mot · G002552 · 1977-01-20 00:00:00 — Motion 1976/77:552 av om viss ändring av lantmäteritaxan Genom riksdagsbeslut ändrades lantmäteritaxorna. Ändringarna finns redovisade i SFS 1976:491 och gäller för förrättningar som påbörjats (sökts) efter . Förutom att en allmän och betydande höjning skedde av de dittills gällande timtaxorna genomfördes också en i vissa delar ändrad princip för ersättningen. För huvuddelen av förrättningar handlagda av fastighetsbildningsmyndigheten skall således numera utgå sakersättning med belopp som framgår av bilaga till SFS 1976:491. Sakersättningsprincipen är uppbyggd så att tili vissa fasta ersättningsbelopp skall utgå belopp (arealtillägg) beroende av den areal som berörs av förrättningen. Som exempel på arealtillägg kan nämnas följande. Vid avstyckning (i normalfallet) utgår arealtillägg med . för varje påbörjat 5 000 tal m2 (1/) som medelarealen överstiger . I Statens lantmäteriverks meddelande 1976:3, dnr 21-935-76 anges ett exempel på kostnader vid en avstyckning av en lott på 182 ha. Kostnaden skulle (fasta belopp + arealtillägg) uppgå till . Vid fastighetsreglering utgör arealtillägget . för varje påbörjat hektar av reglerad ägovidd. Om två skogsägare genom fastighetsreglering av arronderingsskäl byter två skogsskiften om vartera 100 ha, uppgår den totala kostnaden (fasta belopp + arealtillägg) för förrättningen till . Exemplen visar att kostnaderna blir betydande så snart av förrättningen berörd areal är av någon storlek. Visserligen sägs i 4 S tredje stycket (SFS 1976:491) att om det är uppenbart att tillämpning av bestämmelserna om sakersättning skulle medföra att ersättningen för avstyckning eller klyvning där medelarean för varje nybildad fastighet överstiger eller för fastighetsreglering blir orimligt hög i förhållande till vad förrättningen kan beräknas kosta staten elier kommunen, skall fastighetsbildningsmyndigheten eller förrättningsmannen, då förrättningen påbörjas, anmäla förhållandet till lantmäteriverket. I fall som avses får verket besluta att för förrättningen skall utgå tidsersättning i stället för sakersättning. Enligt underhandsuppgifter från och lantmäteriverket skall emellertid förhållandet i föregående stycke komma att tillämpas i endast rena undantagsfall. Härtill kommer att en sådan handläggning synes innebära en byråkratisk ordning som medför onödiga kostnader och är ägnad att fördröja förrättningarna. Dessutom kommer sakägarna att befinna sig i osäkerhet så länge frågan inte avgjorts. De höga kostnaderna drabbar i första hand skogs- och jordbruket, där förrättningarna mycket ofta berör betydande arealer. Inte minst gäller det i samband med den angelägna strukturrationaliseringen. Det kan också konstateras att kostnaderna blir särskilt kännbara i de övre och inre delarna av landet, där arealerna ofta är stora men värdena relativt låga. I de områdena ingår vid strukturrationaliseringen ej sällan stora arealer av lågproduktiv mark och impediment. Också för sådan areal utgår tillägg med ovan angivna belopp. hävdas att de höga kostnaderna inte drabbar sakägarna mer än till begränsad del, eftersom lantbruksnämnden kan bevilja bidrag till förrättningskostnaderna. Man måste emellertid komma ihåg att bidrag långt ifrån alltid kan erhållas. För övrigt kan det ifrågasättas om bidragsmöjligheten kan vara ett argument till försvar för de i många fall helt orimliga kostnader som sakersättningsprincipen medför. Från ett mycket angeläget strukturrationaliseringsområde i har sökts förrättning där sakersättningsprincipen innebär en kostnad för de berörda sakägarna som kan beräknas till bortemot . Genom erfarenhet från motsvarande förrättningar i området kan man dra slutsatsen att kostnad enligt de nya tidstaxorna skulle bli ca . Det är för sakägarna i fallet ännu inte klart om lantmäteriverket trots detta är berett att medge att fastighetsbildningsmyndigheten får utta ersättning enligt tidstaxan. Enligt underhandskontakter förefaller det tveksamt om ett sådant medgivande kommer. Sakersättningsprincipen har naturligtvis positiva inslag. Framför allt är det en fördel att den - när förrättningen berör begränsade arealer - ger sakägarna möjlighet att redan på förhand få besked om de exakta kostnaderna. Men dessa fördelar får givetvis inte innebära att kostnaderna i andra fall blir orimligt höga och att ersättningarna inte står i överensstämmelse med de verkliga insatser som myndigheten utför. Frågan kan lämpligen lösas genom att man inför en övre arealgräns för tillämpning av sakersättningsprincipen. Såvitt kan bedömas kan en sådan övre gräns lämpligen sättas till 20 ha. Är berörda arealer däröver, skall obligatoriskt tidsersättning tillämpas. Genom en sådan ordning skulle vinnas en smidigare och billigare handläggning så till vida att anmälan till och beslut från lantmäteriverket kan undvaras i de allra flesta fall. I sammanhanget kan anmärkas att utredning angående översyn av lantmäteritaxan (DS B 1975:2) hade en övre arealgräns för sakersättningsprincipen vid avstycknings-, klyvnings- m. fl. förrättningar satts till 10 ha. En ordning där tidsersättning tillämpas vid arealer överstigande 20 ha torde inte innebära något större intäktsbortfall totalt sett för fastighetsbild De ersättningar som blir följden av den gällande och i stort sett obegränsade sakersättningsprincipen torde nämligen medföra att i och för sig angelägna strukturrationaliseringsåtgärder i jord- och skogsbruket inte kommer till stånd. Det blir sannolikt ett bortfall av underlag för den befintliga organisationen. I all synnerhet kommer det att gälla för de övre och inre delarna av landet. En ändring är angelägen och kan lämpligen inriktas på införandet av en arealgräns, som angetts ovan. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begären översyn av lantmäteritaxorna i avsikt att införa en arealgräns i enlighet med vad som anförts i motionen.