mot · G00267 · 1977-01-11 00:00:00 — 1976/77: 67 av m. fl. om en ny sysselsättningspolitik Sammanfattning Sysselsättningsfrågan är dagens mest centrala samhällsfråga. Sysselsättnings- och strukturproblemen är allvarligare . Gällande linjer i sysselsättningsfrågan är oklara och otillräckliga. Regeringens brist på handling och perspektiv är katastrofal. En helt ny politik måste till. Ett stort statligt industriprogram måste utvecklas. Eftersläpningar och brister på viktiga samhällssektorer måste byggas bort. Trafiksystemen måste effektiviseras. Strukturproblemen måste mötas genom en allmän höjning av förädlingsgraden i ekonomin till mer avancerade nivåer - detta förenar bättre energihushållning med starkare effekt på sysselsättningen. Förkortning av arbetsdagen måste genomföras 1980. Kapitalflykten ur landet måste hejdas. Kreditväsendet bör helt nationaliseras och styrning av alla större investeringar genomföras. Ett offensivt program för sysselsättningen leder till en omfördelning av resurser i de arbetandes intresse. Ju mer ett sådant program utvecklas, desto mer riktar det sig mot kapitalismens hela maktsystem. Det leder i sitt fullföljande till en socialistisk planekonomi och socialistisk demokrati. fick sysselsättningsläget i allt fler hotande inslag. En våg av lokala kriser och nedläggningar drog fram. Lågkonjunkturens verkningar drabbade tungt vägande branscher. Konjunkturen försämrades ånyo mot årets slut. Strukturproblemen ryckte närmare, markerade eller utlösta av lågkonjunkturen. Svåra strukturella förändringar-både fortgående och nya - kan förutses inom stål-, sågverks-, massa- och pappersindustri, varvs-, textil- och glasindustri, gummiindustri, grafisk industri m. fl. Även inom transport, handel och den administrativa sektorn framträder delvis förbisedda strukturproblem. Rationaliseringarna på den stora kommunala sektorn, vilka är ett svar på de arbetandes lönekamp, är ett annat inslag i bilden. I detta förlopp samverkar konjunkturmässiga orsaker med mer långsiktiga strukturella. De senare sammanhänger med den allmänt minskade långsiktiga tillväxten inom det kapitalistiska världssystemet. Det ingår dock även vissa medvetna försök att utlösa lokala kriser för att påverka det samhälleliga läget till kapitalägarnas förmån. Detta beledsagas av aggressiva 1 1976/77. deklarationer från arbetsköparhåll, riktade mot de lönarbetande. Mot denna bakgrund framstår sysselsättningsfrågan som den mest centrala samhällsfrågan av . Det krävs en ny, offensiv sysselsättningspolitik, styrd av de arbetandes intressen och uppburen av deras politiska och fackliga kamp. Nutida svensk sysselsättningspolitik växte fram ur 1930-talets depression. Den byggde främst på tankelinjer hos ekonomer som Keynes och . De Keyneska idéerna hade två sidor. De bjöd en metod att med statlig stimulans bistå kapitalismen i dess kris. Men de innehöll också tanken att en politik för full sysselsättning sammanhängde med fördelningspolitik och social utjämning. Detta medgav en koppling mellan konjunkturpolitik och radikal reformpolitik. Kapitalismen hade intresse av det första ledet, däremot inte det andra. Den svenska sysselsättningspolitiken av Wigforss märke hade en sådan koppling och kom till viss del i motsättning till kapitalintressena. En strömkantring inträffade gradvis efter 1950, och än mer efter 1965 när den allmänna tillväxttakten hos kapitalismen påtagligt sjönk. Kapitalismens livsvillkor blev nu koncentration, omflyttning, hårdare arbetsprestationer och utslagning. Det framkallade krav på lättnader för kapitalet, återhållande av inhemsk konsumtion och stöd åt exportkapitalet. Detta stred mot delar av det Keyneska tänkandet - omfördelningen, efterfrågestimulansen, näringslivets uppsugande av ali utbjuden arbetskraft. Från att vara allmän blev den selektiv. Från att gälla lika för alla, medgav den en uppdelning av de arbetande i s. k. A- och B-lag. Tillspetsat kan man säga: sedelpressen ersattes av AMS-baracken. Privatkapitalet skulle disponera A-laget, staten administrera reservarmén, B-laget. A-lagets prestationer skulle betala B-lagets försörjning. Kapitalet skulle subventioneras. Wigforss omfördelningspolitik skulle raseras. Så länge kapitalismens allmänna tillväxt var relativt snabb, hölls anpassningens negativa verkningar tillbaka. har de blivit allt påtagligare. Vidare kunde fackföreningsrörelsen fås med på anpassningen när den drevs av en socialdemokratisk regering. Man såg häri en garanti mot alltför negativa verkningar för de arbetande. har också denna förutsättning fallit. Med dessa förändringar i den faktiska politiken har också skett en omtolkning av begreppet full sysselsättning. En urholkning av den gamla målsättningen har gjorts. I nuvarande politiska läge skapar detta en ödesdiger oklarhet om sysselsättningspolitikens mål och avsikter. Häri måste en radikal ändring framtvingas. Linjerna i sysselsättningspolitiken har fastlagts i flera riksdagsbeslut och statliga utredningar . Bristen i alla dessa dokument är en djup oklarhet om målsättningens praktiska innebörd. Vi påtalar här de allvarliga luckorna. Begreppet full sysselsättning är inte definierat. I sin klassiska mening innebar det att det tillgängliga arbetet skulle motsvara eller något överstiga den utbjudna arbetskraften. har begreppet en annan mening. Fullsysselsättningen innefattar även folk i skilda sociala och ekonomiska provisorier (beredskapsarbeten, korttidsutbildning, deltid m. m.). Som förenligt med full sysselsättning betraktas dessutom ett ökande antal förtidspensionerade, sjukskrivna och sökande som inte kommit in på arbetsmarknaden. Därjämte tolereras en betydligt högre nivå på den konventionella arbetslösheten . Med oklar innebörd blir också hela målsättningens kvantitativa nivå obestämd. Centrala frågor som aldrig besvaras är: Gäller samma nivå oavsett takten i inflationen? Vilken sysselsättningsgrad bland män respektive kvinnor betraktas som full sysselsättning? Hur väntas denna sysselsättningsgrad ändras med utvecklingen? Utan svar på dessa frågor hänger hela politiken i luften. Fullständig förvirring råder beträffande det antal arbeten som måste skapas för att fylla målsättningen full sysselsättning och "arbete åt alla. I det officiella bakgrundsmaterialet växlar tal som 250 000 och 400 000. riksdagsbeslut saknas varje angivelse. Det sägs inte om talen gäller brutto eller netto. Heltid och deltid blandas ihop vid beräkningen av antal sysselsatta. Inget sägs i de officiella dokumenten om när en viss målsättning skall uppnås. Därmed försvinner varje möjlighet att bedöma åtgärdernas art och omfattning. Slutligen saknas diskussion om sysselsättningsfrågan i förhållande till strukturproblemen, energiförsörjningen och arbetstidsfrågan. Det råder sålunda kaos i hela sysselsättningspolitiken. Denna obestämdhet får i praktiken sin udd riktad mot de arbetande. Av den nya regeringens deklarationer och yttranden framgår dessutom en fullständig perspektivlöshet i fråga om de ekonomiska strukturproblemen (se t. ex. industriministerns interpellationssvar ). I förening med sysselsättningspolitikens brist på klara mål blir detta katastrofalt. Mål, tid, rum, begrepp - allt flyter. Kort uttryckt ligger det svenska sysselsättningsproblemet till på följande sätt: Full sysselsättning i den klassiska innebörden, innefattande kvinnornas 1* 1976/77. fullständiga ekonomiska frigörelse, kräver ett tillskott netto av mellan 800 000 och 900 000 arbeten - variationerna bestäms av invandringen. Mot detta står, att mängden utbjudet arbete är i stort stabil. Den statistiska ökningen i antal sysselsatta beror väsentligen på ökat deltidsarbete och fler sjukskrivna. Mängden kapital som krävs för varje nytt arbetstillfälle stiger starkt. Stora strukturproblem och ökad utslagning står för dörren. Verkningarna får stark regional slagsida. En växande kapitalexport sker. Att med hittillsvarande metoder och svävande målinriktning lösa detta problem framstår som illusion. Det krävs en ny målsättning och en ny politik. EN NY SYSSELSÄTTNINGSPOLITIK Utgångspunkter Hur ser en sysselsättningspolitik ut som utgår från de arbetandes intressen och behov? En sådan politik måste grundas på en klar förståelse av kapitalismens natur. Därvid är vissa bestämda insikter nödvändiga. Kapitalismen kan aldrig skapa full sysselsättning. Kapitalismen skapar arbetslöshet och utslagning. Det är en del av dess lagbundna inre funktionssätt. Kapitalets förändrade sammansättning, tendensen till fall i profitkvoten och intresset av kamp mot lönestegringar ingår i dessa sammanhang. Dessa tendenser kan inte upphävas eller hindras, endast dämpas och uppskjutas. Varje radikal sysselsättningspolitik blir därför i sin förlängning socialistisk. Dess mål kan uppnås först i och med hjälp av en socialistisk planekonomi. Redan innan detta kan ske måste en rad åtgärder vidtas, vilka är riktade mot kapitalisternas makt. Åtgärderna måste vara planmässiga och utgöra led i en politik som ideologiskt står självständig i förhållande till borgerligt tänkande. Den kan inte genomföras av enbart den befintliga statsapparaten utan kräver ett oberoende stöd i aktiv politisk och facklig kamp från de arbetande. Sysselsättningspolitikens mål skall vara full sysselsättning i den ursprungliga meningen. Mängden tillgängligt arbete skall motsvara minst den tillgängliga arbetskraften vid en maximal sysselsättningsgrad för alla. Nuvarande arbetslöshet på 60 000-70 000 skall avskaffas. Vad som maximalt kan tolereras är en tillfällig s. k. friktionsarbetslöshet på högst ett tiotusental och med en längd av någon vecka. Kvinnornas ekonomiska frigörelse skall fullt ut genomföras. Sysselsättningsgraden bland kvinnor skall vara lika hög som bland män. Deltidsarbete har utvecklats till en ny form av kvinnodiskriminering. Deltidsarbete skall inte accepteras vare sig som en allmän eller som en specifikt kvinnopräglad företeelse, endast som en tillfällig och individuell sådan. Den industriella reservarmén skall i princip sysselsättas i ordinarie produktionsliv. Arbete skall kunna ges alla vid avslutad utbildning. Ingen skall vara hänvisad enbart till provisoriska eller tillfälliga verksamheter. Uppdelningen av de arbetande efter det cyniska mönstret med s. k. A-, B- och C-lag skall avskaffas. Det missbrukade handikappbegreppet skall överges. Rätten till arbete skall vara en och odelad. Uppnåendet av dessa huvudmålsättningar bör ske med slutpunkt . Ett brett register av åtgärder krävs för att genomföra den uppställda målsättningen. Åtskilliga av dessa kan påbörjas snabbt. Delar av det samlade åtgärdsprogrammet innebär i och för sig inget brytande med den rådande kapitalistiska grundordningen. Andra är eller utvecklas till oundgängliga angrepp på kapitalismens makt- och ägandesystem. Vi skisserar nedan de viktigaste åtgärderna. Ett stort statligt industriprogram utvecklas. Långt driven förädlingsproduktion utgör dessa industriers föremål. De knyts till behovet att starkt höja förädlingsgraden i den svenska ekonomin. De bildar också ett huvudinslag i strävan att skapa regional balans - de blir av särskild betydelse för områden med svåra strukturproblem. Ett program utvecklas för att reformera trafiksystemen. Det spårbundna trafiksystemet utvecklas till sin högsta teknologiska kapacitet. De kollektiva trafiksystemens nuvarande eftersläpning upphävs. Även den inrikes sjöfarten bör bli föremål för satsning och utbyggnad. De nya trafikinvesteringarna skapar arbete inom byggsektorn. De utgör viktiga objekt för vissa av de nya statliga industrierna, liksom för de tekniska specialisterna. Ett stort program läggs upp för att bekämpa underförsörjning och brister inom social- och miljösektorn. Häri ingår en rad stora delprogram. Barntillsynen utbyggs - varje barn upptill skall i princip få en dag- respektive fritidshemsplats. Bristerna inom hälsovården angrips. Systematisk upprustning av arbetsmiljöerna sker. Bostads- och stadsmiljöer rehabiliteras. Nya investeringar tillförs utbildningssektorn. De tre nämnda delprogrammen står i ett inre sammanhang. De nya statsindustrierna har den övriga utbyggnaden som en viktig del av sin marknad. Utbildningsinvesteringarna siktar till det teknologiska avancemang som krävs för att nya förädlingsindustrier skall kunna byggas upp och förnyelse inom trafiksystemen utvecklas. Reformerna inom trafik väsendet bidrar till en bättre miljö och effektiviserar transporterna. Barntillsynens utbyggnad är en av förutsättningarna för kvinnofrigörelsen och ger ett betydande tillskott i sysselsättningen. Allmän arbetsdagsförkortning genomförs 1980. Denna viktiga reform, som främst kan försvaras med sociala, medicinska och kvinnopolitiska argument, har ett självklart samband med sysselsättningen och skapandet av nya arbeten. Den omfattande kapitalexporten, som drar arbeten ur landet, ställs under samhällelig kontroll. Särskilt bör utflyttningen av värdefulla förädlingsindustrier - t. ex. verkstadsindustri - förhindras. De stora privata bankerna och kreditinstituten - näringslivets kreditgivare och egentliga maktutövare - nationaliseras. Alla större investeringar samordnas i en nationell plan. Så garanteras deras samstämmighet med sysselsättningspolitikens övergripande mål. Staten övertar kontrollen över de av svårare strukturproblem drabbade industrierna: främst järn- och stål-, skogs-, varvs- och tekoindustrin. Strukturomvandlingen genomförs i samverkan med de arbetande och deras organisationer. En parallell plan utarbetas för att med de nya statliga förädlingsindustrierna stödja orter och regioner som annars drabbas av strukturomvandlingen i de gamla industrierna. Ett program utarbetas för att allmänt höja förädlingsgraden i den svenska ekonomin. bör grenar med hög energiåtgång och ringa sysselsättningseffekt tonas ner, högt drivna förädlingsindustrier med god energihushållning och många arbetstillfällen gynnas. Härigenom kan en effektiv sysselsättningspolitik undvika att bli hämmad av eventuella problem på energisidan. Den blir därmed oberoende av t. ex. kärnkraftsutbyggnaden. Innebörden av en starkt höjd förädlingsgrad är satsning på avancerade produkter och system. Ett relativt högkostnadsland som har sin styrkepotential på den kvalitativa sidan - i produktionens förfining och den arbetandes kunnande. Detta kräver bl. a. att storfinansens dominans över teknologi och teknisk utveckling bryts. En självständig nationell linje för den tekniska utvecklingen måste utarbetas. haren liten, men öppen - dvs. starkt exportberoende - ekonomi. Detta är grunden till mycket av de aktuella struktur- och sysselsättningsproblemen. En ny sysselsättningspolitik kan söka två vägar för att behärska detta problem. En höjd förädlingsgrad i ekonomin ger säkrare export och minskar det relativa beroendet av konjunkturkänsliga produkter av typen massa och råstål. innebär de ovan beskrivna satsningarna på det nationella planet att den inre marknaden betydligt ökar. Detta leder till en relativ minskning av exportberoendet. En större del av den samlade produktionen och sysselsättningen kan styras med nationella planeringsåtgärder. Häri ligger en stabiliserande verkan, som är till nytta för sysselsättning och trygghet i arbetet. Ett program för full sysselsättning blir med nödvändighet mer än blott ett sysselsättningsprogram i begränsad mening. Det blir ett program som praktiskt och ideologiskt riktar sig mot det rådande systemet och dess maktfördelning. Det blir ett program för mindre rovdrift, mer förädling och därmed högre sysselsättning. Det blir ett program för att bekämpa misshushållning, brister och eftersläpningar, vilka drabbar arbetarklassen i det nuvarande samhället. Därmed kopplas kampen för arbete till frågan om en stor social omfördelning. Det blir ett program för en nyorientering av teknologi och teknologiskt tänkande. Det blir ett program som riktar sig mot den trånga exploaterings- och utnyttjandefilosofin. Det blir ett program som kräver perspektiv och långsiktigt tänkande. Det blir ett program som visar på en mängd socialt angelägna arbetsuppgifter, vilka för den unga generationen kommer att te sig mer meningsfyllda än dagens av kommersialism och profitjakt helt styrda produktion. Med detta förebådar dagens kamp mot arbetslöshet och strukturproblem det nya samhälle, där programmets mål fullt ut kan förverkligas. Mot bakgrund av vad som anförts i motionen föreslås att hos regeringen begär 1. att riktlinjer för en ny sysselsättningspolitik antas, byggd på följande mål: a) full sysselsättning vid maximal sysselsättningsgrad, b) kvinnornas fullständiga ekonomiska frigörelse och samma sysselsättningsgrad för kvinnor och män, c) genomförande av målen , 2. att de under punkten 1 uppställda målen för sysselsättningspolitiken genomförs med följande åtgärdsprogram: a) ett stort statligt industriprogram för avancerad och högt förädlad produktion, b) ett program för reform och effektivisering av trafiksystemet, c) ett program för utbyggnad av sociala och miljömässiga bristsektorer, d) genomförande av sex timmars arbetsdag till 1980, e) stopp för kapitalflykten, som drar arbetstillfällen ur landet, 0 nationalisering av privata storbanker och kreditinstitut, g) planmässig styrning av alla viktigare investeringar. (vpk) i (vpk) (vpk)