mot · G102190 · 1977-11-25 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1977/78:40 om åtgärder för att främja de mindre och medelstora företagens utveckling En politik syftande till arbete, trygghet och utveckling måste grundas på insatser för att stimulera näringslivets utveckling. De mindre och medelstora företagen spelar i detta sammanhang en betydelsefull roll. Mer än 1 miljon människor är direkt verksamma i dessa företag. En betydande del av den socialdemokratiska näringspolitiken har varit inriktad på att stödja dessa företag. Det kan i detta sammanhang erinras om att de nuvarande företagarföreningarna inrättades på initiativ av den dåvarande socialdemokratiska regeringen med ett socialt och syselsättningspolitiskt syfte. har en lång rad olika insatser gjorts. Det kan i detta sammanhang räcka med att nämna några exempel. Inrättandet av Industrikredit, Företagskredit och Företagskapital har direkt syftat till att stödja småföretagens kapitalförsörjning. Även Investeringsbanken driver i detta avseende en betydelsefull verksamhet. Mycket väsentlig i sammanhanget är också hantverks- och industrilånefonden, industrikreditgarantilånen och de särskilda strukturgarantier som inrättats för vissa branscher. Lokaliseringslånen och lokaliseringsbidragen har haft en mycket stor betydelse för småföretagen. Via STU och statens utvecklingsfond har tekniskt utvecklingsarbete och innovationsverksamhet kunnat finansieras. I de fy ra nordligaste länen har Norrlandsfondens verksamhet haft stor betydelse. Detta är endast några exempel på vad som gjorts under den socialdemokratiska regeringen för att främja småföretagens kapitalförsörjning. Service- och rådgivningsverksamhet riktad till de mindre företagen spelar också en betydelsefull roll. Åtgärder som den tidigare regeringen vidtagit på detta område kan exemplifieras med den kraftiga förstärkningen av stödet till företagarföreningarna, utvecklandet av SIFU, uppbyggandet av olika branschprogram som omfattar stöd till utbildning, konsultundersökningar, konsulenter etc. Av stor betydelse för administrationen och planeringen av de olika nämnda åtgärderna har varit inrättandet av statens industriverk. Insatser av nämnda slag kan vara betydelsefulla för att undanröja de särskilda hinder och problem som de mindre företagen ibland ställs inför. Man får emellertid inte förbise att de mindre företagen är en integrerad del av hela det svenska näringslivet. Den avgörande betydelsen för dessa företags utveckling har alltså den allmänna utvecklingen inom näringslivet. Åtgärder som syftar till att stimulera näringslivets utveckling är därför av stor betydelse 1 1977/78. även för de mindre företagen. Detta framgår särskilt tydligt i den nu aktuella situationen. Det är inte förmögenhetsskatten som är det stora problemet för de mindre och medelstora företagen utan den allmänna ekonomiska utvecklingen och den ekonomiska politik som den borgerliga regeringen för. Genom att regeringen försummat att satsa på bostadsbyggandet har en kraftig minskning av byggandet inträffat. Detta har fått allvarliga återverkningar på en rad mindre företag inom byggnadsbranschen. Men även serviceföretag inom transportsektorn är mycket beroende av byggnadsverksamheten. En ökning av byggnadsverksamheten skulle också få positiv återverkan på mindre företag inom byggnadsmaterialbranschen, t. ex. sågverk och handelsbrädgårdar. Industriinvesteringarna beräknas komma att minska med sammanlagt . Det innebär en kraftig dämpning av efterfrågan på verkstadsindustrins produkter. Ett mycket stort antal mindre och medelstora företag är verksamma som underleverantörer till stora verkstadsindustriföretag. En minskad efterfrågan på verkstadsindustrins produkter medför alltså ett kraftigt efterfrågebortfall för dessa mindre företag. De starka prisstegringarna har medfört att löntagarnas köpkraft urholkats. Detta leder i sin tur till en minskad efterfrågan av privata konsumtionsvaror. Eftersom en lång rad mindre och medelstora företag är verksamma med tillverkning av konsumtionsvaror och framför allt inom handeln innebär det kraftiga efterfrågebortfallet ett stort problem. De flesta småföretag är verksamma inom servicesektorn och är lokalt begränsade. Problemen inom bl. a. gruv-, järn- och stål- samt tekoindustrin innebär att industrisysselsättningen på en lång rad orter i landet är hotad. Nedläggningen av ett företag som är det dominerande på sin ort innebär inte bara stora omställningsproblem för de direkt berörda, utan också att underlaget för verksamheten i en lång rad serviceföretag försvinner. Det gäller inte enbart sådana företag som är verksamma som underleverantörer eller med direkt service till industrin utan också all den service som de anställda vid dessa företag efterfrågar. Dessa exempel visar vilken avgörande betydelse den allmänna näringspolitiska utvecklingen har för de mindre företagens utveckling. Efterfrågan på deras produkter och underlag för deras verksamhet är den helt avgörande faktorn. Ett genomförande av de förslag som framlagts i vår motion 1977/ 78:39 om den allmänna ekonomiska politiken, syftande till att stimulera arbete, utveckling och investeringar, torde därför vara det mest verksamma medlet att erbjuda de mindre och medelstora företagen förbättrade villkor. Det finns inget underlag för påståendet att de små och medelstora företagen generellt skulle ha sämre betingelser än andra företag. Tillgänglig statistik för lönsamhet visar inte att lönsamheten skulle vara sämre för företag med ett litet antal anställda. En beräkning av företagens vinst (efter avskrivningar och finansnetto) i procent av det egna kapitalet (öppet redovisat eget kapital plus obeskattade reserver minus latent skatteskuld) visar följande bild för : (Källa: SOS företagen 1975) En likartad bild erhålles genom den lönsamhetsundersökning som gjort av lönsamheten inom verkstadsföretagen. Avkastningen på totalt kapital uppgick i samtliga undersökta verkstadsföretag med minst 75 anställda till . Om dessa fördelas på olika storleksgrupper erhålles följande bild: Verkstadsföretag med 75 till 150 anställda 8,8 96 Med 151 till 500 anställda 6,3 96 Med mer än 501 anställda 5,6 96 Motsvarande tal för avkastningen på eget kapital är: 75 till 150 anställda 15, 151 till 500 anställda 9,8 96 Mer än 500 anställda 7,5 96 Det kan också nämnas att soliditeten, dvs. det egna kapitalets andel av den totala finansieringen, har vuxit kraftigt i gruppen med 75 till 150 anställda. Sålunda uppgick den till 44,9 96 1976, vilket är ett högre värde än vad som noterats som redovisas i undersökningarna och som går . Regeringens proposition om de mindre och medelstora företagen bygger till stor del på företagarföreningsutredningens förslag. Denna utredning tillkallades av den socialdemokratiska regeringen för att utreda företagareföreningarnas ställning och roll inom den närings- och regionalpolitiska organisationen samt för att göra fördjupade analyser av vissa frågor om de små och medelstora företagens tillgång och efterfrågan på krediter. Företagarföreningarna har spelat och bör även spela en central roll i utformningen av den regionala näringspolitiken. Enligt vår uppfattning är det väsentligt att de kan uppfylla rollen som den regionala 50 till 99 anställda 100 till 199 anställda 200 till 499 anställda 500 till 999 anställda 1 000 eller fler anställda organisationen för att förverkliga målen för den statliga näringspolitiken. De förslag som lagts fram av företagarföreningsutredningen är enligt vår uppfattning i det stora hela väl ägnade att främja en sådan utveckling. På vissa punkter har man dock från regeringens sida gjort anmärkningsvärda avsteg från utredningens förslag som det finns anledning att närmare behandla i detta sammanhang. I propositionen föreslås att de nuvarande företagarföreningarna omvandlas till stiftelser och att stiftelsernas styrelse i sin helhet skall utses av . Någon nomineringsrätt för näringslivsorganisationerna och de fackliga organisationerna föreslås inte. Departementschefen gör endast ett allmänt uttalande att han utgår från att de genom landstingens försorg kommer att bli representerade i styrelserna. Propositionens förslag i denna del aktualiserar flera frågor av stor principiell betydelse. Huvudmannaskapet för stiftelserna delas mellan staten och landstingen. Även om förslaget att splittra upp statens utvecklingsfond på de nya stiftelserna inte genomförs kommer statsmakterna att svara för den övervägande delen av de finansiella resurser som står till stiftelsernas förfogande. Enligt vår mening är det viktigt att den som avgör en verksamhets omfattning och inriktning också bär kostnadsansvaret. Den i propositionen föreslagna lösningen bryter mot denna princip. som staten svarar för en betydande del av de medel som stiftelserna disponerar blir statsmakterna helt utan inflytande över styrelsens sammansättning. Styrelseledamöterna kommer att arbeta med ansvar inför landstingen. Det är således bara den ena av huvudmännen som kan utkräva det politiska ansvaret för verksamheten. Inte minst därför att stiftelsernas beslut och planerande verksamhet får stor betydelse för den allmänna statliga näringspolitiken är detta en otillfredsställande ordning. Styrelsen bör bestå av representanter för båda huvudmännen, och regeringen måste med hänsyn till arbetsuppgifternas art och omfattningen av statens ekonomiska engagemang ges rätten att utse majoriteten av ledamöterna. Stiftelsernas arbete blir av stor betydelse för den näringspolitiska utvecklingen i länen och i de enskilda primärkommunerna. Detta ställer stora krav på styrelsernas kompetens. I propositionen framhålls att styrelsen bör bestå av personer med praktisk erfarenhet från främst industriell verksamhet eller bank- och kreditväsen. De bör vara väl förtrogna med länets näringsliv, dess problem och utvecklingsmöjligheter och därför utgöras av personer med professionellt företagskunnande, t. ex. företagsledare, företrädare för de anställda eller företagens organisationer. Företrädare för förvaltningsutskott eller personer som eljest har en ställning som ger överblick över den regionala näringspolitiken bör också enligt propositionen kunna ingå i styrelsen. Vi delar propositionens bedömning att representanter för företagsverksamheten och löntagare bör finnas med i styrelsen. Det är en etablerad praxis att förtroendemannastyrelserna, t. ex. i de centrala ämbetsverken, delvis består av representanter för de intressen som är berörda av verksamheten. Erfarenheterna av de fackliga organisationernas och näringslivsorganisationernas medverkan i sådana sammanhang är mycket goda. Den kunskap och de synpunkter som företrädare för dessa grupper kan tillföra beslutsfattandet är av mycket stor betydelse. 1 ett organ med sådana arbetsuppgifter som stiftelserna får är det naturligtvis särskilt väsentligt att dessa organisationer ges en möjlighet att nominera personer som står mitt uppe i den verksamhet som stiftelsernas arbete berör och som de betraktar som sina kontakter inom stiftelsen. Departementschefens förhoppning att landstingen vid valet av styrelseledamöter skall beakta behovet av att ge representation för näringslivs- och fackliga organisationer utgör ingen garanti för att den nödvändiga kontakten med organisationerna på detta sätt skall komma till stånd. Ett sådant till intet förpliktande uttalande gjordes också i samband med att organisationernas nomineringsrätt till länsstyrelserna togs bort . Detta resulterade - som TCO framhållit i sitt remissyttrande över företagarföreningsutredningens betänkande - i att av 14 personer som varit ledamöter i nominerade av TCO endast fem blev återvalda. Utan en fri nomineringsrätt för organisationerna tvingas ett partipolitiskt ställningstagande fram både av organisationen och av dem som skall företräda denna. Organisationerna måste för att bli representerade i styrelsen, gå ifrån den partipolitiska neutralitet som t. ex. TCO har inskriven i sina stadgar. Det innhar en utveckling i fel riktning när organisationerna förvägrades rätten att nominera ledamöter till . De farhågor som då framfördes från socialdemokratiskt håll att förändringen skulle försämra intresseorganisationernas möjligheter att bidra till arbetet i länsstyrelserna har besannats. Det vore olyckligt att nu ta ytterligare steg i riktning mot mindre organisationsanknytning inom organ med samhälleliga uppgifter. Organisationsanknytningen har gett styrka och stabilitet åt demokratin i vårt land. Enligt företagarföreningsutredningen bör inte centrala industripolitiska organ som t. ex. industriverket, STU och bygga upp egna regionala organ för stöd till enskilda företag i form av uppsökande och rådgivande verksamhet. Enligt vår uppfattning är det naturligt att dessa funktioner fullgörs av företagarföreningarna. Om dessa på ett bra sätt skall kunna fullgöra denna funktion inom ramen för den statliga näringspolitiken är det emellertid väsentligt att företagarföreningarnas karaktär av ett aktivt instrument i statens näringspolitik inte förloras. En ordning som innebär att landstingen utser hela styrelsen kan otvivelaktigt innebära en risk för dessa. Förslaget att landstingen skall utse samtliga ledamöter i stiftelsernas styrelser kan slutligen innebära ett steg i riktning mot en situation där landstingen får ställning som överkommun gentemot primärkommunerna. De beslut som fattas av dessa styrelser får som framhållits stor betydelse för samhällsplaneringen inom olika kommuner i länet. Detta understryks av att regeringen framhåller att fonderna bör utarbeta särskilda näringspolitiska handlingsprogram och att man särskilt skall beakta behovet av en ökad inomregional balans. Frågan om huvudmannaskapet för den regionala samhällsplaneringen är f. n. under utredning inom en parlamentarisk kommitté - utredningen om en vidgad länsdemokrati. I direktiven till denna utredning framhålls bl. a. att kommunernas ställning inte får försvagas genom de förslag som utredningen presenterar. Syftet skall i stället vara att stärka den kommunala självstyrelsen i stort. Förslaget i propositionen beaktar inte i tillräcklig utsträckning dessa synpunkter på arbetsfördelningen mellan landstingen och primärkommunerna. Genom att landstingen får exklusiv rätt att utse ledamöter i ett organ med arbetsuppgifter av stor betydelse för utvecklingen inom enskilda primärkommuner får landstingen indirekt ett överordnat inflytande över dessa. Förslaget föregriper sålunda arbetet inom den nya länsdemokratiutredningen på ett olyckligt sätt. Dessa överväganden leder fram till slutsatsen att styrelserna i de stiftelser som skall förvalta utvecklingsfonderna bör ges en annan sammansättning och utses på annat sätt än vad som föreslås i propositionen. Staten måste ges rätt att utse en majoritet av ledamöterna. De fackliga och näringslivsorganisationerna måste genom en egen nomineringsrätt garanteras representation utan att behöva uppge sin partipolitiska neutralitet. I sitt remissyttrande över företagarföreningsutredningens betänkande framlägger LO ett förslag som tillgodoser dessa önskemål. Enligt LO:s förslag skall styrelserna ha nio ledamöter med majoritet för samhällsrepresentanterna, vilket stämmer överens med nuvarande regler angående företagarföreningarna. Av de fem samhällsrepresentantema bör två utses av regeringen och tre av . Övriga fyra ledamöter utses av regeringen varav två på förslag från LO och TCO och två på förslag av företagarorganisationerna. Därigenom erhålles en styrelse med majoritet för samhällsrepresentantema, lika antal ledamöter nominerade av löntagarorganisationer och företagsorganisationer samt slutligen en majoritet av ledamöter utsedda av staten. Enligt vår mening tillgodoser LO:s förslag till sammansättning av styrelserna väl de krav som bör ställas i detta avseende. Styrelserna bör därför ges en sammansättning i enlighet med detta förslag. Enligt vår mening bör det vara staten som utser ordförande. Härigenom öppnas också en möjlighet att utse landshövdingen till ordförande, vilket inte minst med hänsyn till centrala roll i fråga om samhällsplaneringen torde vara en väsentlig fördel. Vi yrkar sålunda avslag på propositionen i denna del. förslag är att de nya stiftelserna i princip behåller det gamla namnet. Man föreslår således namnet i X-län. Som utredningen framhåller är namnet numera väl inarbetat. Att behålla denna benämning även på de nya stiftelserna skulle därför medföra betydande fördelar och dessutom markera kontinuiteten mellan dagens föreningar och de föreslagna stiftelserna. Det underlättar också strävan att behålla upparbetade kontaktvägar till företagen. I propositionen föreslås i stället att stiftelserna bör benämnas Stiftelsen . Motivet för detta är att ett sådant namn enligt regeringens uppfattning bättre skulle återspegla den verksamhet stiftelserna avser bedriva. Enligt vår mening talar avgörande skäl för företagarföreningsutredningens förslag. Namnet utvecklingsfond kan enligt vår mening lätt föra tanken till endast den sida av företagarföreningarnas verksamhet som syftar till att förbättra företagens kreditförsörjning. De allt viktigare servicefrågorna skjuts däremot i bakgrunden. Ett ytterligare skäl är att vi, som framhålls i det följande, vänder oss mot avskaffandet av statens utvecklingsfond. Om man får en ordning där man får länsvisa utvecklingsfonder samt behåller statens utvecklingsfond är riskerna för sammanblandning och förvirring betydande. Statens uppföljning och ledning av företagarföreningarnas verksamhet Departementschefen påpekar att ett stort antal frågor är gemensamma för stiftelserna och att det där finns behov av samråd och erfarenhetsutbyte mellan huvudmän och mellan stiftelserna. Enligt hans uppfattning bör ett särskilt organ för detta ändamål skapas. I organet bör ingå företrädare för bl. a. industridepartementet, industriverket och landstingen. Även personalen vid stiftelserna bör genom sina organisationer vara företrädda i organet. Detta bör inte ha eget kansli. Kansliresurser bör enligt hans mening tillhandahållas av industriverket. Det slutliga ansvaret för det statliga huvudmannaskapet i företagarföreningarna bör enligt vår mening läggas hos industriverket. får därigenom ansvaret för den ledning och uppföljning av verksamheten som är behövlig för att staten på ett aktivt sätt skall kunna utöva sin del av huvudmannaskapet, så att verksamheten utformas i enlighet med riktlinjerna för den statliga näringspolitiken. Med den av oss förordade uppläggningen är ett inrättande av ett särskilt organ för samråd och erfarenhetsutbyte inte behövligt. Enligt vår uppfattning bör dessa uppgifter kunna utövas av industriverket. Det kan i sammanhanget erinras om att industriverket därvid har möjlighet att samråda med det till verket knutna rådet för mindre och medelstora företag. Detta bör ges regeringen till känna. Vissa frågor ang. kreditbedömningar I propositionen berörs frågan huruvida avtalsreglerade förhållanden skall vara ett villkor för samhälleliga stödinsatser. Även företagarföreningsutredningen har tagit upp frågan. Enligt utredningens mening bör stiftelserna kunna anförtros uppgiften att göra en allsidig kreditbedömning utan centrala föreskrifter, om krav på att vissa avtalsförhållanden skall råda i det lånesökande företaget. Regeringen ansluter sig till företagarföreningsutredningens uppfattning. Även om jag anser att förekomsten av kollektivavtal i stort är till gagn för företagens utveckling är jag inte beredd att förorda att dylika avtal skall vara ett villkor för att stiftelserna skall kunna lämna stöd till företag. Jag betraktar det emellertid som en självklarhet att stiftelserna vid sin bedömning och analys av ett företag tar hänsyn till i vilken utsträckning ett avtalslöst förhållande kan påverka företagens kreditvärdighet och utvecklingsmöjligheter i övrigt. Det finns exempel på att företag genom att undvika sluta kollektivavtal tillfälligt kan skaffa sig lägre kostnader. Detsamma kan gälla vid underlåtenhet att vidta nödvändiga åtgärder för förbättring av arbetsmiljön. Sådana företag kan då skaffa sig tillfälliga förmåner i förhållande till företag med kollektivavtal och sådana företag som på ett riktigt sätt sörjer för arbetsmiljön i företagen. Detta kan leda till att konkurrensförhållandena snedvrids och att utvecklingen i riktigt skötta företag hämmas. är det uppenbart att företag som inte har kollektivavtal normalt löper en väsentligt större kreditrisk. Det kan gälla skadestånds- och försäkringsersättningar för de anställda. Lönekostnaderna kan komma att höjas på ett oförutsett sätt. I företag med dålig arbetsmiljö kan företaget få ålägganden från yrkesinspektionen vilka kan kräva betydande investeringar. Sådana förhållanden påverkar självfallet företagens kreditvärdighet. För att undvika en osund konkurrensutveckling och för att minska kreditriskerna bör därför föreskrivas att vid beredningen av alla låneärenden uppgift regelmässigt skall infordras om avtalsförhållanden och arbetsmiljöförhållanden i företagen. Därvid bör föreskrivas att de fackliga organisationerna skall höras. Endast genom att införa en sådan föreskrift finns det möjlighet för styrelsen att systematiskt undvika sådana risker. Detta bör ges regeringen till känna. I propositionen förordas att kreditstöd via stiftelserna i undantagsfall bör kunna lämnas som lån till privatpersoner i syfte att bl. a. möjliggöra önskvärda nyetableringar och underlätta företagsöverlåtelser. Det framhålls att s. k. personlån bör utnyttjas med stor restriktivitet och endast i den mån ett företags gynnsamma utveckling är i betydande fara eller en angelägen nyetablering hotar att utebli utan sådant stöd. En allmän förutsättning bör dessutom enligt propositionen vara att inga andra finansieringsalternativ står till buds samt att sådana lån omsätts till i första hand Vi delar uppfattningen att en sådan möjlighet till personlån bör öppnas under de angivna förutsättningarna. För att undersöka huruvida dessa förutsättningar föreligger bör enligt vår mening den ordningen gälla att de fackliga organisationerna regelmässigt hörs vid beredningen av sådana ärenden. Detta bör ges regeringen till känna. Statens utvecklingsfond inrättades . Den är en självständig myndighet men administrativt knuten till STU. Fonden är avsedd att utgöra ett komplement till STU och Investeringsbanken. Statens utvecklingsfonds verksamhet tar sikte på att stödja företagen i den del av den s. k. innovationskedjan då produkten skall anpassas till löpande produktion och då konstruktions- och ritningsunderlag för serietillverkning utarbetas och en provserie tas fram. För att testa en process kan en försöksanläggning behöva byggas. Marknadsundersökningar behöver också göras. Under detta skede är produktens eller processens lönsamhet fortfarande så osäker, att lån från normala kreditinstitut är svåra att erhålla. Fonden har under /74 till 1977/78 tillförts sammanlagt 117 milj. kr. från Investeringsbankens vinst . Fonden har beviljat ca 500 olika projekt finansiellt stöd. I propositionen föreslås nu att verksamheten vid statens utvecklingsfond i praktiken avvecklas och att medlen överförs till företagarföreningarna. Regeringens förslag har icke föregåtts av någon utredning eller remissbehandling. Detta är anmärkningsvärt. Än mera anmärkningsvärt är det att knappast några argument anförs för regeringens förslag. I propositionen anges endast att föredragande statsrådet räknar med att produktutvecklingslånen bättre skall kunna nå ut till småföretag i olika delar av landet. Dessutom hävdas att regionaliseringen torde medföra fördelar i beslutsprocessen. Dessa fördelar anges dock inte närmare. Enligt vår mening är erfarenheterna av verksamheten vid statens utvecklingsfond så positiva, att man inte utan mycket välgrundade skäl bör omorganisera verksamheten. Några sådana skäl har inte förebragts. Enligt socialdemokratins uppfattning är stora satsningar på teknisk forskning och utvecklingsarbete i olika stadier mycket angelägna.