mot · G0021043 · 1977-01-25 00:00:00 — Från och med ingången av avskaffades det straffrättsliga ansvaret för tjänstefel. I huvudsak ersattes det med ett till sin karaktär arbetsrättsligt system, enligt vilket arbetsgivaren - myndigheten - kan ålägga arbetstagare disciplinpåföljder eller i svårare fall avskeda honom, därest han försummar sig i tjänsten. Samhället förbehöll sig dock att alltjämt kunna straffrättsligt beivra - förutom vissa uppsåtliga brott - vårdslös myndighetsutövning. Regler härom intogs i 20 kap. 1 S . Bestraffningsmöjligheten finns emellertid endast i de grövre fallen. Sålunda skall fråga vara om sådan offentlig verksamhet som utgör utövande av myndighet. Vidare skall felet ha lett till bl. a. förfång, som icke är ringa, för någon. Slutligen måste felet ha begåtts av oaktsamhet som är grov. Det är det sistnämnda kriteriet som oftast blir aktuellt. Att fråga är om myndighetsutövning är vanligen klart och att någon lidit icke obetydlig skada av misstaget kan ofta nog också fastslås. Svårigheterna möter då det gäller om tjänstemannens oaktsamhet, då han begått misstaget, kan betecknas som grov eller ej. Fråga är i själva verket om vilka krav det allmänna skall ställa på de befattningshavare som anförtrotts att utöva statens och kommunernas makt. Den offentliga sektorn befinner sig i oavlåtlig tillväxt. Det har visat sig nödvändigt att samhället ingriper reglerande på allt fler områden. Därmed har byråkratins makt också rent faktiskt vuxit. Det ter sig naturligt i denna situation att ha stora krav på tjänstemännens aktsamhet. När det allmänna ger sina anställda så stort inflytande över enskilda medborgare i olika avseenden, måste å andra sidan av dessa anställda fordras att de tänker sig väl för innan de fattar beslut, som innebär att bördor läggs på de enskilda. Kraven på aktsamhet måste ställas högre ju mer vittgående konsekvenser ett beslut får förden berörde enskilde. ex. fråga om ett frihetsberövande, måste fordras att den beslutande noga överväger att alla förutsättningar för ett sådant ingripande verkligen föreligger. Oaktsamheten måste i dylika fall bli grov. Icke minst vid beslut, som berör de i 2 kap. regeringsformen skyddade fri- och rättigheterna, får detta synsätt betydelse. Det år som gått har icke givit mycket vägledning för hur begreppet grov oaktsamhet kommer att tolkas i detta sammanhang. Det ankommer nämligen på domstolarna att vid tillämpning av straffbudet i om vårdslös myndighetsutövning dra upp gränserna för vad som skall betraktas som grov oaktsamhet. Några mera klargörande prejudikat har icke ännu erhållits. Från dessa utgångspunkter är ett avgörande av JO från av intresse. I detta fall hade åklagaren i ett brottmål anhållit den tilltalades offentliga försvarare, en advokat, för åtgärder som denne företagit i anslutning till uppdraget, anställt husrannsakan på advokatens kontor och i hans bostad samt begärt hans häktande, varefter en domare beslutat om advokatens häktande. Denne var berövad friheten i , innan vederbörande hovrätt fann ingripandet mot advokaten sakna laga grund och frigav honom. anmälde händelsen till JO. Denne fann att grov oaktsamhet icke kunde läggas åklagaren till last. Vad gällde domaren fann han att domarens häkningsbeslut inneburit förfång för advokaten. Domaren hade enligt JO över huvud icke gjort något sådant fel som borde beivras. Vad gäller åklagaren fann han sådant tjänstefel föreligga som arbetsgivaren kunde ha intresse av att påtala inom ramen för sina befogenheter. JO fann sålunda ingreppet att utan laga grund beröva en advokat friheten i för åtgärd i samband med utövande av uppdrag som offentlig försvarare icke innefatta vårdslös myndighetsutövning. Spörsmålet är desto viktigare som den enskilde är avskuren från att själv föra talan mot den ansvarige tjänstemannen för exempelvis vårdslös myndighetsutövning. har genom att ansluta sig till konvention om de mänskliga friheterna och de grundläggande rättigheterna åtagit sig att i enlighet med kraven i denna konvention ge var och en rätt att föra talan inför inhemsk domstol i anledning av avsteg från konventionen. Då ratificerade konventionen var man medveten om att de enskilda i icke har någon rätt att själva tala å tjänstefel, men det framhölls då att har JO, som i dylika fall som representant för och därmed också för den enskilde äger föra talan. Det finns särskild anledning understryka vad här sagts i det läge som råder, då domstolspraxis saknas om vad som skall förstås med grov oaktsamhet som kriterium för brottet vårdslös myndighetsutövning. Om JO - och andra överåklagare - underlåter att föra fram fall till domstolarna, får vi över huvud ingen praxis på området. Hela bestämmelsen om vårdslös myndighetsutövning riskerar att bli en död bokstav. Det vore en synnerligen allvarlig rättsutveckling, om även den sparsamma rest av det straffrättsliga tjänsteansvaret som finns kvar i skulle vittra bort. En möjlighet är att ändrar instruktionen för JO så att här ovan anförda synpunkter kommer till uttryck. En annan metod är att göra ett tillägg i 20 kap. 1 S 2 stycket av ungefärligt innehåll att oaktsamhet skall bedömas som grov om gärningen medfört kränkning av enskilds fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen. Den senare metoden torde vara att förorda. Åberopande vad som sagts hemställs att hos regeringen begär ett tillägg i 20 kap. 1 S 2 stycket rörande oaktsam myndighetsutövning.