mot · G002967 · 1977-01-24 00:00:00 — På ett motsvarande sätt måste den fackliga rörelsens aktuella strategi gälla en betydligt än den kommande avtalsrörelsen. väljer direktörerna de tekniska lös ningarna för morgondagen och avstyr så steg för steg de alternativa handlingsvägarna för en progressiv utveckling i enlighet med arbetarrörelsens målsättningar för en demokratiskt planerad ekonomi. Den tekniska utvecklingen fordrar också att allt fler människor i det svenska samhället utbildas och får mera av tekniska och andra kunskaper. Det finns ungefär 40 000 människor som direkt arbetar med forskningsoch utvecklingsarbete - som forskare, tekniker eller biträdande personal. utfördes det ungefär 36 000 årsverk inom svensk forskning och teknik. Men hundratusentals andra människor har kunskaper och framför allt en erfarenhetsreserv som bara delvis kan komma till användning på grund av en arbetsdelning som endast lämnar fragment av produktionsprocesserna till den enskilde. Den skapande verksamheten hos de breda befolkningslagren hålls tillbaka. Mycket kan göras för att inordna den tekniska utvecklingen i en strategi för en socialistisk ekonomi. En förutsättning för en lyckad socialisering av en expansiv industribransch är att fackföreningsrörelsen skaffar sig egna erfarenheter och grundliga kunskaper om att själv driva företag. Att redan nu aktivt söka påverka den tekniska utvecklingen, att systematiskt och på alla områden bryta kapitalets monopol över teknologin är ett nödvändigt och angeläget steg. Dagens situation, där staten indirekt genom strategiskt betydelsefulla forskningsanslag finansierar de svenska storbolagens jätteprofiter, är orimlig. Detta reservationslösa stöd, som ofta försvaras med sysselsättningspolitiska skäl, måste upphöra. Storindustrins hotelser om utebliven expansion eller direkta nedskärningar i sysselsättningen får inte vara basen för det svenska samhällets användning och fördelning av sina forskningsresurser. En satsning på en sofistikerad teknologi innebär inte heller i längden någon trygghet eller garanti för att sysselsättningen kan upprätthållas. Snarare betyder den ett ensidigt inriktande av forskningsresurserna på sådana projekt som kan bedömas som lönande för de stora företagen och kommer följaktligen i första hand ägargrupperna till godo i form av ökande utdelning och inte arbetarna i form av tryggad anställning. Statens forskningsresurser måste bli föremål forén alternativ planläggning, som kopplas till direkta ingrepp i näringslivets struktur, och det måste ske en förskjutning av makten och ansvaret för forskningens inriktning från storbolagens ägargrupper till arbetarnas organisationer. Den nuvarande situationen har uppkommit genom en historisk utveckling: kapitalet och ägandet har kraftigt koncentrerats till ett fåtal ledande finansdynastier, och industrin domineras av ett litet antal stora koncerner med jättelika ekonomiska och tekniska resurser. Trots sina enorma resurser har storbolagen haft svårigheter att hänga med i den internationella utvecklingen. att hålla jämna steg med konkurrenterna på världsmarknaden har blivit svåröverkomliga. Utvecklingen har visat oförmågan hos det privatkapitalistiska näringslivet att på egen hand klara av den situation det försatt sig i. Tendensen till en ständigt stegrad koncentration ligger uppenbarligen inbyggd i själva det kapitalistiska systemet. Men med den växande koncentrationen framstår alltmer det privata ägandet till produktionsmedlen som en hämsko på utvecklingen. Självfinansieringen blir för de privatägda industrierna allt orimligare då investeringskostnaderna skjuter i höjden; planlösheten och riskmomenten blir allt svårare att bemästra. De jättelika koncernerna kan inte bära alla de kostnader som den internationella konkurrensen tvingar dem till utan att vinstkvoterna sjunker. I detta läge har staten trätt in och avlastat företagen mycket av den mest riskabla och kostnadskrävande forskningen. Den reella innebörden av denna politik har varit att staten subventionerat storbolagen även om stödet inte formellt varit utformat så. I stället för att ta det privata näringslivets stagnation till intäkt för genomgripande och väsentliga förändringar av näringslivets ägandestruktur har stat och regering fallit till föga för storbolagens arbetsmarknadspolitiska utpressning. Den borgerliga regeringen har varken haft kraften, viljan eller fantasin att skapa en alternativ forskningspolitik som mera direkt skulle tjäna allmänna samhällsintressen. Den situation som präglar svenskt näringsliv och svensk teknologipolitik är i själva verket en uppfordran till fundamentala förändringar av det kapitalistiska systemet. Arbetet på att genomföra sådana förändringar måste ta sin början, inte minst på det forskningspolitiska området. Även om naturvetenskapen och tekniken svarat för de största och mest omfattande forsknings- och utvecklingsinsatserna har den samhällsvetenskapliga forskningen fått en växande betydelse. Dess gamla roll som producent av borgerlig ideologi har vidareutvecklats, men därtill har de olika disciplinerna inom samhällsvetenskapen mer och mer fått en praktisk social-teknisk funktion. Det gäller områden som planering, organisation, social kontroll, marknadsforskning och annat. Också samhällsforskningen har inordnats under klassamhällets krav och önskemål. I takt med den offentliga sektorns expansion har de statliga förvaltningarnas forskningsfinansiering ökat starkt - speciellt . Men också flera av de etablerade intresseorganisationerna och olika storföretag har i stigande grad tagit samhällsforskare i sin tjänst. Dagens svenska samhällsforskning har på grund av sin nära koppling till olika maktcentra blivit konventionell, okritisk och idéfattig med låg status i internationella sammanhang, även i förhållande till våra nordiska grannländer. Den sektorsorienterade forskningen, under olika departement och myndigheter, har gjort sig bred och salongsfähig. Samhällskritisk, självständig och originell forskning har svältfötts alltmedan byråchefer och koncern direktörer genom sina uppdrag och beställningar vridit över forskningen till sina problemområden och problemställningar. Det finns många tecken på att sektorsforskningen slagit sönder kreativa miljöer på universitets- och högskoleinstitutioner. För att vända den här utvecklingen krävs inte bara striktare regler för de statsanställda forskarnas uppdragsverksamhet. Det ställs krav på en lämpligare och demokratiskt uppbyggd forskningsorganisation, större resurser till kritisk forskning på samhällsrelevanta områden och aktivt stöd till den forskning som har relevans för andra än kapitalägare och myndighetspersoner, främst för den svenska arbetarklassen och utstötta och svaga grupper på klassamhällets botten. Det krävs, med andra ord, en demokratiskt väl förankrad politik också för den samhällsvetenskapliga forskningen. För en alternativ forskningspolitik En alternativ forskningspolitik måste ta sin utgångspunkt i en omvärdering av den sofistikerade teknologi som är föremålet för den statliga forskningssatsningen. Den tekniska och vetenskapliga forskningen måste knytas intimare till de breda folklagrens behov och intressen. Detta kan inte ske med mindre än att forskningens resurser omfördelas, så att även andra företag och institutioner än de svenska storbolagen får del av den. Möjliga vägar för en sådan omfördelning är att forskningsanslagen knyts till bestämda villkor beträffande produktutveckling och kontrollmöjligheter. Det är helt orimligt att staten fortsätter att ställa skattebetalarnas pengar till storföretagarnas godtyckliga förfogande. Staten och löntagarna måste garanteras ett avgörande inflytande över hur forskningsanslagen används. Detta bör lämpligen ske genom att anslagen binds till bestämda krav på kontrollmöjligheter för arbetarnas och löntagarnas organisationer inom de företag som får del av statliga forskningsresurser. Det är också orimligt att staten, som , uteslutande gynnar de största företagen och mäktigaste finansgrupperna. Dessa måste tvingas att anpassa sin egen forskning och produktion till en central totalplanering som är underkastad en effektiv folklig kontroll. De stora företagens resursfördelning och ekonomiska dispositioner måste likaledes bli föremål för folklig kontroll och inte styras av exklusiva ägarintressen. Vidare måste staten direkt ingripa med strukturförändrande åtgärder i näringslivet. Detta bör ske genom etablerandet av statliga basindustrier, vilkas forskning och ekonomiska planläggning ställs under arbetarnas och löntagarnas kontroll. Dessa basindustrier bör bli en betydligt säkrare och effektivare arbetsmarknadspolitisk stimulans än dagens privatägda storkoncerner. För en demokratisk grundforskning Den typ av forskning som har diskuterats har varit en målinriktad forskning, vars uppgift enligt vår mening bör vara att främja produktionen och inrikta den på för löntagarna acceptabla mål. En sådan forskning är emellertid inte tillräcklig för att garantera allsidiga vetenskapliga framsteg. För detta ändamål är det nödvändigt att bygga upp en demokratiskt organiserad grundforskning. I har grundforskningen huvudsakligen hafts om hand av universiteten. Den grundforskning som bedrivs inom universitetens institutioner kan betraktas som ett slags basresurs, varifrån näringsliv och myndigheter kan hämta utvecklingsbara resultat. Grundforskningen håller emellertid på att gradvis bli mer och mer målinriktad. har staten sökt skapa en gynnsam miljö för av företagen styrd målforskning vid universiteten. Dessutom gäller mycket enkla regler för de företag som i större skala använder sig av statsanställda forskare och forskargrupper. Denna utveckling emot mera målforskning på bekostnad av grundforskningen utgör ett mycket allvarligt hot mot vetenskapens möjligheter att verka som en självständig, innoverande kraft i samhällsutvecklingen. Den statliga forskningspolitiken bör därför inrymma också en gedigen ekonomisk upprustning av grundforskningen. Det är av största vikt att reglerna för uppdragsforskningen ses över och förändras, så att grundforskningen inte bakvägen förvandlas till målinriktad, bolagsstyrd forskning. Den nuvarande grundforskningens organisation och institutionella uppbyggnad vid universiteten är emellertid otillfredsställande genom att den är föråldrad och djupt auktoritär. Den experimentverksamhet med demokratiska former som pågår är lovvärd men dessvärre otillräcklig. För att effektivt kunna förändra universitetens auktoritära och hierarkiska struktur krävs radikalare grepp än de som prövas. Ett viktigt led i en sådan mer djupgående demokratisering av forskningen vid universiteten måste vara att ge stöd åt forskarnas egna krav på förändringar av sin arbetssituation. En ny generation forskare och tekniker har formulerat alternativa program och riktlinjer för forskningens roll i samhället. Man har betonat nödvändigheten av att styra bort från militära storprojekt i mångmiljardklassen, att undvika imitations- och bevakningsforskning som inte leder till reella vetenskapliga framgångar utan bara syftar till kortsiktiga företagsekonomiska vinster och att skapa ett folkligt inflytande över de resurser som skall bygga framtidens . Sammanfattande riktlinjer och krav Storbolagens monopol på industriforskning måste brytas och arbetarrörelsen måste tillkämpa sig inflytande över den tekniska utvecklingen och de forskningspolitiska prioriteringarna. Först måste en klar boskillnad göras mellan kapitalets forskningsorganisation och statens. Korporativa tendenser till ett sammanväxande av statens och storbolagens forskningsorgan måste brytas. Staten skall inte spela rollen av hjälpgumma som bekostar industrins forskningsplanering, utredningsverksamhet och produktutveckling. En självfinansiering av storindustrins forsknings- och utvecklingsarbete måste tvingas fram. Arbetarrörelsens politik måste gå ut på att pressa ned profitmarginalerna i stället för att beskydda och bevara dem. kommunisterna har i andra sammanhang ställt krav på statliga basindustrier, så utformade att arbetarrörelsen även lokalt skall ha ett avgörande inflytande på teknisk planering och utveckling. Med utbyggandet av sådana basindustrier skall de statliga forsknings- och utvecklingsresurserna kanaliseras dit. Basindustrierna skall också utgöra basen för den statliga industriforskningen. De många pågående och aviserade utredningarna om forskning (om forskningsrådens ställning, uppdragsforskning vid universiteten, socialforskningens framtid, samordningen av teknisk forskning etc.) måste samordnas av en parlamentarisk kommission med stark representation för arbetarrörelsens intressen. Dess arbete bör syfta till formuleringen av en nationell helhetsplan för statligt forsknings- och utvecklingsarbete som beaktar kraven på en demokratiskt förankrad forskningspolitik. Den statliga forskningspolitikens slappa anpassning till storbolagens arbetsmarknadspolitiska utpressningstaktik måste ersättas av en planhushållning av de statliga forskningsresurserna som tillgodoser det arbetande folkets intressen. Med hänvisning till det anförda föreslås1 1. att hos regeringen anhåller att riktlinjerna för svensk forskningspolitik omformuleras så a) att en klar boskillnad mellan statens och privatföretagens forskningsorganisation uppnås och sammanväxningen mellan storfinans och stat på forskningsområdet bryts, b) att militärforskningens ledande roll i nuvarande forskningsoch utvecklingsarbete bryts, c) att principiellt förbud mot privat uppdragsforskning för forskare i statlig tjänst införs, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att forskningspolitiken skall stå under offentlig kontroll genom att ledningen av utredningarna och politiken på forskningsområdet övertas av en parlamentarisk kommitté i vilken lönarbetarrepresentanter skall vara i majoritet, 1 (Se även motionen 1976/77:968) 3. att uttalar att den under 2 föreslagna kommittén bör få i uppdrag att med utgångspunkt i folkflertalets sociala och kulturella behov utforma en nationell plan för det framtida forsknings- och utvecklingsarbetet. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)