mot · G0021665 · 1977-05-20 00:00:00 — De olika förslagen till inkomstförstärkningar och besparingar i statens budget skulle minska budgetunderskottet i jämförelse med de förslag som regeringen hade framlagt med ca . Såväl den allmänna inriktningen av politiken som alla de olika, enskilda förslagen har emellertid konsekvent avvisats av den borgerliga majoriteten i . Så sent som försvarade man i sin budget. framstod det som allt klarare att om man hade fullföljt den socialdemokratiska regeringens ekonomiska politik och följt den inriktning av denna politik som vi förespråkat i oppositionsställning så skulle vårt lands ekonomiska läge ha varit klart bättre. Genom att den borgerliga regeringen redan från början förlorade greppet om den ekonomiska utvecklingen befinner vi oss nu i en situation där stora löntagargrupper enligt regeringens egen bedömning kommer att få vidkännas en sänkt standard som vår utrikeshandel försvagas och priserna skjuter i höjden. En mer ansvarsfull politik skulle ha lett till en klart lägre prisstegring och därigenom även en bättre realinkomstutveckling för hushållen. Om det socialdemokratiska skatteförslaget hade genomförts kan man räkna med att väsentligt bättre förutsättningar funnits för en avtalsuppgörelse, som tillgodosett både löntagarnas intressen och samhällsekonomiska krav på stabilitet. Den osäkerhet som skapats har fått konsekvenser för både vår utrikeshandel och för investeringsverksamheten. Den borgerliga regeringen bär ett betydande ansvar för detta genom att man rev upp den skatteöverenskommelse som den tidigare socialdemokratiska regeringen hade träffat med de stora löntagarorganisationerna. Den borgerliga regeringens passiva accepterande av den kraftigt ökade prisstegringen är även en faktor som haft negativa effekter på avtalsrörelsens utveckling. Den borgerliga regeringens reviderade budgetförslag hade situationen blivit så tillspetsad att den borgerliga regeringen då fann sig föranlåten att framlägga ett så kallat åtstramningspaket. Detta bestod av tre delar, dels en 6-procentig nedskrivning av den svenska kronans värde i förhållande till D-marken, dels en höjning av mervärdeskatten med , dels införande av en 15-procentig avgift på allt oprioriterat byggande . Historiskt sett representerar denna åtgärd en nästan unik brist på konsekvens i det politiska handlandet. efter det att man i drivit igenom ett ekonomiskt-politiskt ställningstagande som innebar en kraftigt expansionistisk ekonomisk politik lägger man fram förslag om åtgärder som framstår som en fullständig motsats till det tidigare beslutet. 1 och för sig skulle detta kunna vara motiverat om en mycket dramatisk förändring ägt rum i de ekonomiska bedömningarna. Men detta är ingalunda fallet. Visserligen har regeringen något justerat upp sin bedömning av den internationella konjunkturen. Men detta innebär att man i stort sett accepterat den konjunkturbedömning som redovisades i den socialdemokratiska partimotionen om den ekonomiska politiken månad 1977 och som man vid finansdebatten reste betydande invändningar emot. Man kan med andra ord inte peka på att någon ny omständighet tillkommit - annat än att man nu redovisar en mindre uppjustering av sin konjunkturbedömning. Det är två egenskaper som först och främst utmärker regeringens nya inriktning av den ekonomiska politiken, nämligen för det första att man arbetar med en accelererad inflation som ett viktigt ekonomiskt-politiskt medel, för det andra att man vid utformningen av sin restriktiva ekonomiska politik bortser från de fördelningspolitiska konsekvenserna. Redan innan regeringen framlade sitt åtstramningspaket hade prisutsikterna starkt försämrats. Prisstegringen låg klart över den bedömning som redovisats i regeringens finansplan frän januari månad - trots att något nytt avtal ännu inte träffats för arbetsmarknaden och några lönekostnadsökningar ännu inte behövt inkalkyleras i varornas priser. Särskilt oroväckande var den starka prisstegringen på dagligvaror vilka erfarenhetsmässigt sett slår kraftigare på låginkomsttagarnas konsumtion. Såsom redan tidigare framhållits är det i första hand regeringens allmänt inflationistiska politik med stora budgetunderskott och en stark likviditetsuppladdning som gett upphov till denna ökande inflation. Men regeringens slapphet i fråga om den allmänna prisövervakningen har även bidragit till den uppkomna situationen. Det framstår nu som klart att företagen har ökat sina marginaler och gjort detta innan några nya avtal slutits om lönerna och utan att några väsentligare ändringar inträffat på det internationella prisområdet. Den ofrånkomliga konsekvensen blir därför att denna accelererade inflation resulterat i en inkomstöverföring från löntagarna och hushållen till företagen. Regeringens nya ekonomisk-politiska åtgärder kommer att leda till en ytterligare acceleration av inflationen. Helårseffekten på konsumentprisindex av mervärdeskattehöjningen kan uppskattas till inemot . Det är svårare att uppskatta effekten av nedskrivningen av den svenska kronans kurs men helårseffekten på konsumentprisindex bör vara av samma storleksordning som den som mervärdeskatten ger upphov till. Till följd av att åtgärderna inte hinner få fullt genomslag under blir effekterna på konsumentprisindex lägre. Den sammanlagda effekten av devalveringen och mervärdeskattehöjningen kan beräknas höja konsumentprisnivån med mellan mellan helårsgenomsnitten . Detta leder i sin tur till att man nu har anledning att räkna med att prisnivån kommer att stiga med 11 å , dvs. nära nog dubbelt så snabbt som regeringen angav i Denna väsentligen snabbare prisstegring kommer att få en betydande kontraktiv effekt på hushållens köpkraft. Genom skatteomläggningen kommer visserligen hushållen att få en köpkraftsförstärkning under forsta delen av De försämrade prisutsikterna medför emellertid en klar risk för en kraftig nedgång av den privata konsumtionen under senare delen av detta år. Detta skulle i så fall inträffa innan man ännu hunnit få några mera påtagliga ökningar av arbetskraftsefterfrågan från exportindustrierna. Innebörden av regeringens nya ekonomiska politik är således att den med stor sannolikhet kommer att leda till en ökad arbetslöshet . Till samma slutsats har även en rad andra ekonomiska bedömare kommit. har devalveringen bidragit till en ytterligare försämring av den svenska utrikeshandelsbalansen, vilket i sin tur kommer att leda till ett ytterligare ökat upplåningsbehov. Detta sammanhänger med att kostnaderna för importen - räknat i svenska kronor - stiger med den effektiva devalveringens belopp som intäkterna från exporten sjunker i motsvarande mån. kan det visserligen hävdas att en devalverings positiva effekter på handels- och bytesbalans först visar sig med en viss fördröjning - när exportföretagen hunnit justera ner sina priser på världsmarknaden för att därigenom öka sin konkurrenskraft. Med en förutsättning för att denna effekt skall komma till stånd är att exportföretagen verkligen utnyttjar de möjligheter som devalveringen ger dem att sänka priserna. Enligt en inom statens pris- och kartellnämnd utförd undersökning har emellertid de svenska exportföretagen på något undantag när valt att ligga kvar med sina tidigarepriser. Detta innebär att devalveringen inte kommer att förstärka de svenska exportnäringarnas konkurrenskraft utan får som enda effekt att vinsterna ökar inom dessa näringar. Devalveringen får då i första hand en inkomstomfördelande effekt. De ökade importpriserna får bäras av hushållen och leder till en relativt sett minskad levnadsstandard som exportföretagen kan ta hem ökade vinster från sin försäljning. Vi socialdemokrater tar därför avstånd från en politik som har dessa konsekvenser. Den försämrar vår utrikesbalans och den leder till en inkomstomfördelning från löntagare och hushåll till företagen. Genom ryckigheten och planlösheten i regeringens ekonomiska politik har man lyckats skapa en situation som innebär en kraftigt accelererad inflation, en starkt försämrad utrikeshandelsbalans samt påtagliga risker för arbetslöshet. Den svenska ekonomin är visserligen i grunden stark. En internationell konjunkturuppgång kommer att lösa en del av dagens problem. Men genom regeringens misstag i den ekonomiska politiken kommer såväl hushåll som företag att utsättas för onödiga påfrestningar . Vår inriktning av den ekonomiska politiken I vår motion om den ekonomiska politiken (1976/77:1294) framlade vi förslag till riktlinjer för den ekonomiska politiken som innebar en i jämförelse med det dåvarande regeringsförslaget betydligt större restriktivitet. Åtstramningen, som innebar ett ca lägre budgetunderskott, åstadkoms genom både inkomstförstärkningar och besparingar. En väsentlig del av inkomstförstärkningen åstadkoms genom förslag om att arbetsgivaravgiften skulle höjas i en utsträckning som svarade mot på lönesumman . Vi kunde här åberopa den tidigare överenskommelse som den socialdemokratiska regeringen hade träffat med de stora löntagarorganisationerna med innebörd att dessa skulle beakta denna höjning av arbetsgivaravgiften under avtalsarbetet 1977. I bilaga 2 till regeringens kompletteringsproposition förs ett resonemang om effekterna av en höjning av arbetsgivaravgifterna i jämförelse med en höjning av exempelvis mervärdeskatten. Det resonemanget leder fram till en slutsats att de fördelningspolitiska effekterna vid en höjning av mervärdeskatten skulle vara gynnsammare än en motsvarande höjning av arbetsgivaravgifterna. Flera olika invändningar kan emellertid riktas mot detta avsnitt. De hypotetiska räkneexempel som redovisas är vilseledande. De tar inte hänsyn till att de höjningar av arbetsgivaravgiften som genomförts senare år har varit kopplade till en omläggning av den direkta skatten som haft en för de lägre inkomsttagarna mycket gynnsam fördelningspolitisk profil. Resonemanget har inte heller beaktat att de senare årens höjning av arbetsgivaravgifterna kunnat läggas till grund för avtalsarbetet, vilket inte kunnat ske med den mervärdeskattehöjning som föreslogs av regeringen , efter det att avtalsbuden lagts. I vår motion ang. den ekonomiska politiken framhöll vi: Det är i detta sammanhang också av stor betydelse att vår åtstramning av finanspolitiken främst åstadkommes genom en höjning av arbetsgivaravgifterna. Deras samband med lönekostnadshöjningarna i övrigt gör att de fördelningspolitiska effekterna kan bedömas långt säkrare och därmed lättare passas in i lönepolitiken än om andra indirekta skatter höjs i motsvarande mån. Vi vidhåller vår uppfattning att arbetsgivaravgifterna i dagens läge är ett bättre medel att förstärka finanspolitiken än mervärdeskatten. Eftersom dessa avgifter kan beaktas i avtalsrörelsen, kan de ge resultat som ur fördelningssynpunkt är klart bättre än de som uppstår på grund av höjd mervärdeskatt. Under samma förutsättning är arbetsgivaravgiften ett bidrag till en stabilisering av pris- och kostnadsläget, medan momsen ökar prisstegringstakten. När vi framlade våra förslag om den ekonomiska politikens inriktning fanns det fortfarande möjligheter att väga in en höjning av arbetsgivaravgiften i avtalsarbetet . föras så långt att denna möjlighet inte längre föreligger. Vi föreslår därför att arbetsgivaravgiftshöjningen skall träda i kraft först fr. o. m. Detta är visserligen för vilket redan nu en del inteckningar gjorts i löneökningsutrymmet för bl. a. den femte semesterveckan och en ökning av sjukförsäkringsavgifterna. Å andra sidan bör detta likväl vara att föredra framför en mervärdeskattehöjning insatt . Denna kommer sannolikt att leda till realinkomstminskningar för stora grupper av löntagare. Även konjunkturpolitiskt sett är det mycket som talar för att mervärdeskattehöjningen kommer olyckligt. Den accelererade inflationen i kombination med effekten av devalveringen och mervärdeskattehöjningen leder med stor sannolikhet till en så kraftig dämpning av den samlade efterfrågan att en ökad arbetslöshet inte kan undgås under senare delen av detta år. Om man avstår från mervärdeskattehöjningen och i stället höjer arbetsgivaravgifterna per , blir finanspolitiken bättre anpassad till den konjunkturutveckling som kan förutses. I regeringens budgetproposition från hade man under anslaget oförutsedda utgifter inräknat medel för en indexreglering av skatteskalorna fr. o. m. . I vårt alternativa budgetförslag hävdade vi att justeringar av skatteskalan i princip bör finansieras genom kompenserande inkomstförstärkningar varför vi räknade ner detta anslag med det belopp som reserverats för detta ändamål. har emellertid skatteutredning framlagt ett detaljerat förslag till en indexreglering av skatteskalorna. Förslaget är enligt utredningens borgerliga majoritet den enda tänkbara utformningen av en indexreglering. Varje annan lösning innebär att man gör avsteg från den tanke som ligger bakom principen. Vi har därför nu fått bättre möjligheter att beräkna den statsfinansiella effekten av en indexreglering av skatteskalorna fr. o. m. . Avgörande för denna kostnad är utvecklingen av konsumentprisindex för den 12-månadersperiod som slutar året innan omläggningen avses äga rum. Det torde nu vara helt klart att uppgången av konsumentprisindex för den ifrågavarande perioden kommer att bli . Kostnaden för en genomförd indexreglering kommer i så fall - inklusive den kompensation till kommunerna för bortfall av skatteunderlag som den leder till - att uppgå till inemot . Samhällsekonomiskt sett kommer hälften av denna kostnad dvs. att 'uppstå . Enligt vår mening bör förslaget om indexreglering av skatteskalorna icke genomföras. En rad olika skäl talar mot detta system. Ett genomförande av en indexreglering innebär att de fördelningspolitiska orättvisorna förstärks, att våra möjligheter att föra en effektiv stabiliseringspolitik försvåras, att inflationen påskyndas samt - inte minst viktigt - att statsfinanserna försvagas i en utsträckning som i dagens läge icke kan accepteras. Vi anser att effekterna av inflationen på skatteskalorna i stället bör beaktas genom återkommande skatteomläggningar. Därvid bör hänsyn inte endast tas till prisstegringstakten för en passerad period utan alla de omständigheter som föreligger i det då rådande läget bör vägas in. De fördelningspolitiska effekterna av en indexreglering blir särskilt utmanande om den finansieras genom höjningen av mervärdeskatten. över framstår den av regeringen föreslagna mervärdeskattehöjningen som ett sätt att tillföra statskassan de medel som ofrånkomligen krävs för att genomföra indexregleringen. De statsfinansiella perspektiv som redovisas i den långtidsbudget som fogats som en bilaga till det reviderade budgetförslaget ger klart vid handen att nya inkomstförstärkningar måste vidtas om statens intäktsbortfall på grund av indexregleringen skall kompenseras. Regeringen har uppenbarligen valt taktiken att inte presentera kostnaderna för indexregleringen i dess rätta sammanhang nämligen när beslut om denna reglering tas. I stället avser man att täcka en del av kostnaden genom den mervärdeskattehöjning som föreslagits i proposition 1976/77:144 - en annan del av finansieringen kommer med stor sannolikhet att tas ut och då också i form av en höjning av de indirekta skatterna. Men det samlade resultatet av dessa olika omläggningar kan ändå inte döljas: det blir en kraftig och snabb överflyttning av skattebördan från höginkomsttagare till låg- och medelinkomsttagare. Därför säger vi socialdemokrater nej till såväl mervärdeskattehöjningen som den indexreglering av skatteskalorna som mervärdeskattehöjningen avses finansiera. Övriga delar av vårt budgetförslag redovisas i ett följande avsnitt. Sammantaget leder de olika förslagen till att vi kan redovisa ett budgetunderskott /78 som är inemot 2 miljarder lägre än det som den borgerliga regeringen föreslagit. Detta innebär att vi föreslår en längre gående åtstramning av den inhemska efterfrågan än vad regeringen föreslagit. I ett väsentligt avseende skiljer den sig emellertid från de borgerliga förslagen. Huvuddelen av vår åtstramning sätts in först under första delen av . Då har man all anledning att räkna med att den internationella högkonjunkturen har börjat få ett genomslag på den svenska exportindustrins arbetskraftsefterfrågan. Då bör arbetsmarknaden tåla att vår inhemska efterfrågan utvecklar sig i en långsammare takt. Då kan vi även räkna med att den totala produktionen ökar snabbare än vad som framstår som sannolikt för Med vårt budgetalternativ bör man kunna åstadkomma en väsentligen bättre balanserad utvecklingsbild än vad som följer av det borgerliga förslaget. Vårt alternativ leder till en klart lägre prisstegring och en fortsatt väl hävdad sysselsättning. Vårt alternativ ger även samhället de resurser som behövs för att med kraft kunna möta problemen på arbetsmarknaden - såväl de strukturproblem som vi har anledning räkna med för relativt som de mera allmänna problem som skulle följa om den internationella konjunkturutvecklingen mot förmodan skulle bli svag. Det borgerliga alternativet däremot driver på inflationen, försämrar vår utrikeshandelsbalans och leder till klara risker för en ökad arbetslöshet - en arbetslöshet som man inte kommer att kunna möta med samma kraftfulla åtgärder som den socialdemokratiska politikens. Den bild över den ekonomiska utvecklingen som regeringen presenterar i sin kompletteringsproposition är i väsentliga delar särme än den som redovisades i budgetpropositionen från . Produktionsökningen blir lägre, investeringstakten inom industrin är drastiskt vikande, hushållens inkomstutveckling sämre och därmed också takten i den privata konsumtionens ökning lägre, prisstegringen markant högre samt underskottet i bytesbalansen större. En väsentlig del av förklaringen till denna sämre utvecklingsbild finns att söka i den accelererade inflationen. Den drar ner hushållens disponibla inkomster i en utsträckning som gjort det nödvändigt för regeringen att förutsätta en minskning av sparkvoten för att den redovisade ökningen på i privat konsumtion skulle komma till stånd. Men denna minskning av sparbenägenheten, som utgör en strategisk förutsättning för regeringens konsumtionsprognos, förefaller att vara byggd på mycket lös grund. Man har snarare anledning att mot bakgrunden av det ekonomiska läget förvänta sig ett motsatt beteende från hushållssektorns sida. Det finns anledning att erinra om att hushållen , då avtalssituationen i vissa delar påminner om den vi upplever, ökade sin sparkvot mycket kraftigt - så kraftigt att den privata konsumtionen i fasta priser minskade i förhållande till 1970. Tar man dessutom också hänyn till att regeringens prisprognos sannolikt är tilltagen i underkant så framstår den privata konsumtionsprognosen som ännu mera osäker. Det behövs endast att konsumentpriserna ökar med ett par procent mera än vad regeringen förutsatt för att uppgången i privat konsumtion skall förbytas i en nedgång. Det är mot denna bakgrund som vi har ansett att regeringens förslag om en höjning av mervärdeskatten fr. o. m. juni månad 1977 vara stabiliseringspolitiskt sett klart olämpligt. Det kommer att få negativa effekter på sysselsättningen inom såväl varudistribution som tillverkningsindustrin. Men detta kommer att inträffa innan den förutsedda ökningen av exporten hunnit få några effekter på arbetskraftsefterfrågan. I vårt alternativ läggs i stället huvuddelen av den åtstramande effekten . Vårt alternativ kommer alltså att leda till en lägre konsumentprisstegring och en högre real disponibel inkomst än den som regeringen har förutsatt. Genom vår politik behöver man inte löpa risken att få så kraftiga kastningar i den inhemska efterfrågan som ett förverkligande av regeringens ryckiga politik skulle leda till. tryggar vi en bättre sysselsättningsutveckling. Den offentliga konsumtionen beräknas fortfarande utgöra ett expansivt element i efterfrågebilden. Regeringen har emellertid på en väsentlig punkt reviderat sin bedömning från och det gäller uppfattningen om kommunernas ekonomi. förutsatte man att en mycket kraftig förbättring skulle äga rum i kommunernas finansiella sparande . Det har redan tidigare påpekats att regeringen gjort sig skyldig till en allvarlig felbedömning och omfattande felräkningar vid sin analys i budgetpropositionen av kommunernas ekonomi. Den bild man presenterade var alldeles för ljus - i realiteten kommer ett stort antal kommuner att brottas med betydande problem inte bara utan även under I viss utsträckning har alltså regeringen tagit lärdom av kritiken på denna punkt. Men troligen presenterar man fortfarande en alltför optimistisk bild av den kommunala verksamhetens utveckling under det innevarande året. Man synes genomgående ha räknat med låga tal för kostnads- och löneökningarna. Utgifterna blir därför sannolikt större till följd av i första hand en högre pris- och kostnadsstegring. På investeringssidan har man sannolikt anledning att räkna med att den ökade inflationen får som effekt både en ökad kostnad och en något lägre volym. Sammantaget synes regeringen ha överskattat kommunernas finansiella sparande med i varje fall . 1 detta sammanhang vill vi även rikta uppmärksamheten på det förhållandet att regeringen uppenbarligen inte i sitt budgetförslag inräknat några särskilda medel för en förstärkning av den kommunala sektorns ekonomi - trots att olika talesmän för regeringen uttalat sig för att en sådan förstärkning bör utgå för . Vi vill i detta sammanhang peka på det utsatta läge som vissa kommuner befinner sig i. Vi har fått en alltmera segregerad bostadsbebyggelse som lett till att klyftorna mellan kommunerna i fråga om inkomstunderlag vuxit kraftigt. är emellertid behoven av service minst lika uttalade om inte större i kommuner med låg skattekraft som för att tillgodose dessa behov tvingats höja sin kommunalskatt kraftigt. Vi anser det viktigt att dessa kommuner ges ekonomiska möjligheter att möta de stora problem som de nu står inför. Utvecklingen på investeringsområdet anser vi vara oroande. Det är genom investeringar som många av framtidens problem skall lösas. Det är genom en utbyggd industrikapacitet som vi skall kunna lösa våra problem på utrikeshandelsbalansens område. Det är genom ett ökat bostadsbyggande som vi skall kunna undvika att hamna i en situation med bostadsbrist. På båda dessa områden redovisar emellertid regeringen en negativ bild utan att föreslå åtgärder för dess avhjälpande. Vi kan inte utesluta att regeringen genom sitt eget agerande bidragit till denna negativa utveckling. Genom att frammana bilden av en ekonomi i kris, genom att ständigt upprepa att vår ekonomi förlorat i konkurrenskraft, har den borgerliga regeringen skapat pessimistiska stämningar inom näringslivet som bl. a. kommit till uttryck genom denna försvagade investeringsvilja. Samma effekt får självfallet också den allt större oklarhet som regeringen skapat i frågan om det svenska näringslivets framtida energiförsörjning. föreslog vi att en strukturfond skulle inrättas och att Investeringsbanken skulle gesen förstärkning av sitt aktiekapital. Härigenom skulle man kunna ge kapitalbildningen ett värdefullt stöd och lägga grunden för fortsatt ökande industriinvesteringar. redovisar regeringen en radikalt försämrad bild på industriinvesteringarnas område utan att vidtaga några åtgärder för att möta detta. Vi upprepar därför vårt förslag från att en särskild strukturfond inrättas och att Investeringsbanken ges förbättrade möjligheter att kunna bistå industrin i lösningen av deras finansieringsproblem. Vi har tidigare redovisat behov av särskilda åtgärder på bostadsbyggandets område. Igångsättningen är f. n. drygt 50 000 bostadslägenheter medan behoven kan beräknas uppgå till 70 000 lägenheter . Förklaringarna till det svaga bostadsbyggandet är flera. Den nuvarande snabba byggnadskostnadsstegringen liksom hyreshöjningarna har stor betydelse. Får denna utveckling fortgå utan att kraftfulla åtgärder vidtas kommer läget på den svenska bostadsmarknaden snabbt att försämras.