platser. De ordinarie lärarna får alltså fler representanter än de studerande, trots att de senare är mångdubbelt flera. Ett sådant system måste karakteriseras som odemokratiskt och innebär att de etablerade uppfattningarna om vetenskap och utbildning konserveras. I propositionen föreslås, i linje med U 68-utredningen, att s. k. allmänintressen skall vara företrädda i högskolestyrelser och regionstyrelser. Det är principiellt riktigt att samhället får ett inflytande över den högre utbildningen. Däremot vänder vi oss emot att representanter för storfinansen och lönearbetarna jämställs och förklaras som representerande samhällets intressen. Enligt vår mening kan man i dagens svenska samhälle finna två intresseriktningar som är varandra rakt motsatta. Den klass som äger produktionsmedlen och därmed bestämmer om samhällets materiella grundvalar har intresse av att denna deras rätt kvarstår och att utbildningen syftar till att försvara och förstärka detta förhållande. De egendomslösa, lönearbetarna, har i motsats till kapitalägarna intresse av att produktionen underordnas demokratiska beslutsprocesser och att det privata ägandet av produktionsmedlen upphör. Därmed har man också ett annat intresse av hur utbildningen utformas. Slutsatsen blir att lönearbetare och storfinans inte representerar ett gemensamt allmänt intresse. Försöken att bortse från den ovan skissade motsättningen leder till korporativism. Dessutom innebär förslaget med allmänrepresentanter och yrkeslivsrepresentanter inte att lönearbetarna får något reellt inflytande på högskoleutbildningen. Dessa representanter kommer att utses av regering eller landsting, vilket innebär att fackföreningsrörelsen inte ges självständig möjlighet att påverka högskoleutbildningen. Vi anser att samhällets kontroll av den högre utbildningen skall ske genom regionstyrelserna. Dessa skall ha till uppgift att dra upp riktlinjerna för den högre utbildningen, göra prioriteringar och ställa upp målsättningar. Eftersom dessa uppgifter gör att regionstyrelserna fattar politiska beslut inom utbildningsområdet, blir deras verksamhet en angelägenhet för folkflertalet och bör ges offentlighet och avgöras i politiskt tillsatta organ. Regionstyrelsernas verksamhet skall inte styras av storfinansen, ämbetsmannakåren eller av lärarna och studenterna på högskolorna. Därför anser vi att regionstyrelsernas ledamöter skall vara politiker tillsatta i proportion till antalet mandat i , dock med viss minimirepresentation för varje parti. Högskolestyrelse, linjenämnd och institutionsstyrelse Högskolestyrelser, linjenämnder och institutionsstyrelser har till uppgift att utforma och lägga upp utbildningen efter de riktlinjer regionstyrelserna dragit upp. Eftersom uppläggning och utformning hänger samman med arbetsmiljön för de verksamma på högskolan skall dessa organ väljas av lärare, studenter och administrativ personal tillsammans i en valkorporation enligt principen en människa - en röst. Vårt förslag innebär också att beslutsprocesserna inom högskolan blir demokratiska och därmed i överensstämmelse med målsättningsparagrafen för offentlig verksamhet i regeringsformen. Också här skall dock gälla att var grupp har en minimirepresentation. Det är principiellt riktigt med en dimensionering av den högre utbildningen. Denna dimensionering skall emellertid grunda sig på folkflertalets behov och inte på monopolkapitalets behov av utbildad arbetskraft. I propositionen sägs att den tidigare föreslagna totalspärren av högskoleutbildningen inte skall genomföras. sägs dock att den fria tillströmningen skall kunna korrigeras under löpande budgetår om det finns behov av det. Vad man i själva verket gör är att man på papperet avskaffar totalspärren men ändå bibehåller den och gör den avhängig av tillfälliga utvecklingstendenser. När det gäller dimensioneringen måste en viktig princip vara att det skall vara möjligt att få arbete inom utbildningsyrket. Staten måste ta på sig ett avgörande ansvar för att så verkligen kommer att ske. Det innebär bl. a. bättre prognosmöjligheter och ökade resurser för yrkesvägledning. Till frågan om dimensioneringen hör också att möjligheterna måste öppnas för att på ett helt annat sätt än följa särskilda kurser vid högskolorna. Som ett tungt vägande exempel kan nämnas behovet för aktiva fackföreningsmedlemmar att under någon eller några terminer följa kurser som har att göra med arbetslivsfrågor. Trots att fler människor, framför allt unga människor, nu åtminstone i teorin ges möjlighet till bättre utbildning, är den sociala snedrekryteringen till den högre, särskilt då den längre sammanhållna, utbildningen lika stor. Här spelar naturligtvis förhållandena i den grundläggande utbildningen förskola, grundskola och gymnasieskola - en roll och måste särskilt beaktas. Vpk har i en särskild motion lagt fram förslag om en förändring av skolan i mer demokratisk riktning, varvid särskilt tagits upp också betygens negativa inverkan för utslagningen inom skolan och vikten av att den traditionella uppdelningen mellan teoretisk och praktisk undervisning bryts. Nuvarande antagnings- och urvalsprinciper missgynnar studerande ur arbetarklassen. Urvalssystemet bygger i huvudsak på betygens bibehållande, medan arbetslivserfarenhet tillmäts alltför liten betydelse. Flera utredningar har visat att den sociala snedrekryteringen är som hårdast vid de utbildningar som är spärrade, dvs. vid de utbildningar där betygen spelar den avgörande rollen. I sammanhanget måste också beaktas att invandrarnas möjligheter att bedriva högskolestudier på ett grundläggande sätt måste förbättras. Vpk anser att betygen skall avskaffas helt inom grund- och gymnasieskolan. Betygens huvudsakliga funktion i dagens skola är att slå ut elever, i första hand dem från arbetarklassen. Det mekaniska kunskapsinhämtandet, stressen och hetsen och den ökade teknokratiseringen av utbildningens innehåll är exempel på sådana negativa drag som betygssystemet bidrar till. Betygens funktion som urvalsinstrument är därtill mycket tvivelaktig. I stället borde det vara självklart att skolan genom sitt innehåll och sin organisation garanterar samtliga elever vissa kunskaper, vilket inte sker . Den betygsdiskussion som förs gäller i första hand dem som har de högsta betygen och inte samtliga i skolan. Betygen som urvalsinstrument bör i stället ersättas med ett system byggt på arbetslivserfarenhet och köprincipen. Som arbetslivserfarenhet bör också vid intagningen till vissa utbildningar räknas egna erfarenheter av vårdnadsarbete. Så kallade studielämplighetsprov bör ej få genomföras. De mäter i stort sett samma sak som betygen och kommer att få effekter också på arbetsmarknaden genom att arbetsköparna kommer att kräva att få se resultaten av genomgångna studielämplighetsprov. Den sociala snedrekryteringen till den högre utbildningen kommer att förstärkas. Också inom högskolan har självfallet betygssystemet negativa verkningar. Det försvårar och förhindrar vissa arbetsformer och är till betydande men för det pedagogiska utvecklingsarbetet inom högskolan. Enligt propositionen kommer fortsättningsvis en flora av betygssystem att användas inom högskolan. Vpk anser att redan nu bör de graderade betygen avskaffas, och bör hela betygssystemet avvecklas liksom inom grund- och gymnasieskolan. En av de viktigaste orsakerna till snedrekryteringen till den högre utbildningen är den ekonomiska situationen för de studerande. Studielånesystemet gör att bara de ungdomar som är säkra på att få jobb efter avslutad utbildning och de som vuxit upp i miljöer med en stark studietradition är beredda att ta på sig den belastning som studieskulderna innebär. Ungdomarna från arbetarklassen har svårare än andra grupper att få jobb efter utbildningen, eftersom de saknar de kontakter med arbetsköpare som ofta behövs. Därför är det naturligt att de inte vill sätta sig i skuld. Detta förstärks av den tradition mot att sätta sig i skuld som finns inom arbetarklassen och som härstammar ur de bittra erfarenheter som denna klass har av att stå i skuld och därmed vara beroende av fordringsägare. För att bryta den sociala snedrekryteringen till högre studier och ge ungdomarna från arbetarklassen samma möjligheter som andra ungdomar är en av de nödvändiga åtgärderna att införa ett studielönesystem i enlighet med vad vpk har krävt. Än mer betydelsefullt blir införandet av ett sådant studielönesystem för att bereda vuxenstuderande från arbetarklassen och de lägre tjänstemannaskikten verkliga möjligheter att delta i högre utbildning. Kravet på utbildning som en kontinuerligt återkommande företeelse har förespråkats av vpk. Syftet med återkommande utbildning är att denna varvas med annan verksamhet, i första hand yrkesverksamhet. Återkommande utbildning kan då bidra till att avskaffa den övervärdering som råder av teoretiska kunskaper och minska avståndet mellan teori och praktik. Praktisk yrkeserfarenhet gör också de studerande mer medvetna om vilka problemområden som är väsentliga att studera. Det innebär också att utbildningen kontinuerligt kan tillföras viktiga erfarenheter från den praktiska tillämpningen ute i arbetslivet. En förutsättning är då att de studerande har ett reellt inflytande över kursernas uppläggning, så att dessa kan förändras under studiernas gång och de studerandes individuella yrkeserfarenheter verkligen tas till vara. En förutsättning för genomförandet av återkommande utbildning är att tillräcklig information om möjligheterna att studera ges och att studiestimulans och kompletteringsmöjligheter ges åt grupper som saknar studietradition. För stora grupper blir utbildning också ett oeftergivligt krav för att kunna hävda sig på arbetsmarknaden. Detta gäller särskilt dem som hotas av arbetslöshet eller redan står utan arbete. Detta gäller också de människor som inte fått del av senare års utbyggnad av utbildningsväsendet. Kvinnor som söker sig ut på arbetsmarknaden har små möjligheter att utan utbildning kunna få ett meningsfullt arbete. Utbildning kan således inte ses bara som en rättighet i dagens samhälle utan även som ett tvång för att man skall kunna hävda sig på arbetsmarknaden. En förutsättning för att den återkommande utbildningen inte skall bidra till att ytterligare förstärka den sociala snedrekryteringen är, såsom tidigare framhållits, att alla ges samma möjligheter att finansiera sina studier. Högskoleutbildningen under ett huvudmannaskap Högskoleutbildningen bör organiseras under ett huvudmannaskap med en enhetlig organisation och ett enhetligt antagningssystem. dock inte att högskolor bör slås samman till större enheter på det sätt som föreslås i propositionen. De resursmässiga vinster som kan uppnås genom sammanslagningen av mindre enheter uppväger på intet sätt de negativa efTekter som blir fallet genom att den enskilda högskolan får svårare att hävda sig och sin särart i och med att besluten fattas av utbildningsbyråkrater och allmänintressen utanför den egna högskolan. Detta gäller i än högre grad på linjenämndsnivå, där de enskilda ämnenas särart och pedagogiska utvecklingsmöjligheter riskerar komma i kollision och helt förkvävas under resp. linjes standardutbildning. Utvecklingsmöjligheterna och dynamiken i olika ämnen och utbildningsvägar måste tas till vara och garanteras genom att beslutsbefogenheterna om den egna utbildningen ligger på institutionsnivå. Detta kan inte garanteras med de föreslagna sammanslagningarna. Sammanslagningar av nu självständiga högskolor och linjer bör alltså endast ske om pedagogiska skäl talar för detta och om en majoritet vid högskolan/linjen förordar detta. Kårobligatoriet innebär att de studerande vid universitet och de flesta andra högre utbildningar tvingas tillhöra en studentkår. Vi är motståndare till denna tvångsanslutning, eftersom vi menar att de studerandes organisering skall bygga på ett aktivt och frivilligt engagemang. Vi har två grundläggande krav när det gäller obligatoriefrågan. Det ena är att de sociala åtaganden som studentkårerna påtagit sig förs över på stat, landsting eller kommun. Det innebär att vi är för att det skall finnas tillgång till hälsovård, motionsidrott, lunchservering, kaféer och bostäder för alla som är verksamma på universitet och högskolor. Men det är naturligtvis inte studenterna som skall driva eller bekosta dessa verksamheter. Det andra är att de studerandes inflytande på högskolans organisation och utbildningens innehåll, på studiemiljön och på sin sociala situation måste grundas på ett frivilligt engagemang och en självständig organisering. Vi har inga principiella invändningar mot att använda statligt stöd för detta, men stödet får inte kopplas till något som helst inflytande från statsapparaten över studerandeorganisationerna. De som inte vill delta eller ekonomiskt bidra till de studerandes olika organisationer skall heller inte tvingas till vare sig obligatoriskt medlemskap eller till obligatoriskt uttaxerade avgifter. Vi anser det också felaktigt att ansluta alla studerande till en organisation eller tvinga dem att ekonomiskt stödja en organisation. De studerande har ingen sådan naturlig intressegemenskap i flertalet viktiga frågor att detta är rimligt. De klassmotsättningar som finns i det svenska samhället i stort avspeglar sig även bland de studerande, som t. ex. utbildningsfrågorna i grunden är klassfrågor. Inga studerandeorganisationer skall heller ges en särställning så att de t. ex. utser representanter till olika organ inom högskolan. Vi kommunister för fram kravet på en demokratiskt styrd högskola, skild från skendemokratiska styrmodeller av typ dagens FNYS-system. FNYSsystemet kan fungera bra, framför allt på institutionsnivå, och det är i vissa fall möjligt att genom det få igenom viktiga krav. Det gäller både för de studerande och de anställda. Men själva grunden för FNYS-systemet är val i skilda korporationer, där t. ex. en professors röst ofta väger tyngre än hundratals studentröster. Detta är inte vad vi menar med demokrati. Vpk avvisar propositionens förslag om en elektorsförsamling, som dels skall bestämma om studenterna skall delta i de olika organ inom högskolan där de har rätt att delta, dels skall ha att utse studentrepresentanter. Elektorsförsamlingen kommer att domineras av de stora kårerna med deras manifesterade borgerliga dominans, som härrör sig ur det förhållandet att arbetarklassen är diskriminerad när det gäller tillträde till den högre utbildningen. Det finns emellertid vissa kårer som inte har denna borgerliga dominans, utan där förhållandena är motsatta. Systemet med en elektorsförsamling skulle få till resultat att progressiva studentkårer i exempelvis linjenämnd, fakultetsnämnd och institutionsstyrelse skulle företrädas av borgerliga representanter. Därmed skulle elektorsförsamlingen komma att bidra till en fortsatt borgerlig klassdiktatur inom högskolan. Vpk kräver en högskola där de yttre ramarna dras upp av politiskt ansvariga organ och verksamheten i övrigt styrs av de vid eller högskolan verksamma. Detta innebär att vi kräver en högskola där alla styrelser under regionstyrelsenivå väljs av studerande, lärare och övrig personal tillsammans i en valkorporation enligt principen en människa - en röst. Alla grupper måste naturligtvis garanteras en viss minimirepresentation i varje styrelse, som de olika styrelserna väljs i allmänna och direkta val. Endast genom en sådan institutionell organisation får vi en reell demokrati på universiteten och högskolorna. Endast på detta sätt kan utbildningen få en flexibel form och ett progressivt innehåll. Propositionen innebär att inte några nya grupper omfattas av det obligatoriska medlemskapet och det ser vi som positivt.