mot · G002675 · 1977-01-25 00:00:00 — av m. fl. Det är viktigt och glädjande att notera hur insikten om det internationella ekonomiska och politiska systemets sätt att fungera undan för undan fördjupats. Den enögda bild av sakernas tillstånd som ideologer och propagandister en gång gav har fått sig en allvarlig töm av den folkliga befrielsekampen i södra och . kom allt fler att ifrågsätta de kapitalistiska staternas sätt att agera. Allt fler såg sambandet mellan kolonialt förtryck och kapitalistiska staters och företags intressen. Imperialism var inte bara ett begrepp som täckte brittisk och fransk kolonialpolitik . Till etablerade politikers och propagandisters förfäran började många människor förstå, att imperialistisk politik var amerikanska, svenska och andra företags livsluft. Till de ekonomiska intressenas fromma höll statsapparaterna förtrycket vid makten. Det politiska avståndstagandet från de imperialistiska staternas politik, den avsky breda grupper kom att känna för folkmordet i och förtrycket i , har vidgats och för många lett till en omprövning av deras syn på hur världen fungerar. Man har blivit medveten om sambanden mellan det svenska samhället och resten av världen, man har blivit klar över att rötterna till problemen i i- och är desamma, även om händelser och åtgärder tar sig olika uttryck i länder, som fyller olika roller i systemet. 1970-talets första år har betytt att den harmoniska bild av det svenska samhället som press, politiker och ekonomer presenterade nu rämnat i bitar. Klassklyftor består, trots att brukspatroner och punchbaroner förgår. En ohämmad, kapitalistisk tillväxt ger inte färgTV, sommarstuga och ett lyckligt liv åt alla och envar - däremot leder den till rovdrift på oersättliga naturresurser och mänsklig arbetskraft. Kriser och konjunktursvackor har på nära håll visat hur bräckliga grundvalarna förde "industriella välfärdssamhällena" är. Myterna om "starka samhällen och konjunkturreglerande stater har knäckts av internationella storföretag, som inte känner några nationsgränser, som låter huvudkontoret i ett land lägga hela samhällen i ett annat för fäfot, som flyttar produktionen från det ena landet till det andra, när vinster finns att hämta och arbetarna blir för välorganiserade. som tilltron till det kapitalistiska systemets välsignelser skakats i sina grundvalar har intresset ökat för de länder där en utveckling mot ett socialistiskt samhälle påbörjats. Ansträngningarna att snabbt utveckla självständiga ekonomier, att minska och upphäva klassklyf torna och att skapa ett samhälle, där människor förverkligar sig själva, har väckt berättigad respekt. Även om dessa stater ännu kan vara långt ifrån målet att ge arbetarna makten över produktionen och skapa en fri debatt där hela befolkningen utformar sitt lands politik, även om utvecklingen där inte ger mönster, som slaviskt kan kopieras av andra, imponeras allt fler av det stöd som , och andra stater ger folklig befrielsekamp och nationell utveckling världen över. Fler och fler har på detta sätt kommit att inse det självklara i att utveckling och problem måste förstås och diskuteras i ljuset av dessa förhållanden. Den bild som statsmakterna ger av förhållandena i ter sig ömsom förljugen, ömsom förenklad och förgrovad. Det är inte ordet imperialism man i första hand saknar i regeringens analys i budgetpropositionen bil. 6 internationellt utvecklingssamarbete. Ord och uttryck är inte i sig nog för att göra verkligheten begriplig. Vad som är allvarligt är i stället att de sammanhang och orsakskedjor som teorierna om imperialismen gör begripliga, helt lyser med sin frånvaro. Regeringen ger årtal om konferenser, om självständighetsförklaringar, ny ekonomisk världsordning, siffror om handel och biståndsströmmar och kataloger om skäl och motiv utan att försöka förstå vad som är väsentligt eller sekundärt, vad som är drivkrafter eller följdverkningar. Man diskuterar inte samhällssystem. Man gör inte klart för sig vem som har makten i vilket samhälle och varför olika staters göranden och låtanden därför styrs av fundamentalt olika överväganden. Man talar om rika och fattiga länder, om i- och , men det är inte där de avgörande skiljelinjerna går. Gruppen , , , , och hör samman lika naturligt som , , och - däremot skall det hugg och slag till för att fösa samman , , och eller , , , och till meningsfulla enheter i en analys. Om en regering sitter vid makten, därför att landets befolkning brutit kapitalismens grepp över utvecklingen, eller om dess målsättning är att tillgodose profithungriga företags intressen, är av avgörande betydelse, sak samma om inrikes- eller utrikespolitiska frågor står på dagordningen. Användningen av i bistånd kommer att bestämmas av helt olika skäl, vare sig det gäller att ge eller att ta. Efter en sådan granskning blir allmänna begrepp och generella principer hart när meningslösa som arbetsinstrument. Vad tjänar det till att tala om rika och fattiga länder eller den fattiga delen av världen, vad är u-världen eller ? En analys av dessa problem måste bli konkret för att vara begriplig. Talar vi om , ett land där och pumpat in kapital för att ekonomiskt och politiskt kontrollera en hel region, eller om Folkliga Demokratiska Republiken , där strävandena efter en utveckling i folkets intresse hotas av reaktionära grannregimer och imperialistiska staters utsvältningspolitik? Även om taktiska skäl kan få sins emellan helt olika stater att uppträda gemensamt på internationella konferenser, var det som stödde det angolanska folkets befrielsekamp och som ockuperade , liksom regeringarna i och hittat helt olika användningsområden för de inkomster deras oljekällor ger. Liksom bedömningarna av olika staters agerande haltar, saknas också kärnfulla analyser av underutvecklingens natur under olika skeden av kapitalismens utveckling och de problem den medfört. Att kolonialvälden som de brittiska, franska och holländska fallit samman och upplösts blir begripligt redan om man analyserar de imperialistiska staternas utveckling och inbördes motsättningar. Den amerikanska antikolonialismen efter har sunda, ekonomiska motiv: tullskyddade imperier har inte den något intresse av, som saknar guvernörspalats i och men har företag i stånd att köpa upp en värld, där frihandeln regerar. Hur de imperialistiska länderna kontrollerar utvecklingen i de undertryckta länderna måste också påvisas. tvingar fram satsningar på industri- och jordbruksproduktion för export, länkar därmed ekonomier allt hårdare till den kapitalistiska världsekonomins konjunktrusvängningar och ger på så vis givarländerna möjligheter att ställa allt hårdare politiska krav. Vissa ges resurser att i sin del av världen fungera som den internationella ekonomiska ordningens garanter - där , och kan agera, slipper president bli smutsig om händerna. Riskerna för att något u-land skall kunna utveckla en självständig industri och en nationell ekonomisk politik är små i en värld där större delen av allt forsknings- och utvecklingsarbete kontrolleras av i-landsbaserade storföretag. Samma företag kan också ta strängare lagstiftning om kapital utförsel från med en axelryckning. Går det inte att få hem pengarna som aktieutdelningar, sätter de själva priserna på varuleveranser och konsulttjänster. Vad som är intressant är inte officiella motiveringar - viktigare är att se vad som händer i verkligheten. Att opinionsläget är sådant att det i är lättare att tala om säkerhetspolitik och ekonomiska intressen, medan man i virar anslagsäskandena i humanitet och solidaritet, är inte mer än av marginellt intresse. Viktigare är att konstatera att samma glädje som bajonetter skänker ITT kan en progressiv utrikespolitik ge . Lika lite som i har det i varit aktuellt att föra någon biståndspolitik som i långa loppet skulle motverka det egna näringslivets intressen. Det kan här vara på sin plats att citera en av storfinansens män, verkställande direktören i Nitra , , som sagt följande i ett föredrag, refererat i (ingår i Kerna Nord-gruppen och ägs av ). Referatet bar rubriken som skiter i traditioner. målar upp en framtid där nykolonialism och teknologisk imperialism till fullo ersatt de äldre imperialistiska metoderna för utsugning och kontroll: Den för en utomordentligt framsynt utrikespolitik Det är som är framtidens exportmarknad. a. genom sitt agerande i FN byggt upp en fond av good-will i de fattiga länderna, som dessa är besvikna på stormakternas imperialism. Vad det handlar om är helt enkelt hur vi kan profitera på denna goodwill. En ny ekonomisk världsordning krav på en ny ekonomisk världsordning har formulerats i en rad konkreta krav som, om de förverkligades, skulle bli en början till en rättvisare fördelning av jordens resurser. Men detta förutsätter en ehlt annan produktionsordning där kapitalismens rovdrift ersätts av en stram planhushållningsekonomi. krav på en ny ekonomisk världsordning kan sammanfattas i följande krav o full självbestämmanderätt över inhemska råvarutillgångar o ökad möjlighet att förädla råvaror i u-ländema själva o minskade handelshinder vid export till i-länderna o stabilare inkomster från exporterade råvaror o fast samband mellan priserna på exporterade råvaror och importerade industrivaror o lindrad skuldbörda för de minst utvecklade länderna o en speciell länk mellan s. k. speciella dragningsrätter och utvecklingsbistånd o stöd och bistånd till för att stärka deras ömsesidiga samarbete. Flertalet i-länder säger sig stödja krav. Innan de uttalade sitt stöd för denna nya ekonomiska världsordning förhandlades emellertid alla bindande formuleringar bort. Det betyder att kraven förvandlats till önskemål, som de rika kapitalistiska länderna lovat fundera på om och när de anser det lägligt och möjligt att tillmötesgå. Det betyder att liksom tidigare är det den starkare förhandlingsparten - dvs. de kapitalistiska i-länderna - som ensidigt kan bestämma villkoren för samarbetet med de fattiga länderna. Befrielsen från imperialismen kommer att uppnås som ett resultat av främst de förtrycktas egen kamp. Där har , , och visat vägen. Den internationella solidariteten har för befrielsen av dessa länder spelat en inte oviktig roll. En konsekvent progressiv u-landspolitik skulle vara ett bidrag till denna befrielse, ett bidrag till att göra slut på den gamla orättfärdiga ekonomiska världsordningen. En sådan svensk u-landspolitik finns emellertid inte . Den skulle omfatta inte bara bistånd utan även handel, investeringar, teknologi, forskning och andra relationer med tredje världen. uppvisar en splittrad bild. Dels finns de oljeproducerande staterna som genom vissa åtgärder och bildandet av OPEC nått resultatet att några - i första hand OPEC-staterna - stärkt sin ställning gentemot de kapitalistiska i-länderna. De flesta av de oljeproducerande har trots att de kraftigt ökat sina inkomster inte på något sätt visat att de bedriver en aktiv utjämningspolitik. Oljeinkomsterna fördelas mellan olika shejker och prinsar som i sin tur vältrar sig i lyx och överflöd. Dessa stater, av vilka kan nämnas , och , har över huvud taget inget intresse av att fördela inkomsterna så att de kommer de fattigaste till del. Dels finns en annan kategori - de icke oljeproducerande - som kraftigt drabbats av de höjda oljepriserna. Det är i första hand dessa som mer eller mindre domineras av imperialismen. De är som saknar förmåga att bedriva en aktiv social och ekonomisk utjämningspolitik som kommer hela folket till del. Länder som i ledningen har en reaktionär och korrumperad elit utan någon som helst förankring i folkmajoriteten. OPEC-staterna har visserligen till dessa länder avsatt vissa belopp som kompensation för de höjda oljepriserna. Belopp som emellertid är helt otillräckliga. Den tredje kategorin är de socialistiska och progressiva. De är länder som gjort sig oberoende av imperalismen och som planerat sin utvecklingspolitik genom massmobilisering, jordreformer och självtillit. Sådana länder är , , , , , , , , , m. fl. De tre grupperna av ingår i de icke allierade staternas grupp. Detta innebär att de dokument som antagits präglas av långtgående kompromisser. Det gäller inte minst kraven på en ny ekonomisk världsordning, som trots detta är värdefulla krav. Det bör också nämnas att kunnat enas just genom att kraven på en rättvisare fördelning främst riktat sig till de kapitalistiska i-länderna. Kraven på en rättvisare fördelning i ett flertal finns alltså inte med i de icke allierade staternas dokument. Det är mot bakgrund av den något begränsade redogörelse som gjorts som man skall se de kapitalistiska i-ländernas generositet att bekänna sig till en ny ekonomisk världsordning. Den socialdemokratiska såväl som den nuvarande borgerliga regeringen strör fraser omkring sig om hur berättigade krav är. Denna välvilliga inställning kan dessa partier kosta på sig av följande två orsaker: Som tidigare anförts förhandlades alla bindande formuleringar bort. Således accepterades inte avgörande och viktiga krav som t. ex. ett indexsystem för råvarupriserna i relation till de industrivaror importerar. Om detta genomfördes skulle kraftiga ingrepp få göras i de kapi internationella handel präglas av den struktur som byggdes upp . De kapitalistiska i-ländernas behov av billiga råvaror skall säkerställas. Det politiska oberoendet har inte inneburit att detta handelsmönster brutits. Tvärtom kan man konstatera att i-ländernas dominans förstärkts genom att ekonomisk och teknologisk utveckling parats med olika typer av handelshinder gentemot konkurrerande varor från . Olikheterna i samt det faktum att majoriteten av dessa länder icke är oberoende, utan dominerade av de kapitalistiska i-länderna, gör att de senare ensidigt kan bestämma villkoren för samarbetet med de fattiga länderna. är en del av det imperialistiska systemet. De svenska multinationella företagen deltar i utsugningen i bl. a. tredje världen. Den svenska staten deltar aktivt i de flesta internationella sammanslutningarna för de rikaste kapitalistiska staterna som , , , och . Detta är organisationer som bestämmer reglerna för valuta, handel, finansiering m. m. på de rika kapitalistiska staternas villkor. Det finns positiva drag i den svenska utrikespolitiken, inte minst inom biståndspolitiken, men i stort uppträder som en liten men hungrig imperialistisk stat. De svenska multinationella företagen etablerar sig vanligen i den grupp som har utpräglade folkfientliga regimer. I dessa länder har svensk kapitalism garantier för att lönerna är låga, att all opposition effektivt slås ner av regimernas militär och polis. Några av svensk imperialisms älsklingsländer är , , , och . Vi vill i det här sammanhanget citera Dir. Hans Stahle, Alfa : I har vi framför allt produktion i och . Det är förräntningens höjd och den förväntade tidsrymden inom vilken förräntningen kan äga rum, dvs. hur snabbt jag får tillbaka min investering som blir avgörande. (Rapport från SIDA nr 8 1972.) I är svensk storfinans garanterad snabba och höga vinster på bekostnad av de arbetande. Det brasilianska undret, som borgerliga politiker och ekonomer talar så varmt för, bör ägnas något utrymme. Det utländska kapitalet har undan för undan erövrat allt större delar av den brasilianska ekonomin. Gummi, el och den elektroniska industrin samt livsmedels- och byggnadsmaterialindustrin kontrolleras helt av utländskt kapital. Produktionen av motorfordon med reservdelar är till 94,2 96 utlandsägd. För den kemiska och petrokemiska industrin är andelen 67 96, för sjötransporter 82 96 , för läkemedel 80 96 och för cementindustrin 90 96. För de brasilianska arbetarna är situationen extrem. 1 96 av befolkningen förfogar av nationalinkomsten, medan av befolkningen för nöja sig , vilket för dessa motsvarar en genomsnittlig årsinkomst på . Normalarbetsdagens längd varierar mellan 11 och . har världsrekord i olycksfall i arbetet. inträffade 1 632 969 olycksfall av vilka 13 000 hade dödlig utgång. Var inträffar en olycka i arbetet. Barnadödligheten stiger, f. n. ligger den på . Bostadsbristen är enorm: 70 miljonerav 105 miljoner invånare saknar människovärdiga bostäder. Sjukvården är otillräcklig. Enligt en rapport från WHO lider av befolkningen av undernäring. Enligt en undersökning gjord av läkaren i är arbetarbarnen kortare och väger mindre än sina jämnåriga i de övre skikten. Det finns föräldrar som säljer sina döttrar, t. o. m. småflickor, till bordeller för att dessa skall slippa svältdöden. Exemplen på länder med liknande situationer där svensk och internationell kapitalism finns skulle kunna mångfaldigas. Det är svårt att tro att dessa länder - med hela sin ekonomi i internationella kapitalets händer - skall kunna agera självständigt. Dessutom är regimerna i dessa länder direkt eller indirekt lierade med imperalismen. Trots att svenskt kapital direkt understödjer diktaturregimernas folkmords- och utsugningspolitik i , och försöker nu den borgerliga regeringen ytterligare stimulera denna smutsiga verksamhet genom att utvidga investeringsgarantisystemet till att gälla praktiskt taget alla . var investeringsgarantisystemet begränsat till de svenska programländerna. Detta har inte setts med blida ögon av svensk storfinans och de borgerliga partierna. Hans Stahle sade följande i tidigare referat nr 8 1972 av Rapport: har man generöst lagt till två mottagarländer - och (folkfrontsregering). Där skulle ingen drömma om att etablera sig produktionsmässigt. På är det ju omöjligt. Och vem skulle vilja till ? Fråga amerikanarna vad jag menar. Vi skulle inte ens komma på tanken. I detta sammanhang bör president syn på privata utländska investeringar citeras: Ofta snedvrider de ekonomin genom att förskjuta tyngdpunkten till en varuproduktion som inte bidrar till det allmänna välståndet, utan i stället tillgodoser lyxbehovet hos ett fötal. Och de görs endast om den som investerar kan räkna med att föra ut en stor del av vinsten. (Rapport från SIDA nr 7 1974.) Med jämna mellanrum lanseras olika mirakelmediciner för att lösa uländernas underutveckling. Den senaste patentlösningen är nu slagordet överföring av teknologi. Detta är ingen lösning på underutvecklingen, utan skall ses som ett medel bland flera för att reproducera ekonomiers beroende och exploatering. Den industriforskning som bedrivs i de imperialistiska länderna prioriteras efter helt andra hänsyn än vad som är önskvärt för att lösa speciella problem. Den teoretiska bas och det metodiska kunnande som utvecklas i kapitalismens centrum har föga eller inget gemensamt med den teknik som skulle kunna sättas in för att befordra t. ex. ett afrikanskt lands ekonomi och sociala utveckling, så som denna skulle definieras av massorna. (H. W. , verksam vid i .) Av vad som sagts kan inte som ett utvecklat kapitalistiskt industriland inom den kapitalistiska världsekonomin upprätta en sammanhängande och konsekvent politik till gagn för . För detta krävs en total samhällelig kontroll över utrikeshandeln, kapitalöverföringar osv. Detta i sin tur kräver att självt bröt sig ur de ramar som den kapitalistiska världsekonomin angivit. Det Finns ändock en viss rörelsefrihet för inom systemets ramar, vilket borde göra det möjligt att utforma den svenska u-landspolitiken på ett mer sammanhängande och motsägelsefritt sätt. Vpk ställer därför följande krav: 1. att stödet till reaktionära regimer upphör; villkorslöst ekonomiskt stöd åt alla anti-imperialistiska rörelser, progressiva regimer och socialistiska stater i tredje världen, 2. erkännande av och politiskt stöd åt alla anti-imperialistiska rörelser, 3. stöd till progressiva och socialistiska länder i tredje världen i deras strävanden att utveckla en egen teknik anpassad efter deras behov och förutsättningar, 4. slopande av investeringsgarantisystemet, lämnar de imperialistiska organ, typ och 01jeklubben, som är riktade mot "tredje världen. Allmänt sett är ett lands biståndspolitik en del av dess utrikesrelationer, dess utrikespolitik. Enligt vpk:s uppfattning är biståndspolitiken i världen i stort en del av det imperialistiska mönstret, en del av politiken för bevarande av status quo i de internationella styrkeförhållandena. Det gäller framför allt de ledande imperialistmakternas, särskilt , "biståndspolitik. Bilden av den svenska biståndspolitiken har varit mer sammansatt. Av de svenska biståndsmedlen /78 på totalt 3 550 milj. kr., är multilateralt och bilateralt, för information och biståndsutbildning. Positivt: det bilaterala stödet som till största delen består av gåvor till länder som , , , , , , , och . I dessa staters och rörelsers strävan efter ekonomisk och social jämställdhet finns garantier för att biståndet verkligen når dem som behöver det. Där finns sociala strukturer som gör att biståndet fungerar som det bör göra, dvs. som hjälp till självhjälp. Negativt: det bundna varubiståndet; stödet till reaktionära och korrumperade regimer i länder som , , och ; det multilaterala biståndet via /, ökningen av anslaget till Asiatiska /fonden; investeringsgarantierna för svenska företags dotterbolag i . Av de länder som ger bistånd till kan en del beskrivas som progressiva och andra som reaktionära. En del har kallats fattiga och andra fattigast. Det har då och då diskuterats, med viss hetta, till vilka skall ge sitt bistånd. Ländervalet är en av de viktigaste frågorna i biståndspolitiken. Därför att här handlar det om hur biståndet kommer till användning i mottagarlandet. Når biståndet fram till dem som behöver det, till de utsugna och förtryckta folken, eller hamnar det i fickorna på en liten korrumperad elit? har regering och riksdag försökt slå fast några kriterier för att hjälp skall utgå. Tills vidare gäller i huvudsak samma förhållningsregler som slogs fast . Då underströk propositionen 1962:100 att man måste beakta de sociala och politiska aspekterna av den utvecklingsprocess som biståndet avses främja. Enligt propositionen kunde exempelvis en omfördelning av jorden vara ett väsentligt led i en stegring av jordbruksproduktionen. Vidare kunde skattereformer inta en framskjuten plats bland de utvecklingsfrämjande åtgärder ett u-land vidtar. Även om det inte var givet att de sociala och politiska system och principer, till vilka vi ansluter oss är för alla ändamålsenliga eller uppnåeliga, kunde det vara rimligt att inrikta biståndsgivandet så, att det medverkar i politiskt, demokratiskt och socialt utjämnande riktning. Det var enligt propositionen inte i överensstämmelse med det svenska biståndets motiv eller mål att det bidrar till att konservera en framstegsfientlig samhällsstruktur. Hur tillämpas dessa riktlinjer i praktiken? Vi fortsätter att ge bistånd till , , , , och trots att dessa länders regeringar gjort och gör väldigt lite för att åstadkomma utjämning. Biståndet bidrar sannolikt till att konservera framstegsfientliga strukturer i länderna i fråga. Ändå är det självklart dessa frågor en svensk biståndspolitik borde handla om. I stället får vi bevittna hur de borgerliga med i spetsen försöker blanda bort korten genom att slå ner Då vpk, med hänvisning till de principer själv slagit fast, föreslagit att biståndet till reaktionära regimer skall avvecklas, har den överväldigande majoriteten i obekymrat trampat de grundläggande biståndsprinciperna under fötterna. Har ett land väl börjat få svenskt bistånd kan det åsidosätta alla utjämningsprinciper, föra en utvecklingsfientlig politik - och ändå fortsätta få bistånd. Landets befolkning är ju så fattig, säger man. Om biståndet kommer de fattigaste till del bekymrar föga samma kretsar. Allt fler har kommit till insikt om att ekonomisk tillväxt inte automatiskt leder till en jämnare fördelning av resurserna. I praktiskt taget alla utvecklingsplaner finns målsättningen ekonomisk och social utjämning med. Men verkligheten är helt annorlunda. Trots en snabb tillväxt har situationen på inget sätt förbättrats för de fattigaste folkgrupperna. De skillnader mellan olika som i detta avseende kan observeras beror således mindre på uttalade mål än på hur den faktiska politiken utformas.