mot · G0021227 · 1977-01-25 00:00:00 — av m. fl. om jordbrukspolitikens framtida utformning Den jordbrukspolitik som socialdemokratin fört i regeringsställning har sitt ursprung krisuppgörelse mellan det socialdemokratiska och dåvarande bondeförbundet. Bakgrunden till denna uppgörelse var den otrygghet som både löntagare och många jordbrukare levde i och insikten om att man för en bättre försörjning var beroende av varandra och av aktiva åtgärder från samhällets sida. Socialdemokratin ansåg det nödvändigt att engagera samhället för att göra jordbruket till en livskraftig näring som kunde ge trygghet och hyggliga levnadsvillkor åt dem som arbetade där. Denna strävan har ytterligare markerats i 1947 och jordbrukspolitiska beslut. Ett huvudmål för jordbrukspolitiken måste vara att trygga vår försörjning med livsmedel av god kvalité till rimliga priser för konsumenterna. Detta skall ske i en långsiktig och planmässig hushållning med de naturresurser som utnyttjas i jordbruket och under hänsyn tagen till skyddet för miljön. Det skall ske i en rationellt bedriven produktion som ger dem som arbetar i jordbruket del i den allmänna standardförbättringen. I de jordbrukspolitiska besluten efter kriget har erfarenheterna från krigstidens försörjningsproblem spelat en stor roll. Enighet har rått om att avgörande för vårt jordbruks totala omfattning blir dess förmåga att klara vår försörjning under en längre tids avspärrning men också hänsynen till den pågående utvecklingen av livsmedelssituationen i vår omvärld. Jordbruket skall rationaliseras med samhällets stöd. Familjejordbruket kommer vi kan överblicka att vara den dominerande företagsformen. Stöd skall utgå till brukare av mindre enheter där detta motiveras av sociala och regionalpolitiska skäl. Intresset för sambruk skall stimuleras. Tillgång på jordbruksmark skall säkras och spekulation med jordbruks- och skogsbruksmark hindras. Stödet till forskning och utbildning för att främja miljövänliga produktionsmetoder och ett effektivt arbetarskydd skall ökas. En social prispolitik skall tillämpas på viktiga livsmedel. skall medverka i det internationella samarbetet mot världssvälten och för en ökad livsmedelsproduktion i utvecklingsländerna. uppställde 1967 som mål för jordbrukspolitiken, att jordbruket skall åstadkomma en produktion av önskad storlek till lägsta möjliga kostnad, som de i jordbruket sysselsatta skall få del av den allmänna 1 1976/77. Motion 1976/77: 1227 För konsumenterna innebär riktlinjeratt kostnaderna för den livsmedelsproduktion som främst av hänsyn till försörjningsberedskapen måste upprätthållas inom landet skall bli så låga som möjligt och att valmöjligheter skall finnas mellan livsmedel av olika slag. Socialdemokratin utgår från att detta mål för jordbrukspolitiken ligger fast. Enligt riksdagsbeslut borde jordbruksproduktionen i fredstid upprätthållas vid en nivå som inte understeg en självförsörjningsgrad av . uttalade , att man borde söka finna ett annat sätt att ange storleken av den produktionskapacitet som krävdes från beredskapssynpunkt. Vi kan konstatera att utredningen inom jordbruket inneburit att självförsörjningen legat . På vissa produkter har vi haft ett betydande överskott som fått exporteras till lägre priser än produktionskostnaderna. Den valda tekniken att ange en lägsta självförsörjningsgrad av i fredstid som ett mått på omfattningen av vår jordbruksproduktion har visat sig mindre användbar, inte minst mot bakgrunden av den annorlunda situation vårt jordbruk kan komma att befinna sig i under avspärrning med bl. a. brist på tillgång till de produktionsmedel som jordbruket vid normala importförhållanden utnyttjar. Därför uppdrog den socialdemokratiska regeringen åt lantbruksekonomiska samarbetsnämnden att finna andra metoder för att ange produktionsmålsättningen. jordbruksutredning har i sina direktiv fått uppdraget att överväga om det finns anledning att ompröva produktionsmålsättningen. I vårt land finns en åkerareal på ca . Beräkningar, som utförts av jordbruksutredningen 72, visar att vårt framtida fredsbehov av svenska jordbruksprodukter kan produceras på en areal av om en betydande ökning sker av våra lager och man accepterar kostnaderna härför. Vid en bedömning av totalproduktionens storlek i fred får man dock ta hänsyn även till andra faktorer än livsmedelsberedskapen. Vi har iklätt oss internationella avtal om leveranser av spannmål, bl. a. till som ett led i det av uttalade önskemålet att de nordiska länderna bör eftersträva att gemensamt stärka sin försörjningsberedskap. Vi har gjort utfästelser om katastrofhjälp och livsmedelsbistånd till utvecklingsländerna. Inom landet har vi att ta hänsyn till jordbrukets betydelse inom regionalpolitiken och miljövården. Även om en stor restriktivitet iakttas måste en viss del av jordbruksmarken tas i anspråk för ofrånkomlig tätortstillväxt och kommunikationsleder. Vissa begränsningar av produktionen kan komma att aktualiseras genom krav på minskad användning av handelsgödsel och sparsamhet vid användningen av energitillgångarna. Slutligen råder det en stor osäkerhet om utvecklingen på av de internationella priserna på jordbruksprodukter och livsmedelsförsörjningen i världen. Mot den här skisserade bakgrunden finns det inte skäl till en drastisk förändring av svenskt jordbruk. Målet , format av breda politiska majoriteter, bör därför ligga fast men medlen och produktionens omfattning och inriktning anpassas till de förändrade förutsättningar som anges av utvecklingen för att uppnå dessa mål. En sådan successiv förändring och anpassning förutsattes beslut och har också skett vid flera tillfallen . Vi har full självförsörjning med konsumtionsmjölk. Av praktiska skäl bör denna produktion eftersträvas också . Jordbrukets totala produktion blir på så sätt ett resultat dels av produktionen på den åkerareal vi effektivt kan bruka, dels den nuvarande mjölkproduktionen. Under förutsättning att vi brukar en åkerareal av i stort sett nuvarande omfattning och upprätthåller vår egen försörjning med konsumtionsmjölk uppkommer överskott på framför allt spannmål men också på smör; i fredstid oljeväxter (av kvalitetsskäl), fläsk, fjäderfäkött och ägg. Praktiska skäl, lagring, hantering och försäljning talar för att jordbrukets överskottskapacitet liksom i första hand utnyttjas för spannmålsproduktion. Beräkningar visar att den permanenta överskottsproduktionen av spannmål blir betydande. Ett normalt skördeår uppgår den till ca . Storleken av överskotten bestäms ej enbart av arealerna utan även av avkastningsnivåer och konsumtionsnivåer. Överskottens storlek är vidare beroende av den samlade effekten av besluten hos de enskilda jordbrukarna om produktionens inriktning. Argumentet att vi skulle producera livsmedel för att tillgodose utvecklingsländernas behov är inte gångbart. Åtgärder från samhällets sida bör inte medverka till att stimulera till en produktion som driver upp överskottens storlek. Därför måste det vara en jordbrukets egen uppgift att finansiera överskottsproduktionen. Det är vidare angeläget att vi bereder utrymme för viss import från uländerna. Således bör t. ex. när det gäller sockerproduktionen inte hela det inhemska konsumtionsutrymmet avsättas för inhemsk produktion utan möjlighet också lämnas öppen för import, reglerad i bilaterala avtal. På så sätt kan vi hjälpa till en stabilare avsättning av deras produktion till fasta priser. Socialdemokratin ställer krav på solidaritet och social rättvisa såväl nationellt som internationellt. Detta nödvändiggör kraftiga åtgärder för att förbättra förhållandena för de fattiga länderna i världen. Beräkningar visar att svälten i världen kommer att öka under det kommande decenniet. i utgick dock från att ökande behov av livsmedel i huvudsak måste tillgodoses genom egen produktion men att ett livsmedelsbistånd från i-länderna var särskilt angeläget som fordrades för att bygga upp jordbruksproduktion. Därför måste vi medverka att bygga upp dessa länders produktionskapacitet på jordbruksområdet. I första hand ligger lösningen av dessa länders försörjningsproblem i ett bättre utnyttjande av produktionsresurserna, en bättre för förhållandena anpassad teknik och i en socialt rättvisare fördelning av produktionsresultaten. För svenskt vidkommande blir uppgiften därför att bistå med tekniskt kunnande och ekonomiska resurser samt att biträda med hjälpinsatser det tar att bygga upp jordbruksproduktionen i . har på detta område visat stor aktivitet, inte minst genom att snabbt garantera sin andel av den internationella fonden för jordbruksutveckling och initiativ för en effektivare organisation av katastrofhjälpen. Det är angeläget att detta målmedvetna arbete från svensk sida fortsätter genom bistånd med tekniköverföring och hjälpinsatser det tar för att bygga upp en egen jordbruksproduktion av tillräcklig omfattning. Den i det föregående skisserade produktionsmålsättningen för svenskt jordbruk ger utrymme för oss att uppfylla de krav på internationella hjälpinsatser som kan bedömas bli aktuella. Jordbrukssektorn är i alla industriländer reglerad så att produktionen anpassas till avsättningen på den egna marknaden, vilken genom olika åtgärder förbehålls den egna produktionen. När nuvarande prisgränssystem infördes förelåg en relativt omfattande världshandel av viktigare jordbruksprodukter där det kunde hävdas att världsmarknadspriserna avspeglade exportländernas produktionskostnader. Dessa förhållanden har radikalt förändrats, främst genom tillkomsten av EG och genom , och inträde i denna marknad. De överskott som uppkommer försäljs på världsmarknaden till priser utan direkt samband med produktionskostnaderna. Utvecklingen går därför mot ökade regleringar, som marginalerna mellan tillgång och efterfrågan på världsmarknaden blir knappare. Därmed ökar riskerna för förändringar av världsmarknadspriserna till följd av skördevariationer. Ett exempel på detta är 1974 då världsmarknadspriserna tillfälligt översteg priserna på den svenska marknaden. Alla bedömare torde vara ense om att världsmarknadspriserna under överskådlig framtid kommer att ligga lägre än den svenska prisnivån. Därför har vi liksom tidigare ett behov av att för den svenska jordbruksproduktionen utforma ett gränsskydd. Prisnivån på de svenska jordbruksprodukterna utformas efter förhandlingar mellan staten, producenterna och konsumenterna. Jordbruket skall erhålla kompensation för sina kostnader för produktionsmedel samt ersätt ning för eget arbete och nedlagt kapital. Produktionsmedelskostnaderna kompenseras efter kostnadsutvecklingen enligt index, medan ersättningen för eget kapital och arbete bestäms efter förhandlingar. Inkomstföljsamheten med andra befolkningsgrupper åstadkoms genom att arbetsersättningen nära följer löneutvecklingen för LO-grupperna. Effektivitetskravet upprätthålls genom att en årlig rationaliseringsvinst beräknas tillföra jordbruket inkomster. Det är uppenbart att vissa svårigheter uppkommer i prisförhandlingarna genom att jordbrukarna, som företagare med inkomster från både kapital och arbete, skall jämföras med löntagare med enbart arbetsersättning. Systemet torde dock ha fungerat någorlunda väl. Utvecklingen bör dock noga följas , inte minst med hänsyn till de osäkerhetsfaktorer som finns inbyggda i systemet när det gäller reella standard- och inkomstskillnader mellan jordbrukare och löntagare och risker för en av samhället subventionerad ökning av inkomstklyftorna mellan jordbrukarna inbördes, beroende på skillnader i driftstorlek och kapitalvinster. För socialdemokratin är det angeläget att sträva efter inkomstutjämning även mellan olika jordbrukarkategorier - en solidarisk lönepolitik inom jordbruket. 1 likhet med vad som överenskommits vid den senaste jordbruksuppgörelsen bör inom det ekonomiska utrymme som ställs till jordbrukets förfogande avsättas medel till en låginkomstsatsning. Jordbrukarnas behov av semester och social trygghet vid sjukdom etc. bör också beaktas i större utsträckning vid fördelningen av de inkomster som skall tillkomma jordbruket inom prisregleringens ram. När det gäller jordbrukets gränsskydd mot världsmarknaden utformades detta tidigare så att konsumenterna direkt via priserna betalade kostnaderna för den svenska jordbruksproduktionen (högprislinje). Ett alternativ som diskuterats är att via statsbudgeten betala merkostnaden i förhållande till världsmarknadspriset och att konsumenterna enbart betalar priser motsvarande världsmarknadens (lågprislinje). I det senare alternativet betalas kostnaderna slutligt ändå av konsumenterna men genom skatter eller på annat sätt. I dagens läge har en kompromiss, en mellanprislinje, vuxit fram för delar av den svenska jordbruksproduktionen. Staten betalar en del av jordbrukets kostnader via statsbudgeten, f. n. ca (inkl. moms 4 miljarder) varigenom kostnaderna för vissa baslivsmedel (mjölk, kött och fläsk) kan hållas lägre än vad som annars skulle vara fallet. Den socialdemokratiska jordbrukspolitiken syftar till att bl. a. främja konsumtionen av viktiga livsmedel hos betalningssvaga konsumentgrupper. Otvivelaktigt har de nuvarande livsmedelssubventionerna varit av stort värde för en ökad konsumtion av viktiga livsmedel bland barnfamiljer, pensionärer och andra grupper. Mot denna bakgrund är det angeläget att den nuvarande mellanprislinjen bibehålls och kombineras med en aktiv prispolitik från statsmakternas sida för att motverka drastiska ökningar av livsmedelspriserna. Livsmedelssubventionerna bör så långt som möjligt anpas sas så att de främjar en allsidig och näringsriktig kost. De bör utformas så att de inte främjar en ökad livsmedelsimport och därmed förorsakar nya exportbehov. Sannolikt kommer kostnadsutvecklingen för mjölkproduktionen, på grund av dess höga arbetsinsats, att orsaka ökade krav på prishöjningar. Därvid bör uppmärksammas möjligheterna att i stället för en generell ökning av prisstödet främja investeringsverksamheten för långsiktig mjölkproduktion. Den svenska jordbrukspolitiken bygger på solidaritet och samverkan mellan konsumenter och producenter. Detta förutsätter att de åtaganden som konsumenterna och medborgarna gör för att garantera vår livsmedelsförsörjning och jordbrukarnas andel i standardutvecklingen verkligen kommer jordbrukarna till del och att åtagandena får som resultat livsmedel till rimliga priser för konsumenterna. Av praktiska skäl måste prisstödet och livsmedelssubventionerna inkludera en viss del av förädlingsledet, mejerierna och slakterierna, även om numera kostnadskompensationen beräknas separat för jordbruksföretagen och för det primära förädlingsledet. Effektiviteten i systemet är beroende av effektiviteten i dessa förädlingsled och att inte stödet, inom integrerade förädlingsföretag, används till att subventionera priserna i de förädlingsled som inte omfattas av prisregleringen. Regleringssystemet bör också så långt som möjligt vara konkurrensneutralt, dvs. inte hindra olika företag att få tillgång till råvaror på så långt möjligt lika villkor i fråga om priser och övriga leveransvillkor. Det är angeläget att staten, som bärare av ett allmänt konsumentintresse, får ökade möjligheter till kontroll och insyn i dessa branscher. Därför bör prisregleringsmyndigheten, statens jordbruksnämnd, företa marginal- och effektivitetsstudier samt tillsammans med pris- och konkurrensvårdande myndigheter övervaka pris- resp. leveransvillkoren. Framväxten av en stark jordbrukarkooperation har spelat en betydelsefull roll i uppbyggnaden av en effektivare jordbruksnäring och en rationell distribution och förädling på livsmedelsförsörjningens område. Utvecklingen har lett till att producentkooperationen på många områden blivit helt dominerande. Detta gäller mejeriproduktionen, oljeväxterna och stärkelsen, för vilka produkter producentkooperationen har hela marknaden. Inom slakt av nöt och svin har man av marknaderna och inom ägg- och spannmålshandeln har man av marknaden. Inom sockerproduktionen har ett enskilt företag hela produktionen och marknaden inom landet. Kostnaderna för jordbrukets produktionsmedel, konstgödsel, foder och maskiner med tillbehör är av utomordentligt stor betydelse för kostnadsutvecklingen inom jordbruket. Kostnadsutvecklingen för dessa produktions medel bestämmer utvecklingen av produktionskostnadsmedelsindex, som styr den automatiska inflationskompensationen till jordbruket. En allt större del av marknaden för dessa produktionsmedel har kommit att behärskas av jordbrukskooperationen eller enskilda företag som arbetar med olika former av konkurrensbegränsningar. Under större delen av efterkrigstiden har kostnadsutvecklingen kunnat hållas tillbaka inom förädlingsledet genom omfattande storleksrationaliseringar inom mejerierna och slakterierna. Möjligheterna att fortsätta denna form av rationaliseringsverksamhet torde vara mera begränsade, varför kraven på andra former av rationalisering och effektivisering kommer att öka, om kostnadsökningarna skall kunna motverkas. Utvecklingen mot en allt större dominans av jordbrukarkooperationen eller enskilda monopolföretag i viktiga delar av det näringsliv jordbrukspolitiken omfattar aktualiserar en prövning av statens och konsumenternas möjligheter till insyn och inflytande inom denna verksamhet. Detta understryks av jordbruksregleringens komplicerade uppbyggnad och svårigheterna att lösa infomationsbehoven. En effektiv och slagkraftig jordbrukspolitik kräver en samverkan mellan olika grupper i samhället och förutsätter en allmän opinion som är informerad i sakförhållandena. beslutade om en utökning av det allmännas representation i statens jordbruksnämnd. Den socialdemokratiska regeringen hade för avsikt att genomföra denna utökning från . Vi förutsätter att denna utökning kommer till stånd . En allmän utbyggnad av konsumentinflytandet bör ske genom att konsumentdelegationen vid statens jordbruksnämnd byggs ut och förstärks. Konsumentdelegationens informationsmöjligheter bör förstärkas och byggas ut genom att delegationens kansli får utökade resurser. En översyn bör ske av delegationens sammansättning, syftande till att bygga ut representationen för konsumentintresset. Det bör vidare övervägas om inte konsumentdelegationen bör erhålla en i förhållande till jordbruksnämnden självständigare ställning. Viktiga delar av jordbruksregleringen handläggs inom de s. k. regleringsföreningarna, vari de olika intressentkategorierna är representerade. Konsumentrepresentanter bör utses i samtliga dessa föreningar. Socialdemokratin tog tidigt en positiv inställning till jordbrukarkooperationen. Denna kooperation var och är en nödvändig förutsättning för jordbrukets gynnsamma utveckling och för att de inom jordbruket yrkesverksamma skall erhålla en god bärgning. Jordbrukarkooperationen innebar, när den på allvar började utvecklas , en vidgning av den ekonomiska demokratin på producentsidan. Den allt starkare dominansen av kooperationens verksamhet både när det gäller förnödenheter för jordbruket och när det gäller avsättningen av dess produkter samt dess därvid allt större betydelse för prissättningen på jordbrukets produkter aktualiserar emellertid frågan om samhällets och konsumenternas insyn och möjligheter att påverka utvecklingen på jordbrukets och livsmedelsförsörjningens område. talar också ett starkt medborgarintresse för en fortsatt utbyggnad av den ekonomiska demokratin. Ett sådant inflytande måste utformas med beaktande av den producentkooperativa rörelsens karaktär. Med hänsyn härtill bör möjligheterna till ett dylikt inflytande bli föremål för särskild prövning i den utredning som tillsätts om kooperationens roll i det svenska samhället. Ett effektivt jordbruk förutsätter att produktionen kan bedrivas på lämpligt stora och välarronderade brukningsenheter. Trots den strukturrationalisering som bedrivits i vårt land har fortfarande alltför många jordbruk för liten areal och olämpligt arronderade skiften. Till en del har behovet av mer mark kunnat lösas genom sidoarrenden, men bristen på mark är stor. Många jordbruk efterfrågar också skogsmark som komplettering till jordbruksmarken. Andra samhällssektorer efterfrågar också jordbruksmark. Genom den ökade efterfrågan och penningvärdeförsämringen har denna situation lett fram till en snabb prisstegring på jordbruksmarken. De höga priserna på jordbruksfastigheter hindrar personer med begränsade kapitalresurser men som i övrigt skulle vara väl lämpade att ägna sig åt jordbruk från den möjligheten. Socialdemokratin hävdar att möjlighet att bli jordbrukare inte bara får förbehållas den som ärver eller har ekonomiska resurser att förvärva mark. Här som på andra områden i samhällslivet bör den genom kunskaper, erfarenheter och intresse mest lämpade få chansen. För socialdemokratin är det en angelägen uppgift att med olika medel söka medverka till en god markhushållning och motverka markspekulation med en oskälig prisstegring som följd. Därför har partiet i regeringsställning vidtagit en rad åtgärder: den fysiska riksplaneringen, ändringar i byggnadsoch naturvårdslagstiftningen och skärpt rea-vinstbeskattning. Tillsättandet av jordförvärvsutredningen är ett annat sådant initiativ. Det är angeläget att finna vägar som gör det möjligt för den som skall bedriva jordbruksproduktion att förfoga över marken till priser som inte leder till ökade livsmedelskostnader. Jordbruksmarken bör värderas till sitt produktionsvärde. Den översiktliga planeringen i kommunerna bör utvecklas så att erforderlig mark för olika ändamål kan reserveras och att därmed spekulativa förväntningar om annan markanvändning inte behöver drabba åkermarken. Värdefull får inte i onödan tas i anspråk för andra ändamål. Jordförvärvslagstiftningen får inte i realiteten sättas ur spel därför att kapitalstarka köpare kan erbjuda högre än vad som motiveras av fastigheternas avkastningsvärden som jordbruksfastigheter. Expropriationslagstiftningens värderingsregler bör kunna tillämpas. Ett speciellt problem utgör släktskapsundantagen i jordförvärvslagstiftningen. Genom dessa undantag kommer en allt större andel av jordbruks marken att ägas av släktingar och delägare i dödsbon, även om de inte längre har någon närmare anknytning till vare sig orten eller bygden. Barn och andra nära anhöriga bör även ha möjlighet att överta en jordbruks- eller skogsbruksfastighet, om de har för avsikt att fortsätta brukandet av fastigheten. Sådana överlåtelser medverkar i regel inte till att driva upp priserna. Men däremot kan det starkt ifrågasättas om släktskapsundantagen i jordförvärvslagen skall finnas kvar i de fall vederbörande inte bosätter sig på fastigheten eller brukar den. I diskussionerna om jordförvärvslagstiftningen har aktualiserats frågan om vilka kategorier som i övrigt skall kunna förvärva jordbruksfastigheter som inte är avsedda för komplettering av en redan ägd fastighet. Utgångspunkten för dessa bedömanden måste vara att markens produktionsförmåga skall tas väl till vara och att vid motstridiga intressen en total bedömning sker av på vilket sätt detta bäst gagnar samhällsintresset. Härvid bör beaktas inte enbart jordbruks- eller skogsbrukspolitiska utan även regionalpolitiska och sysselsättningspolitiska skäl. Vissa möjligheter att föra samman fastigheter i bärkraftiga enheter finns i fastighetsbildningslagen. Goda resultat från en sådan verksamhet har nåtts i . Det är angeläget att dessa möjligheter beaktas i större utsträckning. Dessa frågor uppmärksammas i en särskild motion från jordbruksutskottets socialdemokratiska ledamöter. Otvivelaktigt medverkar beskattningsreglerna till en ökad efterfrågan och stigande priser på jordbruks- och skogsbruksfastigheter. Det är förmånligt att placera kapitaltillgångar i jordbruksfastigheter, då detta leder till en lägre förmögenhetsbeskattning. Det är vidare förmånligt att använda jordbruksfastigheter som fritidsbostäder, eftersom boendekostnader kan dras av som underskott i förvärvskällan jordbruksfastighet.