mot · G0021520 · 1977-03-28 00:00:00 — med anledning av propositionen 1976/77:74 om inriktningen av säkerhetspolitiken och totalförsvarets fortsatta utveckling Balansen i försvaret får inte äventyras genom försök att vidmakthålla en tidigare numerär som i olika avseenden kan ges nödvändigt kvalitativt innehåll. I denna motion om försvaret skall jag diskutera ett antal avvägningsproblem som illustrerar vådorna av att numerären i det svenska försvaret så helt får dominera över kvaliteten. Den redan tydliga obalansen i försvaret ser ut att bli allt värre. Vidare tas frågan upp hur man inför nästa försvarsbeslut skall kunna nyttja eller anpassa försvarets planeringssystem så att riksdag, massmedia och allmänhet får en rimligare situation inför långsiktiga försvarsbeslut. 1972 och innevarande år har visat att det sofistikerade och påkostade planeringssystemet inte klarat att ge tid för och underlag till en önskvärd försvarsdebatt. Genom att försvarets numerär ges absolut företräde som försvarets reella ekonomiska ramar minskats tenderar de kvalitativa bristerna att öka mycket allvarligt. Att bygga in sådana brister i förhoppning om att kunna reparera dem blir allt orimligare, eftersom ett försvar i obalans förlorar alltmer i trovärdighet. Obalans mellan numerär och kvalitet häri vissa tidigare skeden varit ytterst påtagliga. försvar vid tiden för var totalt ihåligt till följd av undermålig kvalitet. Inför fanns stor numerär, byggd på allmän värnplikt, men bristerna i utrustning och utbildning var långt större än den militära sakkunskapen förstod bara . Inför fanns utomordentligt stora kvalitativa brister, främst i fråga om flyg, pansar och luftvärn. Dessa brister skulle ha varit ännu mycket värre därest politikerna följt den konservativa generalstabens förord för ännu större numerär. Det gäller att se till att vi inte nu drar på oss stor obalans, dvs. ett i förhållande till kostnaderna ineffektivt försvar. misstag kan nu kritiseras, men dagens och morgondagens obalans borde kunna undvikas då vi nu har helt andra möjligheter än tidigare att studera, planera och analysera genom försvarets planeringssystem. 1 1976/77. Dagens och ännu mer morgondagens kvalitativa brister inom försvaret gäller såväl personal, utbildning som materiel. En del brister har funnits länge, t. ex. inom krigssjukvården. (Enligt flera studier är denna så dålig att den sannolikt blir den faktor som i ett krig först gör våra förband obrukbara.) Andra brister har blivit alltmer drastiska i takt med att organisation och materiel förbättrats hos tänkbara angripare. Dit hör de svenska markstridskrafternas primitiva transportsätt (cykel och cykeltolkning mot terränggående bandfordon hos andra). Vidare ytattackfartygens avsaknad av en modern sjörobot (torpeder är utomordentligt långsamma jämfört med robotar, vilket ger en helt orimlig duellsituation). Andra brister kommer att uppstå till följd av inriktning hos nuvarande försvarsplanering, främst den väldiga minskningen av luftförsvaret. (För de högsta höjderna försvinner det enda vi haft, de sex divisionerna Bloodhoundrobotar, som skrotas av ekonomiska skäl. Jaktflygets kvalitet hålls uppe, men antalet divisioner minskar så kraftigt att möjligheterna att skydda landet mot luftangrepp blir mycket sämre än .) Utbildningen av de värnpliktiga ger oroande svagt resultat. Utbildningstiden kan inte utnyttjas effektivt, och som förklaring anförs oftast att antalet instruktörer inte räcker för det antal värnpliktiga vi har. Utbildningsmålen har reducerats i anslutning till den försöksvisa avkortningen av utbildningstiden, vilket minskat förbandens användbarhet. Men inte heller dessa begränsade mål , och därför måste en del förband underkännas för avsedd uppgift. Merparten - under föregående utbildningsår 223 av 289 utbildningsenheter inom armén - fick betyget "godtagbart. Bara 56 enheter fick betyget bra. Från personalhåll har betonats att begreppet godtagbart i verkligheten är tämligen negativt, med snudd på underkännande. Man får också anta att chefer drar sig för att sätta betyget underkänt, eftersom man inte gärna vill erkänna ett misslyckande. Bristen på reservbefäl och värnpliktigt befäl i krigsorganisationen är mycket stort. Detta minskar förbandens möjligheter att lösa tänkta uppgifter. En mindre krigsorganisation skulle ge bättre befälsuppfyllnad. Ett förbands utrustning avgör till stor del vad som är möjligt att prestera. Om förbandet bara har traktor och cykel för persontransport blir rörligheten strategiskt (till och från stridsplatsen) och taktiskt (på stridsfältet) så svag att man kommer i starkt underläge i en rörlig krigsföring. Om angriparen har större rörlighet blir försvarets möjligheter att överraska och kraftsamla ytterst små. De kontinentala stridskrafterna till lands transporteras i stor utsträckning i pansrade bandfordon, vilket ger stor framkomlighet och snabbhet. som soldaterna har gott skydd innan de utvilade sätts av i stridsområdet. De svenska förbanden har begränsad förmåga att strida i mörker. Striderna i visade hur stora fördelar den sida har som förfogar över effektiv utrustning för ledning och målbestämning i mörker. Underrättelsemedlen i det svenska markförsvaret brukar anges som en stor brist. Kan man inte lokalisera en motståndare, snabbt identifiera olika mål och rikta in elden mot dessa spelar det liten roll hur många vapen man har. Även i andra sammanhang - för ledning på olika nivåer - torde svenskt forsvar vara underförsörjt med elektroniska hjälpmedel. Genom att elektronik blir allt lättare och billigare genom miniatyrisering finns här stora möjligheter för framtiden. Luftvärnet är ålderdomligt, med pjäsmateriel . Eldhastigheterna är små jämfört med t. ex. den materiel som användes i . Om eldluftvärnet, de äldsta pjäserna samt den minsta kalibern, endast anses effektivt mot långsamflygande enheter, främst helikoptrar, blir sådant luftvärn tämligen meningslöst mot attackflyg utrustat med robotar eller styrbara bomber. Luftskyddet för hamnar, trafikpunkter, kraftverk etc. minskas kraftigt, som jaktflygets kapacitet minskats utomordentligt starkt. Robotluftvärn finns endast för direkt skydd av vissa markförband och vissa fartyg. En modernisering av Hawk-roboten - med god prestanda även mot lågtflygande snabba enheter - ger visst skydd åt pansarförband. Robot 70 anskaffas förvissa förband, för insats i vackert väder, på höjder över utskjutningsstället. Det är en mycket klar iakttagelse att luftvärnet fått ytterst ringa del av materieltillförseln inom markstridsförbanden. Artilleriet är i många avseenden eftersatt, med pjäsmateriel till stor del från krigsåren. har klart visat hur stor betydelse ett modernt artilleri har i pansarstrid. I kommer den nya haubits 77 att tillföras infanteribrigaderna, som därmed fåren väsentlig förbättring av sin indirekta eld. Det kanske förvånande inträffar då att dessa förband får artilleri med större rörlighet, räckvidd och skotthastighet än artilleriet vid pansarbrigaderna. Artilleriet brukar tillsammans med pansar anges som huvudvapnet hos markstridskrafterna, medan infanteriets roll mest är att sekundera och följa upp. Detta understryks ännu mer genom att målen numera anges vara att stoppa stridsfordon (samt fartyg och flygplan), inte att bokstavligt skjuta ihjäl så många soldater som möjligt. Men en svensk struktur som satsar relativt alltmer på rent infanteri ger ökat inslag just av direkt dödande på ömse sidor - rimligen dock mest på den egna där andelen oskyddade soldater är störst. Pansarvärnsvapnen har ansetts rätt väl tillgodosedda i svenskt försvar. Pansarskott, granatgevär, rekylfria pansarvärnspjäser, lätta pansarvärnsrobotar, minor och stridsvagnar ingår som vapen mot pansar. Antalet stridsvagnar minskar, och blir i utgångsläget utan kompletta pansarförband. års bedömning är tydligen att pansarvärnet kommit på efterkälken genom avsaknad av tyngre pansarvämsrobotar. Detta blir en utomordentligt allvarlig brist om - som rapporter visar - nya pansarskydd med långt större motståndskraft tas fram utomlands. En mycket stor del av de svenska pansarvärnsvapnen har begränsad genomslagskraft och kan inte antas stoppa moderna stridsvagnar. Behovet av tyngre pansarvämsrobotar är därför mycket stort. har en närmast uppseendeväckande brist på helikoptrar i krigsorganisationen. Det är en ytterligare illustration till att rörligheten länge varit lågt prioriterad. I väglösa områden och i ett land med stora avstånd blir helikoptern ytterst användbar. En angripare mot kan väntas använda helikoptrar till en lång rad funktioner. I flera länder ingår helikoptrar i organisationen för arméförband. I finns endast en mindre enhet, i praktiken tydligen endast avsedd för övre . Den innehåller ett 20-tal medeltunga och lika många lätta helikoptrar (plus ett 20-tal som tas från polisen och civila ägare). Som jämförelse kan anges att det brittiska försvaret, som numerärt är ungefär hälften så stort som det svenska, förfogar över drygt 300 helikoptrar för arméuppgifter. häröver 400 helikoptar inom armén. armé, ungefär hälften så stor som den svenska, har 550 helikoptrar. och förfogar ute i divisionerna och centralt över så stora mängder helikoptrar att det är fullt möjligt för dem att bedriva operationer med helikoptrar som dominerande transportsätt. Genom att svenskt försvar har så få helikoptrar kan man räkna med att dessa inte kan avdelas för sjuktransporter. Just svagheten i transporten av skadade är den kanske allra största bristen i den svenska krigssjukvården. Tiden från skada till dess patienten kommer under kompetent vård måste hos oss räknas bli flerdubbelt så lång som hos t. ex. de amerikanska styrkorna i eller hos israelerna. De amerikanska soldaterna i fördes i av fallen till sjukvård med helikopter. av de soldater som överlevde skadetillfället dog senare av sina skador. Dödligheten och frekvensen kvarstående men ökar mycket kraftigt med den tid som det tar innan den skadade får vård. (Inte nog med att vi har en svag transportorganisation för skadade. Dessutom är nuvarande organisation sådan att åtskillig tid förloras genom ett stationssystem som gör att den svårt skadade inte direkt forslas till ett ställe, där t. ex. operationer kan utföras.) En dåligt fungerande krigssjukvård inverkar också starkt negativt på förbandens psykiska motståndskraft. Utländska erfarenheter och även svenska analyser visar att helikoptrar kommer att bli ett allt effektivare attackvapen, särskilt som bärare av pansarvärnsrobotar. Helikoptern kan mycket snabbt förflyttas och ingripa mot stridsvagnar och andra pansrade fordon. De nuvarnade möjligheterna att från stridsvagnen upptäcka helikoptern är små. ger en utomordentligt effektiv kraft, som bedöms kunna bli avgörande i många stridssituationer mellan pansarförband. Som exempel på moderna krav för pansarvärnsrobotar för helikotrar kan nämnas den franska som har en räckvidd med 17 sekunders skjuttid eller den amerikanska TOW som har 3 000 meters räckvidd och en skjuttid . Helikoptern blottas alltså under anfallet. För försvaret av främst skulle tillgången på pansarvärnshelikoptrar bli ett utomordentligt effektivt tillskott. Även ett relativt litet antal helikoptrar skulle som tilläggsförband till pansarbrigaderna kunna få stor betydelse. På skulle helikoptrarna kunna sättas in som stöd för eget pansar eller för insats på ett ställe där egna stridsvagnar inte hinner ingripa. Om försvararen förfogar över pansarvärnshelikoptrar måste en angripare skydda sig med åtgärder som starkt begränsar den taktiska rörligheten. (I princip samma resonemang som kan föras när ubåtar eller attackflyg hos en försvarare begränsar handlingsfriheten för en angripare under överskeppningsföretag.) För sjöstridskrafterna är frånvaron av en modern sjörobot mycket allvarlig. har en mycket framskjuten ställning inom torpedvapnet, men för ytattackfartyg synes roboten internationellt redan ha förpassat torpeden till platsen som kompletterande vapen. Dettta gäller t. ex. hos de övriga marinerna av betydelse runt . Ett torpedutrustat fartyg kommer i underläge mot ett robotbestyckat fartyg, om roboten har längre räckvidd än torpederna och dessutom är mångdubbelt snabbare. En lätt sjörobot, Pingvin, kommer på de nya svenska patrullbåtarna. Men en mer slagkraftig robot behövs som bestyckning på de s. k. . Bristen på sådana robotar har blivit allvarligare än de planerande myndigheterna insåg ännu . Man kan t. ex. ställa frågan om det varit rimligt att i marinens beställningar lägga byggandet av ett tredje minfartyg före anskaffningen av sjörobotar. Det enda som synes göra den hittillsvarande prioriteringen begriplig är sysselsättningshänsyn vid . Men det viktiga är att den obalans som frånvaron av en modern sjörobot utgör avhjälps. I annat fall kommer trovärdigheten till ytattackförbandens förmåga att vara starkt hotad. 1* 1976177. När de nuvarande fregatterna - ombyggda jagare utgår av åldersskäl försvinner de enda fartyg som har modern utrustning för ubåtsjakt. Jagarna har mer begränsad apparatur, och bara om jagarna byggs om och moderniseras kan de kvarstå för ubåtsjaktuppgifter. Sannolikt utgår de . Den egentligen enda effektiva ubåtsjaktkapaciteten finns då hos ett begränsat antal tyngre helikoptrar. Följden av detta blir att möjligheterna att skydda sjöfarten mot ubåtar blir ytterst små. Kustnära sjöfart kan skyddas om man lägger minbälten utanför farleden. Att kunna skydda sjöfart till och från synes bli ytterst vanskligt. Att utbåtsjaktfunktionen reducerats så kraftigt är fullt medvetet, utifrån tanken att nästan alla resurser skall avses i första hand för invasionsförsvar. (Det väsentliga undantaget från detta är minsveparna.) Inom luftförsvaret finns stor sårbarhet hos de nuvarande radarstationerna. Med moderna vapen, t. ex. målsökande robotar, torde radarstationerna bli ytterst sårbara. Till detta kommer att en rad civila stationer och även en del militära saknar störningsskyddsutrustning, vilket gör att de kan störas t. ex. med staniolpapper och andra remsor som släpps från flygplan. För stora delar av landet är stridsledning och luftbevakning ytterst svagt utbyggda. Betydligt större säkerhet erhålls när de moderna levereras . Dessa radarstationer har antenner som kan dras ned i berg då hot om anfall registreras. För att ändå täcka lufthavet ordnas så att två eller flera stationer har dubbeltäckning av ett område. Det räcker då att en eller två angränsande antenner är i gång, medan en är neddragen i skydd. Men också detta system med PS-860 kan slås ut, och dessa anläggningar få antas bli mycket angelägna mål under ett förbekämpningsskede. Antalet stationer är lägre än det skulle vara om man vore beredd att satsa mer på uthållighet i luftbevaknings- och stridsledningssystemet. Men avvägningen är gjord mot bakgrund av jaktflygets behov av stöd. har egen radarkapacitet som gör att den kan verka även vid begränsad ledning från marken. En bedömning är också att behovet av jaktflyg blir extremt stort just för att motverka förbekämpning, och i ett fortsatt krig måste man räkna med att en stor del av jaktflyget redan förlorats. Detta kan motivera att man inte satsar mer på att öka uthålligheten hos radarstationerna. Förhållandet blir annorlunda om man tar med civilförsvarets behov. Civilförsvaret har inga egna resurser för att upptäcka anflygande flygplan, utan förvarningen till civilbefolkningen bygger på flygvapnets luftbevakning. Det betyder att när flygvapnets radarstationer slagits ut står civilförsvaret utan förvarningssystem. Detären mycket allvarlig sak, eftersom de miljarder som lagts ned i skyddsrum blir till ingen nytta om människor inte hinner varnas inför anfall. Att tänka sig att befolkningen skulle befinna sig i skyddsrum dygnet runt är orealistiskt. har starkt betonat vikten av ökad uthållighet i förvarningssystemet. Detta kan åstadkommas genom att reservantenner anskaffas till samma antal som de nya radarstationerna. och regeringen har inte velat ta ställning för en sådan anskaffning. De säger att om fortsatta studier visar att anskaffningen i fråga ger ett effekttillskott till befolkningsskyddet som motiverar kostnaderna bör den genomföras inom den planeringsram som gäller för civilförsvaret. Jag finner det en smula märkligt att en fråga av denna storlek delegeras til! en myndighet, särskilt som en ökad uthållighet i luftbevakningssystemet blir till nytta även för det militära försvaret som ju rimligen måste ha intresse av att kunna varnas för fientlig flygverksamhet. Jag har ovan berört en rad brister i försvaret, obalanser av olika slag. Från socialdemokratiskt håll - med de första antydningarna - har tonat fram något av en filosofi om att man bör hålla uppe stor numerär inom det militära försvaret men att det spelar betydligt mindre roll om kvaliteten hos förbanden minskar. I princip kan sägas att denna filosofi också präglar den faktiska politiken i den nu framlagda propositionen. Det är dock fullt klart att en minskning av de kvalificerade stridskrafterna till lands, till sjöss och i luften kraftigt minskar möjligheterna till den uthållighet som det talas om. Om vår kapacitet för kraftsamling och överraskning kraftigt nedgår, blir möjligheterna att försvåra såväl invasion som fortsatt framryckning från en motståndare kraftigt lidande. Rörlighet och eldkraft blir nyckelord för den som vill skapa osäkerhet för en angripare. Den svenska satsningen på allt större andel svagrörliga och föga eldkraftiga enheter kommer att leda till en struktur som verkligen måste ifrågasättas. En viss parallell kan dras med , då dåvarande generalstaben just pläderade för väldig prioritering av infanteri, medan kvalificerade vapen av olika slag möttes med skepsis. erfarenheter visade sedan att det var en kapital felbedömning. Vad hjälpte stor fransk eller polsk numerär mot tekniskt och taktiskt överlägsna tyska enheter, som just utnyttjade rörligheten? I den svenska försvarsdebatten finns röster som söker visa att ett ytförsvar blir effektivt genom att striden kan föras över stora delar av svenskt territorium. I övre finns djup som måhända väl kan passa en dylik strategi, men även där gäller att inget försvarskrig är så svårt som strid under ständig reträtt. Detta gäller särskilt om de egna försvarskrafternas rörlighet är mindre än angriparens och denne har luftherravälde. Vad som möjligen är rimligt för övre ter sig näst intill uteslutet för . Visst skulle de svenska pansarbrigaderna och andra styrkor rätt snabbt kunna utrymma för att kanske söka försvarslinjer upp mot och . Att utrymma kan gå snabbt, men i bor över en miljon människor. En totalutrymning av dessa är en så väldig apparat att den torde vara praktiskt taget omöjlig i ett läge då strider pågår. Kommunkationssystemen skulle snabbt klappa ihop. Följden blev sannolikt kaos och enorma flyktingströmmar. Skall man kunna ge någon som helst trovärdighet åt de militära möjligheterna att snabbt överge behöver betydande nyinvesteringar göras, så att stridsvagnsförbandens verkstäder, flygets ledningsorgan och militärbefälhavarens ledningsställen förläggs betydligt längre från kusten än . Mycket stora kostnader krävs om man också vill ge det ekonomiska försvaret trovärdighet i kombination med en strategi, där snabbt skall kunna uppges till förmån för strid längre upp i landet. Helt dominerande delar av svensk livsmedelslagring och livsmedelsindustri finns i . Att söka flytta detta i ett krigsläge är omöjligt. Kommunikationerna skulle inte klara detta, och dessutom saknas i övriga landet de kylanläggningar och and.a lagerutrymmen som skulle behövas för en snabb omflyttning. Skall man få trovärdighet för uthållighet åt det ekonomiska försvaret i ett läge då förlorats, krävs med all säkerhet att huvuddelen av livsmedelslagringen och livsmedelsindustrin redan i fred, genom statliga beslut, lokaliseras bort från till andra delar av landet. En sådan omläggning kräver säkert och drar stora kostnader. Det vore en omgestaltning av näringslivet av en helt annan omfattning än som över huvud aktualiserats inom ramen för svenskt ekonomiskt försvar. Befolkningskoncentrationen i och detta områdes dominerande roll i försörjningshänseende gör det nödvändigt att verkligen söka ge möjligheter till ett avvärjande försvar i denna del av landet. Detta ställer krav på vissa enheter, t. ex. tillräckligt med jaktflyg och attackflyg, för att en angripare inte skall kunna göra en invasion utan att först tillgripa s. k. förbekämning, vilken i sin tur ger möjligheter för svenskt försvar att hinna mobilisera markförsvaret. Alternativet vore att vi gick över till betydande stående arméstridskrafter, alltså den modell som finns i de två stormaktsblocken. För att ge förvarning inför ett hot mot krävs också spaningskapacitet i luften. För trovärdigheten i vårt försvar i den delen av landet är det utomordentligt angeläget att ha resurser för s. k. incidentberedskap - något som bedrivs året om genom insatser från radarövervakning, jaktflyg, spaningsflyg och fartyg. Området är ju ett av de livligast trafikerade sjöområdena i världen, och den militära flygaktiviteten över är utomordentligt omfattande. Bara genom att känna den i fred kan man spåra de förändringar som kan förebåda hot av olika slag. De korta överskeppningssträckorna kring ställer stora krav, om man vill ha ett marint försvar mot överskeppningar. Det finns behov av både fartygsförband och kustartillerienheter, fasta och rörliga. En viktig del är minfunktionen, dvs. en försvarare skulle ha mycket stor hjälp av att hinna lägga utskyddande minor i ett kritiskt läge. En utvidgning av det svenska territorialvattnet skulle underlätta detta. För försvar till lands i den öppna skåneterrängen blir pansarvärnet av central betydelse, eftersom en angripare annars skulle kunna göra mycket snabba aktioner med pansrade fordon. Det är därför av utomordentlig vikt att söker bevara ett antal pansarförband för primär användning som värn i detta område. Jämsides med stridsvagnar behövs tyngre pansarvärnsrobotar än dem vi förfogar över. Helst bör en del av dessa robotar få den rörlighet som kan erbjudas genom att helikoptrar används som vapenplattform. Vad jag här skrivit om försvarets förutsättningar i övre och - de två områden som brukar anges som strategiskt känsligast genom knytningen till supermakternas vitala intressen på och vid östersjöutloppen - visar att försvarsförutsättningarna är mycket olika. I delar av kan man nog finna förhållanden som försvarsmässigt erbjuder ett mellanting. Inget annat område synes vara så känsligt som ; har en skärgård som erbjuder stora skyddsmöjligheter. En paradox i senare års försvarsdiskussion är att man som det talas om behov av mer utdragna strider över ytan så pläderas det också för att underhållsfunktionen skall minskas, alltså de resurser som förser de stridande enheterna med förnödenheter av olika slag. Det naturliga hade väl i stället varit att ytförsvaref skulle leda till ökade krav på just underhållsfunktionen. Man kan jämföra med NATO, som har mycket stora underhållsförband och relativt färre stridande - därför att man där räknat med att behöva kunna bedriva strider under inte alltför . däremot har satsat på förband med skäligen ringa underhåll och har i stället nästan allt koncentrerat till de stridande enheterna. (är dock tendensen den att NATO söker öka sin andel stridande enheter på bekostnad av underhållsförbanden.) Visserligen har det sagts att det militära försvaret i i ökad utsträckning skall lita till samhällets civila resurser för underhåll, men detta är föga övertygande. Dels har det ekonomiska försvaret inte fått några ökade medel för att kunna klara uppgifter som försvarsmakten skött själv, dels har urbaniseringsprocessen och koncentrationen av främst lagerhållning och distributionssystem - liksom minskning av lagerhållningen som sådan avsevärt minskat möjligheterna att försörja militära förband från de civila enheterna. försvarsbeslut innebar ett fastläggande av en mycket kraftig minskning av antalet kvalificerade förband - ungefär en halvering.