mot · G0021129 · 1977-01-25 00:00:00 — av m. fl. Det är klart dokumenterat att endast en minoritet av befolkningen tar del av kulturutbudet. Diskussionen kring orsakerna till det låga kulturintresset utgår från alltför lättvindiga slutsatser. Det kan förefalla att ligga nära till hands att utbildning och ekonomi har en allt överskuggande betydelse. Det är otvivelaktigt så att insatser för att förbättra dessa omständigheter har betydelse. Men kvar står det förhållandet att många med god utbildning och stabil ekonomi ändå avvisar kulturupplevelser. Uppsökande teaterverksamhet i t. ex. har visat att i varje fall teaterintresset i glesbygden kan bli hundraprocentigt. Bokbussverksamheten kan på sina håll visa på liknande positiva erfarenheter. Geografiska omständigheter har uppenbarligen stor betydelse, omständigheter som också kan sägas prägla storstadsområdenas kulturliv. Det kan säkerligen också förhålla sig så att olika människor har sitt intresse inriktat på olika delar av mänsklig kultur och att människor kan vara skapande och aktiva på ett annat område, även om de avvisar det som traditionellt avses med kultur. För en lämplig avvägning av de kulturpolitiska insatserna från samhällets sida bör därför en bättre kartläggning av faktisk och potentiell efterfrågan i olika befolkningsgrupper göras. Inför den starka expansion av kulturlivet som förordats på såväl statlig som regional och nivå är det angeläget att tillgång på arbetstillfällen och efterfrågan på de professionella kulturskaparnas insatser noga penetreras. De samhälleliga insatserna bör därför inriktas på att i ökad grad skapa arbetstillfällen för kulturskaparna inom bostads- och arbetsmiljön, inom skola och folkbildning på ett sådant sätt att denna arbetsmarknad inte tillåts fluktuera på ett för kulturlivet skadligt sätt. Enprocentsregeln, som ännu inte allmänt tillämpas, bör kunna tjäna som modell. Men även medborgarnas intresse av att införliva kulturprodukter av olika slag i hemmiljön kan stimuleras. Så sker redan då det gäller bokkonsumtion genom t. ex. biblioteken, vilket kan antas animera till bokinköp. Biblioteken bör kompletteras med diskotek och artotek, och möjligheter till inköp av kvalificerade musikinspelningar bör finnas, liksom kommunala konstsalonger. En omfattande utbildning av kulturskapare som ej står i relation till de sysselsättningsmöjligheter som föreligger för dessa yrkesgrupper kan medföra svårartade problem. För att motverka detta bör därför en genomgripande analys av utbildningen för kulturskapare företas. Härvid skall också beaktas att viss utbildning, t. ex. inom musik och dans, måste påbörjas på ett mycket tidigt stadium i livet, om individens mål att nå en topposition inom sin konstart skall kunna uppnås. Missriktade jämlikhetssträvanden får inte ställas i vägen för en sådan längre utbildningsgång. Men även den fria skapande verksamheten, enskilt eller kollektivt, bör breddas och stimuleras. Den icke yrkesmässiga verksamheten bedrivs huvudsakligen i bildningsförbund och föreningar, till vilka bidrag f. n. ges. Behovet av samordning och överblick av denna verksamhet är främst ett lokalt intresse, varför kommunerna bör tilldelas ett icke närmare reglerat statsbidrag. Detta bör, tillsammans med de kompletterande belopp kommunerna kan tillskjuta, fördelas genom kulturnämndens och fritidsnämndens försorg till folkbildningsorganisationer, ungdomsorganisationer, hembygdsföreningar, pensionärsföreningar m. fl. Även den kommunala verksamhet har visat sig vara av stort kulturellt värde, och bör motsvarande verksamhet för barn och ungdom byggas ut inom övriga konstområden. Hur detta lämpligast skall ske bör närmare utredas. Överläggningar i detta syfte bör tas upp mellan staten och . Det utbud av torftiga, undermåliga produkter som förekommer - även i statsunderstödd eller statskontrollerad kulturverksamhet - bör i första hand mötas med stöd till kvalitetskultur och dess distribution. Härutöver kan det tänkas att samhället kan behöva sätta in åtgärder för att motverka undermåliga produkters negativa inverkan på människor. Det kan förutsättas att sådana åtgärder i ett fritt samhälle endast kan gälla skydd av barn och ungdom. Sådana åtgärder förutsätter dock i ökad utsträckning forskning kring effekterna av detta utbud. Andra massmedieformer som radio och TV står inför en stark utveckling med ökade möjligheter till regionala och lokala sändningar, t. ex. via kabelTV. Så länge detta monopol existerar är det av yttersta vikt att reglerna i avtal med staten strikt följs. Särskilt angeläget är detta beträffande barn- och ungdomsprogrammen. Radio och TV bör därtill ha ett intimt samarbete med kulturinstitutionerna; dess roll som kulturförmedlare bör accentueras. Kvaliteten i utbudet bör gå före kvantiteten. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att hos regeringen anhåller om a. att en kartläggning av kulturutbudet liksom av faktisk och potentiell efterfrågan härav i olika befolkningsgrupper genomförs i enlighet med motionens syfte, b. att en utredning tillsätts med uppgift att framlägga förslag till en utbyggnad av den kulturella verksamheten för barn och ungdom varvid den kommunala bor vara mönsterbildande, 2. att ger regeringen till känna vad i motionen anförs beträffande utbildning av och arbetstillfällen för de professionella kulturskaparna, kommunernas behov av samordning och överblick samt massmedias roll. . NISSER (m) () ()