mot · G002967 · 1977-01-24 00:00:00 — av m. fl. om riktlinjerna för forskningspolitiken Forskning kan aldrig vara en i samhället oberoende och självständig verksamhet. Den har en social karaktär som ställer den i ett direkt beroendeförhållande till de samhällssektorer den skall betjäna. Detta förhållande är särskilt markant för tillämpad forskning, s. k. målforskning. Den tekniska forskningen dikteras främst av produktionens krav, den samhällsvetenskapliga forskningen f. n. av organisationers och byråkratiers administrativa behov. Forskningen är ett redskap vars samhälleliga roll bestäms av hur, i vilket sammanhang och av vem det brukas. I stort sett kan man sålunda säga att den svenska forskningens historia är den svenska industrins. har forskningen i vuxit till att bli en betydelsefull samhällelig aktivitet, som förbrukar och som är på väg att bli ett av den statliga politikens viktigaste områden. Detta ställer krav på en statlig resursplanering av ett helt annat slag än den laissezfaire-hållning som kännetecknat svensk forskningspolitik. Vi skall i det följande hävda att en marknadsstyrd industriutveckling har bestämt den statliga forskningspolitikens innehåll. Det fåtal storbolag som dominerar vår ekonomi är också på god väg att monopolisera våra forskningsresurser. I brist på medveten styrning av de statliga forskningsresurserna har storbolagen kunnat påtvinga den statliga forskningspolitiken ett mönster av oreglerad subventionspolitik. Vi kommunister har aldrig förlitat oss på marknadskrafternas fria spel. Vi har alltid vänt oss mot laissez-faire-principen och krävt planhushållning och politiskt medveten folkligt förankrad styrning av samhällets resurser. Vi ser det som både möjligt och angeläget att utveckla en planerad forsknings- och teknologipolitik. Men vi är på det klara med att forskningspolitiska förändringar måste gå hand i hand med ekonomiska och politiska förändringar. Våra krav på en demokratisk forskningspolitik är därför kopplade till våra krav på en demokratisk planhushållning i stort; våra krav påen forskningspolitik som tjänar de arbetandes intressen skall ses i samband med våra krav på ett samhälleligt ägande av produktionsmedel och en socialistisk samhällsordning. Statlig forsknings- och teknologipolitik De forsta statliga ansträngningarna för att i större skala ge stöd åt den privata industrins forsknings- och utvecklingsarbete gjordes och under . De gällde i stort sett enbart militärt motiverade utvecklingsprojekt (t. ex. flygplan och elektriska beräkningsmaskiner). Men vid sidan av de militära stod de mest påtagliga resultaten av avspärrningskrisens och upprustningens forskning att finna i en förstärkt universitetsoch högskoleforskning, dvs. en utbyggd organisation inom den mera grundläggande forskningen. Då tillkom dessutom en struktur av forskningsråd, vilken under de närmaste decennierna skulle utgöra en av hörnstenarna inom den statliga stödorganisationen för forskningen. Forskningsråden var från början helstatliga. De finansierades av allmänna medel, som fördelades av forskarna själva och representanter för vissa intressegrupper i samhället. Med korta mellanrum tillkom en rad helt olika forskningsråd. finns ett drygt tiotal forskningsråd eller därmed jämställda organ. Några av dem är ägnade grundforskningen vid universiteten och högskolorna, andra, t. ex. byggforskningsrådet, svarar för vissa samhällssektorers forsknings- och utvecklingsarbete. De förändringar som genomförs av grundforskningsrådens organisation, särskilt tillkomsten av forskningsrådsnämnden, öppnar vissa möjligheter för insyn i och påverkan av prioriteringarna vid fördelningen av samhällets forskningsresurser. Att kriterierna för beslut om forskningsanslag förskjuts något (t. ex. genom angivna möjligheter till förstärkning av forskningen om arbetarrörelsens framväxt och utveckling) är givetvis en fördel. Men ändringarna av forskningsrådens organisation och arbetsformer måste följas av en vidgad och fördjupad offentlig diskussion om grundforskningens långsiktiga utvecklingslinjer. Därmed har vi också antytt att det i forskningspolitiken också ryms en teknologipolitik, dvs. planer och åtgärder för hur forskningsresultaten skall användas i samhället och i produktionen. Medan forskningens inriktning och prioriteringar inte alltid behöver bestämmas av politiska, ekonomiska och sociala mål, är den teknologiska politiken alltid underordnad eller inordnad i andra statliga eller privata program. har den svenska statens funktioner som forskningens finansiär och regulator ständigt vuxit. En orsak till detta har varit att forsknings- och utvecklingsarbete blivit dyrare i takt med den moderna teknikens växande komplexitet. har det för det enskilda industriföretaget blivit en alltmer riskfylld verksamhet; garantier för privatekonomisk lönsamhet har inte kunnat uppställas. Då har statsmaktens olika organ trätt till. Konsekvenserna av osäkerheten har för den svenska industrin varit många. För det första har huvuddelen av de industriforskningsprojekt som utförs i blivit från teknisk synpunkt relativt säkra projekt. De bygger vidare på väletablerade forskningsresultat och syftar till gradvis, relativt små förändringar. De största kostnaderna läggs på utvecklingsarbete. För det andra utmärks den nuvarande svenska industriforskningen alltmer av de bakomliggande vinstmotiven. Osäkerhet om företagsekonomiska vinster avhåller företagen från vissa typer av tekniska utvecklingsprojekt. En konsekvens av allt detta är att mycket litet grundforskning förekommer i den svenska industrin på det hela taget; mindre än 1 96. Enligt senaste statistik (gällande ) gick nästan hälften av industrins forskningsutgifter (driftkostnaderna) till små förändringar, dvs. förbättringar av existerande produkter och processer. Mindre än en tredjedel av industriforskningen gällde helt nya produkter och processer. Den svenska industritekniken visar tecken på stagnation. Mycket riktigt är det bara de allra största företagen eller särskilda utvecklingsbolag som vågarge sig in på grundläggande, riskfylld och långsiktig industriforskning. De stora företagen kan fördela riskerna och arbeta med flera, större projekt och därmed försäkra sig om att något av dem kan leda till innovationer. Med stigande kostnader är det snart bara de allra största företagen med långt driven arbetsdelning som kan bedriva industriell forskning och utveckling. De utgör isolerade öar i en industri som för övrigt nästan saknar metodisk produktförnyelse och systematiska förbättringar av produktionstekniker. Det finns studier som visar att det är de största företagen inom branschen som också har möjlighet att genomföra de flesta innovationerna. Men inte bara det. I de flesta fall är också storföretagen de tekniskt ledande, dvs. de väljer vilka forskningsresultat och uppfinningar som skall användas och vilka som skall ratas eller stoppas i malpåse. Att de har denna teknologiska ställning sammanhänger alltså dels med industriforskningens fördyring och osäkerhet, dels med deras starka marknadsställning, som ger ytterligare fördelar i innovationskedjans sista länkar, dels, slutligen, med statens direkta eller indirekta stödåtgärder, till vilka vi återkommer. Teknologi, ekonomi och forskning En grundläggande förutsättning för industriforskningen i det svenska ekonomiska systemet är att resultaten av de tekniska landvinningarna så långt möjligt stannar inom det enskilda företaget. För att i efterhand få ersättning för forsknings- och utvecklingskostnaderna måste det enskilda företaget ekonomiskt kunna utnyttja sitt tekniska övertag, sitt tillfälliga, 1* 1976/77. tekniskt betingade monopol. Minskar chanserna till privatisering, minskar stimulansen till och de företagsekonomiska skälen för att göra nya tekniska forskningsinsatser. I bästa fall skall alltså industriforskning och produktutveckling i svensk ekonomi vara en hemlig aktivitet, skyddad från allas insyn, där resultaten garanterar vinster för den enskilde industrikapitalisten. Detta gäller så länge statsmakten inte går in som forskningsfinansiär. Genom att det är möjligt att t. ex. reformera en hel produktionsprocess inom den tillverkande industrin utan att utnyttja en hel serie tekniska landvinningar har storföretagen ett markant övertag. I varje led av innovationskedjan arbetar deras olika forskningsgrupper inom koncernen. Det minskar riskerna för spridning av resultaten och möjliggör en standardisering av tekniken som i efterhand tvingar konkurrenterna till ytterligare anpassning, konkurrenter som måste lita till en kombination av tekniska framsteg hämtade från många olika håll. Under sådana förhållanden kan de små företagen inte vara säkra på samma nödvändiga kostnadstäckning i form av tillfälliga monopolvinster under det skede de kan vara ensamma om innovationen. Skulle deras produkt eller produktionsteknik utgöra ett stort marknadsmässigt framsteg skulle de inte heller vara ensamma särskilt . Ett alternativ, som har blivit vanligt också i svensk industri, är att storföretagen helt enkelt köper upp det tekniskt avancerade småföretaget. Koncentration och monopolisering av forskning och teknik De svenska storföretagen dominerar som sagt helt inom den svenska industriforskningen. (här med mindre än 200 anställda) har en forskningsintensitet i relation till förädlingsvärdet som bara är en femtedel av den tillverkande industrins genomsnittliga forsknings- och utvecklingsverksamhet. Småföretagen (med mellan 50 och 100 anställda) haren nästan tio gånger så låg forskningsintensitet som storföretag med över 1 000 anställda. Dessa fakta togs fram av industristrukturutredningen , men kan gälla som avskräckande karakteristik också av dagens industriforskning - den senaste har uppvisat få strukturella förändringar inom industrins forsknings- och utvecklingsverksamhet. beräknades att användes för forsknings- och utvecklingsverksamheter i industrin. Över 21 000 årsverk genomfördes för industriforskning, enligt prognos. Liksom som statistiskt studerats dominerades bilden av ett litet antal storföretag i några få branscher tillhörande några få ägargrupperingar. pågår drygt hälften av industriforskningen inom åtta foretag. Totalt beräknas ungefär 100 företag svara för av industriforskningen i . Koncentrationstendenserna har blivit det mest utmärkande kännetecknet för den svenska industriforskningen av . Förtätningen av forskningsresurserna är märkbar på flera plan, och vi har i tidigare motioner påvisat att regeringens politik bidragit härtill. För det första finns en branschmässig koncentration: numera talar man allmänt om forskningsintensiva industrigrenar, som svarar för en relativt stor andel av den sammanlagda industriforskningen. Detta är utmärkande inte bara för utan också för övriga högt utvecklade kapitalistiska länder. var över hälften av den svenska industriforskningen knuten till tre huvudbranscher, nämligen flygteknisk (samt övriga transportmedel), elektra- och läkemedelsindustri. För den svenska industrin gäller, för det andra, att det inom dessa branscher finns ett eller ett par helt dominerande företag. Ett fåtal storkoncerner svarar för nästan hela den målstyrda forskningen inom resp. bransch. Fem privatägda koncerner, nämligen Asea, , , SKF och , är ansvariga för 45-50 96 av den samlade industriforskningen i landet. Koncentrationen till storbolagen har ökat mycket kraftigt i - kraftigare än i de flesta andra kapitalistiska länder. Den elektrotekniska industrin var en av de branscher som tidigt monopoliserades. Asea och dominerade . Ett avtal om specialisering slöts mellan dessa dominanter 1946, vilket innebar att Asea tog hand om starkströmsområdet och L M om svagströmsområdet, det teletekniska området. har dessa två i praktiken monopol på de flesta varor som utvecklas och tillverkas på vardera sektorn, och under dem finns ett konglomerat av företag som på olika sätt är underordnade koncernledningen. har en motsvarande ställning när det gäller elektriska hushållsapparater, kontorsmaskiner och viss datorutrustning. Dessa tre koncerner bedriver den alldeles övervägande delen av industriforskningen inom resp. sektor. Konkurreens bjuds dem endast från utlandet. Vidare gäller, som sagt, att det är de största företagen som bedriver den alldeles övervägande delen av arbetet. 1973 pågick ca 80 96 av industriforskningen i företag med minst 1 000 anställda. Det är här som de verkligt stora utvecklingsprojekten planeras. Småindustrins andel av industriforskning och -utveckling representerar bara ett par procent. Bland de medelstora företagen i är det bara ett fåtal som har egna utvecklingsavdelningar - industriforskning förekommer som en regelbunden aktivitet. För det tredje gäller- och detta är unikt för - att industriforskningen till alldeles övervägande delen är knuten till en enda ägargrupp inom industrin. 1 inget annat land i är de tekniskt mest expansiva delarna av industrin så väl sammanhållna ägarmässigt. Det bör också poängteras att denna del av industrin får huvuddelen av de statliga (direkta och indirekta) bidragen till industriforskningen. Forskningspolitik på kapitalets villkor Vare sig forskningen bedrivs i de privata storbolagen eller vid högskolor och vissa universitetsinstitutioner och vare sig det är fråga om statliga eller privata medel, styrs huvudparten av de svenska forsknings- och utvecklingsresurserna mot tillämpningar som valts efter företagens vinstkriterier. Forskningens utveckling har på det hela taget mer och mer kommit att kopplas till den industriella utvecklingen. Den svenska forskningens historia andra hälft tycks bli de svenska storföretagens. Storföretagen har med några procentenheter ökat andelen självfinansierad industriforskning i landet och fram till , men har statsmakten ökat sin indirekta finansiering via skattesubventioner och speciella avdragsregler. Konkret betyder detta bl. a. att statsmakten på olika sätt hjälper till med kapitalmobilisering för industriforskning i men lämnar åt industrins ledning att själv avgöra vad denna viktiga samhällsresurs skall riktas mot för produktområden och produkter. Genom sin strategiska kontroll av huvudparten av forsknings- och utvecklingsresurserna i det svenska samhället kan kapitalägare och deras förbundna påverka den långsiktiga samhällsutvecklingen. Statsfinansieringen av forsknings- och utvecklingsverksamheter inom industrin - det gäller både den direkta och indirekta finansieringen - bör ses i samband med de statliga åtgärderna vid omstruktureringen av industrin . Omstruktureringen har lett till att små och medelstora företag i tekniskt sett avancerade branscher har stora svårigheter och tvingas upphöra, medan de stora företagen inom samma branscher blir allt större och innehåller allt bredare produktsortiment. Av det sammanlagda statliga forsknings- och utvecklingsstödet till industrin går den alldeles övervägande delen till de stora, ofta exportinriktade företagen. För de fem nyckelindustrierna (Asea, , , SKF och ), vilka svarar för närmare hälften av industriforskningen, innebär det statliga stödet att de genomsnittligt får ungefär en tredjedel av sin forskning betald av staten. På så sätt uppnås en ännu kraftigare monopoliseringstendens, under det att ännu fler små och medelstora företag halkar efter. Samma effekter får troligen också avskrivningsreglerna i vad gäller forskningsutgifter, vilka ensidigt gynnar storföretagen. Härigenom transfereras åtskilliga miljarder kronor från staten till storföretag . Det föreslagna avgiftssystemet kan fl liknande effekter på koncentrationen av industriforskningen i . Den statliga forskningspolitiken innebär inte att statsmakten på något sätt förgriper sig på de stora bolagens investeringsplaner och produktionsinriktning. Den statliga politiken har här som främsta kännetecken att den accepterar och anknyter till privatkapitalets planläggning, särskilt när det gäller de fem största företagen, som helt dominerar industriforskningens profil i . Den statliga forskningspolitiken inom industrisektorn utgör i praktiken ett slags samordning av de olika storföretagens enskilda och gemensamma forsknings- och utvecklingsprojekt. 1 huvudsak sker denna koordinering via militära mångmiljonkontrakt (av typ ), men också på civila områden har staten kommit in för att reglera industriforskningen på företagens egna villkor. Denna reglering tar sina mest avancerade uttryck i en statlig stimulans till de företag som på olika sätt kopplar samman sina utvecklingsavdelningar med andra västeuropeiska storkoncerners (inom transport-, rymd- och vapenområdena). I detta sammanhang bör en annan aspekt på den privata forskningsstyrningen nämnas - utvecklandet av destruktiva produkter för krigföring. Militariseringen av den samlade forsknings- och utvecklingsinsatsen i måste brytas. Enligt senaste tillgängliga uppgifter()används av statsutgifterna till forskning och utveckling för militära ändamål. Denna andel är helt oacceptabel och rimmar illa med officiella utrikespolitik och internationella krav på stopp för kapprustningen. Med dessa bakgrunder har vi delvis blottlagt fundamentet för den nuvarande statliga forsknings- och teknologipolitiken. Staren kan, genom att inte ständigt behöva se till vinstmotiv, reglera, stabilisera och stärka de privata företagens forskningsinsatser. Detta har dock inte lett till centralisering eller ökad politisk direktkontroll frän de parlamentariska organen. Snarare är utvecklingen den motsatta. Man bör i stället tala om fragmentisering, decentralisering och privatisering av för den allmänna politiska utvecklingen viktiga avgöranden. Vid varje större vidgning av statsfunktionerna inom forskningen har inflytandet från de väletablerade intressegrupperna garanterats såväl formellt som informellt. De korporativa dragen har stärkts. Det går inte längre att blunda för en avgörande realitet i dagens . Det är kapitalägarna och de som är satta att svara för den dagliga ledningen av industrin som har det största inflytandet över den tekniska utvecklingen i vårt land. Det är inte det arbetande folket - fackföreningsrörelsen och arbetarrörelsen i stort - som bestämmer vilka uppfinningar och innovationer som skall utveckla vårt näringsliv och vilka av forskningens upptäckter som skall användas för att förbättra miljön och frigöra människorna från ett hårt och nedslitande arbete. Kapitalägarna har som vi påvisat en stark och välutvecklad forskningspolitisk organisation. Den står i daglig kontakt med departement och statliga verk och myndigheter. Den kan snabbt erbjuda experter av alla de slag för uppdrag och offentliga utredningar. Den är helt enkelt en för svenska förhållanden välutvecklad påtryckningsgrupp. På toppnivå fungerar sekre tariaten inom SAF och . Där finns konsulter och experter som har som huvudsysselsättning att syssla med forskning och teknik. och andra liknande organ har utredningsgrupper och forskare som hjälper företagens ledningar med de flesta tekniska problem som kan uppkomma. (), en halvprivat inrättning med vissa statliga funktioner för forskningsplanering och forskningsinformation, står nära. Vi anser att IVA borde helt privatiseras. Staten skall inte subventionera de privata bolagens utredningsverksamhet och svara för deras kostnader för forskningsplanering. På ett motsvarande sätt borde Styrelsen för teknisk utveckling (STU) och en del andra organ för statsfinansiering av forskning och teknik helt förstatligas. sitter representanter för de privata bolagen med i de nämnder och statliga fonder som formar forskningsprojekt och ger pengar till industrins tekniska utveckling. Det är en helt oacceptabel ordning. De viktiga besluten om den tekniska utvecklingen tas i slutna direktionsrum i banker och i storföretag. Närmare hälften av den svenska industriforskningen äger, som sagt, rum i fem företag. tillkom dessutom flera privata utvecklingsbolag, som specialiserade sig på nya produkter och produktionssystem. Det mest kända är kanske familjen , som knutit ett antal statliga forskare till sig som rådgivare och för forskning. I en uppmärksammad rapport från TCO konstaterades att "Incentives vetenskapliga råd otvivelaktigt är det organ, som har den bästa samlade översikten över naturvetenskaplig och teknisk forskning i . Det betyget står sig säkert än . Tillsammans med de övriga utvecklingsbolagen och de större företagen med deras tekniska direktörer och forskningsavdelningar har arbetsköparna helt enkelt den mest utvecklade forskningsorganisationen. Detta har accepterats som någonting ganska självklart. Det har varit industrins behov, så som detta tolkats av direktörerna, som varit vägledande för den svenska tekniska utvecklingen. Bolagen har styrt teknikens framsteg mot företagsekonomiskt räntabla produkter. De har utvecklat nya produktionssystem för att passa kostnaderna inom företagen. Vi har därför lått en teknik som mera är ägnad de enskilda bolagens lönsamhet än folkets önskemål om bra och hållbara produkter och som svarar illa mot de anställdas berättigade krav på trygghet i arbetslivet. Samhället har dessutom påtvingats en teknik som förutsätter en mer eller mindre hämningslös rovdrift på dyrbara naturtillgångar som mark, luft och vatten. Sådant ingår inte i de kortsiktiga företagsekonomiska kalkylerna. Den svenska industrin kan mer eller mindre fritt disponera drygt två tredjedelar av de samlade svenska forskningsresurserna. Det är inom den privatägda industrin som huvuddelen av forskningen sker, oavsett om forskarna och teknikerna finansieras av privata eller statliga medel. Medan de som köper arbetskraft i det här landet har en välutvecklad forskningsorganisation har arbetarna och fackföreningsrörelsen nästan ingenting. Vi har starka fackföreningar och fackförbund som kan förhandla om lönekrav och bättre arbetsförhållanden. Och vi har en lång tradition av facklig enighet och solidaritet. Men denna enighet och solidaritet har framför allt gällt lönepolitiska och andra ekonomiska krav och avskaffandet av vissa uppenbara brister i arbetsmiljön, förbättrat arbetarskydd, social trygghet osv. Detta har varit viktiga krav, och det har varit naturligt att de fått stor uppmärksamhet. måste man erkänna att de som äger kapitalet fortfarande har en nästan oinskränkt makt inom företagen. Det är tyvärr inte många inom fackföreningsrörelsen som mera systematiskt arbetar med den långsiktiga tekniska utvecklingen. SAF/forskningspolitiska avdelningar har ingen reell motsvarighet inom t. ex. LO:s och TCO:s sekretariat, även om det finns personer där som har erfarenheter och stora kunskaper på området. Hos de stora fackförbunden har det emellertid varit en glädjande utveckling fram mot en egen hållning i många frågor om forskning och teknik, även om dessa olika förbundsinitiativ ännu inte kan sägas vara en reell motvikt till alla forskningsplanerande organ på arbetsköparsidan. Också på lägre nivå inom fackföreningsrörelsen har det tagits många initiativ, även om man inte kan ge en entydig och kortfattad karakteristik. Ett växande antal insatser har gjorts av enskilda fackklubbar. Man kan dock säga att dessa lokala forskningspolitiska handlingar har saknat den nödvändiga förankringen i en mera omfattande plan för en hela fackföreningsrörelsens strategi för att uppnå en demokratiskt planerad och styrd ekonomi. Arbetarrörelsen måste tillförsäkras en del av samhällets forsknings- och utvecklingsresurser och ges möjlighet att påverka användningen av de övriga. Det är elementära rättvisekrav från det arbetande folket i vårt samhälle. kommunisterna menar att fackföreningsrörelsen har mycket att vinna på en mera offensiv strategi gentemot kapitalägarna. Det är viktigt att parallellt med den traditionella fackliga kampen flytta fram positionerna på andra samhällsområden. Ett sådant område är forskningen och den tekniska utvecklingen. Det är särskilt betydelsefullt eftersom det här gäller framtiden både på kortare och på litet . har de större svenska företagen investerings- och utvecklingsplaner på fem eller , i några fall .