mot · G0021073 · 1977-01-25 00:00:00 — av herrar i och Polstam om viss rätt till pension för vård av sjuka föräldrar, m. m. Det finns en liten grupp människor, s. k. hemmadöttrar, som offrar nära nog hela sin aktiva tid för att sköta hemmet och sina föräldrar. De avstår från yrkesutbildning och i många fall äktenskap för att helt ägna sig åt att vårda hemmet och föräldrarna. Genom det uppoffrande arbete hemmadöttrarna lägger ner besparas samhället de kostnader som det skulle medföra om de gamla tvingades anlita samhällelig vård. Med hänsyn härtill borde hemmadöttrarnas insatser värderas generöst. Så är emellertid inte alls fallet. De är helt ställda utanför det trygghetssystem vi byggt upp i vårt välfärdssamhälle. När denna fråga diskuterats i har det bl. a. sagts att ett avtal borde upprättas mellan föräldrarna och det av barnen som stannar hemma för att sköta sina föräldrar. På så sätt kunde större rättvisa skipas åtminstone i arvsfrågor sedan föräldrarna gått bort. Sådana avtal är emellertid i praktiken av naturliga skäl mycket svåra att upprätta dels därför att det inte är så säkert att vederbörande hemmadotter avser att stanna hemma på livstid, dels därför att det föreligger känslomässiga hinder för sådant avtal, både från föräldrars och resp. barns sida. Det är lätt för myndigheter och andra att bedöma ett handlingssätt av denna art kallsinnigt och notera att felet ligger hos vederbörande själva. Detta tänkande är lätt att tillämpa när ersättningsfrågan från samhällets sida aktualiseras. Det är emellertid enligt vår mening ett mycket cyniskt synsätt att helt bortse från de uppoffrande arbetsinsatserna - som bl. a. inneburit besparingar för samhället - när efterlevandeskyddet blir aktuellt. Det finns exempel på att många föräldrar genom den goda omvårdnad de fått av hemmadöttrar nått en relativt hög ålder trots sjukdomar och andra åldersåkommor. blir dessa hemmadöttrar vid föräldrarnas frånfälle för gamla för att söka sig ut på den öppna arbetsmarknaden. Dessutom saknar de all yrkesutbildning för att över huvud taget kunna hävda sig i konkurrensen. De politiska partierna har varit tämligen eniga om att åldringar, som så önskar, skall få stanna i sina invanda miljöer. Det är också allmänt bekant att många äldre människor fasar för tanken att flytta till ett aldrig så modernt ålderdomshem eller till en pensionärslägenhet. De vill stanna kvar i sin egen hemmiljö. Detta har inneburit att man satsat - om ock inte tillräckligt - på hemvården. Den kostar emellertid pengar, eftersom de personer som vill åta sig hemvårdaruppgifter betraktas som anställda med alla de förmåner i form av pension, sjukpenning etc. som anställningen innebär. Sådana möjligheter står inte till buds för den hemmadotter som på grund av omtanke om sina föräldrar och sin kärlek till dem gör hemvårdsarbetet på heltid. Det blir i många fall ett hårt och slitsamt jobb, inte minst när de gamla ådrar sig sjukdomar. I sådana fall kan den allmänna sjukvården avlastas, om sjukdomen är av sådant slag att den drabbade kan vårdas hemma. För hemmadottern blir detta självfallet ett utomordentligt ansträngande extra arbete, utöver de mer normala uppgifter som ingår i hemmets skötsel. Det finns enligt vår uppfattning synnerligen starka skäl som talar för att samhället generöst behandlar dessa människor som utfört ett samhällsgagnande arbete inom hemmet. Det gäller en liten minoritet på gissningsvis ett par eller tre tusen personer - men personer som besparat samhället flera miljoner genom sina insatser. När dessa människor nått sådan ålder att uppenbara svårigheter föreligger för dem att vid föräldrars bortgång söka sig till den öppna arbetsmarknaden bör åtminstone möjligheter skapas för dem till en dräglig pension, även om de inte nått den allmänna pensionsåldern. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om att socialutredningen ser över de s. k. hemmadöttrarnas situation och kommer med förslag som ger möjligheter för dem att få ett rättmätigt efterlevandeskydd grundat på de arbetsinsatser de utfört. () ()