mot · G002342 · 1977-01-19 00:00:00 — om de folkrättsliga konsekvenserna vid ianspråktagande av civil personal inom krigsorganisationen I samband med försvarsbeslut godkändes principiellt att försvarsmakten i ökad utsträckning skall nyttja civila resurser. Inför årets försvarsbeslut har försvarsutredning i sitt första betänkande uttalat sig för ökad integration mellan militära och civila funktioner. De folkrättsliga konsekvenserna av en sammanblandning av civila och militära resurser har mig veterligt inte tagits upp i dessa sammanhang. Innan man söker gå längre på vägen att föra in civila enheter i det militära försvaret finns det skäl att söka bedöma vilka effekter detta kan få för det folkrättsliga skyddet för berörd civil personal. Motivet för att göra försvarsmakten mer beroende av att lita till civila resurser är att spara pengar. Genom att utgå från att i krig nyttja sådant som redan finns i det civila samhället kan de specifika militära resurserna på olika områden hållas nere. Någon närmare konkretisering har dock ännu inte gjorts. Ett anmärkningsvärt förhållande är att det ekonomiska försvaret inte i sina planeringsdirektiv från regeringen fått i uppdrag att beakta följderna, om det militära försvaret i ökad utsträckning måste kräva att få del av civila resurser. Om de militära resurserna inom någon sektor minskas och man då förutsätter att det civila livet skall avstå motsvarande resurser i krig, blir det självfallet mindre kvar för civila ändamål i krig. Det bör då undersökas om inte det ekonomiska försvaret måste vidta åtgärder för att - t. ex. genom lagring eller andra åtgärder - öka de civila tillgångarna. Gör man på detta sätt har nettoeffekten kanske inte blivit en besparing, nämligen om det som sparas på militärt håll motsvaras av en ökad utgift inom det ekonomiska försvaret. Civila åkerier i fält? Chefen för armén har i programplaner angivit att förband med strid som huvuduppgift skall prioriteras högre än . Reduceringar måste göras inom stödfunktionerna, såväl beträffande antal förband som kvarvarande förbands materiella kvalitet. Detta skall möjliggöras bl. a. genom att samhällets civila resurser ianspråktas i större utsträckning. I första hand tycks detta gälla trängförband och ingenjörsförband. personal som materiel för sådan verksamhet skall alltså tas utanför det militära försvaret. Överste har i sin årsberättelse 1976 i för lantkrig behandlat armén stridsmiljö. (Lugn har varit ansvarig för arméns planeringsverksamhet.) Han skriver bl. Inom ramen för långsiktsplaneringen sker en särskild utredning avseende den framtida transport- och underhål Istjänsten. Målsättningen är bl. a. att nå ett ökat sambruk av det militära försvarets och det civila samhällets resurser där transportsektorn är en viktig del. Utöver i krigsorganisationen ingående transportförband skall det sålunda vara möjligt att disponera civila transportenheter, som ställs till militära chefers förfogande. Detta bör tolkas t. ex. så att civila åkerier kan få i uppdrag att transportera militära förband till en krigsskådeplats. är enligt planerna en stor mängd civila fordon, fartyg m. m. avsedda att i krig uttas för försvarsmakten. En civil traktor eller bil som uttas till försvaret och används av militär personal för krigsuppgifter innebär knappast någon komplikation. Men om man också nyttjar civil personal för att betjäna fordonet uppstår en rad frågor. Folkrättens regler gör skillnad mellan krigsmän och civilbefolkning. (Synpunkter på detta kan bl. a. hämtas i i folkrätt av professor och kommendör .) Enligt Genévekonventionerna gäller att krigsmän inom gränsen för krigets lagar får använda vapen för eget försvar och för att nedkämpa fiende. Krigsmän får inte ställas till ansvar för detta, och de får inte dödas om de tas till fånga. Civilbefolkning däremot får inte använda vapen för att nedkämpa fienden. Civilbefolkningen åtnjuter skydd enligt konventionerna. Deltar civil person i krigshandlingar kan vederbörande dömas härför efter rättsligt förfarande. Från stormaktshåll har hävdats att endast den som tillhör reguljära förband är att anse som krigsman med de rättigheter och skyldigheter som följer av detta. (En sådan tolkning skulle innebära att gerillasoldater inte har folkrättsligt skydd.) I fjärde , den s. k. civilkonventionen, behandlas skyddet för civila under väpnad konflikt. Konventionen ger skydd för utlänningar, som befinner sig inom krigförande stats område. Konventionen ger också skydd för civilbefolkningen inom ockuperat område. Däremot innehåller konventionen inte några regler för den största gruppen, nämligen civilbefolkningen inom krigförande stat. Enligt folkrätten skall personer som räknas till reguljära förband uppfylla vissa krav. De skall stå under befäl av ansvarig person. De skall vara utrustade med bestämda och på avstånd igenkännbara tecken. De skall bära vapen öppet. De skall själva iaktta krigets lagar och bruk. Speciella regler gäller för läkare, sjukvårdspersonal, präster och civila som medföljer militära förband. Genévekonventionerna tar bl. a. upp civil besättning på flygplan, leverantörer och medlemmar av arbetsenheter samt personal inom underhållstjänsten. Om civil personal påträffas av fienden inom militärt område eller i tjänst vid militärt förband kan vederbörande inte påräkna skydd enligt civilkonventionen. De är inte heller att anse som krigsmän. För att dessa grupper skall få samma folkrättsliga skydd som krigsmän gäller att de erhållit bemyndigande att följa stridskrafterna och att de utrustas med särskilt identitetskort enligt ett till konventionerna fogat formulär. De får inte delta i stridshandlingar. De skall dock behandlas som krigsfångar om de faller i fiendens händer. Ett annat alternativ är att dessa medföljande personer görs till krigsmän, vilket kräver att de utrustas med militära igenkänningstecken. I kompliceras läget av att begreppet krigsman i svensk lag inte har tillkommit för att uppfylla folkrättens regler utan för att klarlägga vilka som i svensk straffrätt har ett särskilt rättsligt ansvar och är underkastade lydnadsplikt. Folkrätten däremot syftar till en uppdelning i olika skyddade grupper, krigsmän och civilbefolkning, samt ett skiljande mellan dessa å ena sidan och oskyddade grupper å andra sidan. a. rymmer det svenska begreppet krigsmän flera grupper som har särskilt skydd enligt folkrätten, främst läkare och vissa tekniker. Det synes mig uppenbart att frågan om folkrättsligt skydd för berörd personal måste studeras särskilt innan man vidtar åtgärder som gör att det svenska militära försvaret överför krigsuppgifter till civila enheter, t. ex. åkerier eller varuhandeln. Den berörda civila personalens folkrättsliga ställning måste belysas. Frågan är viktig också därför att i internationella sammanhang arbetar för att öka skyddet för civilbefolkningen vid militära konflikter. Detta förutsätter att det kan dras gränser mellan civila och militära enheter. (finns knappast något folkrättsligt skydd för civila som ägnar sig åt gerillakrig eller s. k. Om vi i gör en mycket flytande gräns mellan militärt och civilt uppstår onekligen folkrättsliga komplikationer. Civilförsvaret har som organisation särskilt skydd, men personelen har inget enskilt skydd. I flera länder finns problem därför att civilförsvaret är nära knutet till det militära försvaret. Vårt totaltförsvar innebär, inte minst på ledningsnivån, att militära och civila delar gemensamt stöttar varandra. Men har ändå gällt att ett stridande förband består av enbart militär personal. Detta synes urholkas därest förbandet transporteras till eller på stridsplatsen med hjälp av civil personal. Skall civila ingå i militära enheter, krävs också att de undervisas i folkrättens regler. Sådan undervisning behövs i så fall redan i fred, om t. ex. åkeriet skall kunna nyttjas inom försvarsmakten redan vid mobilisering. Med hänvisning till det anförda hemställs att begären belysning av de folkrättsliga konsekvenserna vid ett ökat militärt ianspråktagande av civil personal för uppgifter inom krigsorganisationen. GOTAB 52883 Slockholm 1977