mot · G0021366 · 1977-03-03 00:00:00 — med anledning av propositionen 1976/77:59 om utbildning och forskning inom högskolan m. m. På bord ligger nu en proposition med förslag till ny högskolelag m. m. Ett genomgående och karakteristiskt drag för den högskolereform,1 som redan i princip antagits av riksdag och som riksdag inbjudes att i lagstiftningens form besegla, är okunnigheten om och den bristande förståelsen för den högre utbildningens och forskningen villkor. Dessa villkor är av både inre och yttre slag. Det må vara sant att statsmakterna främst kan påverka verksamhetens yttre villkor. Icke desto mindre råder det självfallet en växelverkan mellan de yttre villkoren för varje mänsklig verksamhet och de inre. Samhällsutvecklingen - såväl den politiska som den organisatoriska och ekonomiska - har tyvärr kommit att utarma det politiska livet med avseende på företrädare för vad som brukar kallas den högre utbildningen och forskningen. Jag är förvissad om att om endast några av de universitetsprofessorer, som varit verksamma i riksdag - låt mig nämna personligheter sådana som , , och , (två förutvarande universitetskanslerer), , Reuterskiöld, , , , , , , , , och - haft säte och stämma i den riksdag, som 1975 fattade principbeslut rörande den s. k. högskolereformen - den som i form av ny högskolelag m. m. skall föras ut i verkligheten - skulle denna reform troligen ha sett ganska annorlunda ut. Med erfarenheten som utgångspunkt Icke sedan sin begynnelse har det högre utbildningsväsendet och den vetenskapliga forskningen i vårt land stått inför en mera genomgripande förändring av sina villkor än vid årets riksdag. 1 Reform betyder väl i och för sig närmast återskapande, underförstått i en ny form. Så som begreppet numera används tycks man ta för givet att varje reform också innebär en förbättring. Eftersom jag inte har den uppfattningen att högskolereformen innebär en förbättring, tillåter jag mig använda citationstecken. 1 1976/77. 3 sam!. utgiven skildring av historia 1477-1977 skriver en av de aderton, professorn i lärdomshistoria : Den stora högskolereformen skall träda i kraft . Det är en ödets ironi, att det sker som firar sitt 500årsjubileum. En större förvandling har aldrig genomgått. Det grundades en gång mot medeltidens slut som en fri och självständig andlig korporation, och genom århundradenas växlingar har det så förblivit. En framtid väntar , då dess frihet blir hårt beskuren. När en gång första år hyllade det ännu späda i , talade han om det som och musernas hemvist, där vetenskapernas skönhet, höghet och glans uppenbarades. Så högtravande bör man väl inte uttrycka sig . Men utan ett fritt, av varje hänsyn till kortsiktiga politiska och ekonomiska intressen oberoende vetenskapligt liv kan inget universitet värt namnet existera. visste det, och . universitets framtida bestånd är inte nog. Det måste också fyllas av en sökande forskaranda, som inte vet av några gränser och inte låter sig dirigeras av tidens tillfälliga makter. Det är mot denna bakgrund, som jag i - den ende här med egen erfarenhet av det slag av verksamhet, som en universitetsprofessur innebär och som denna reform avser att i grunden förändra - har att redovisa mina synpunkter på de föreliggande förslagen. Att en professor numera är en sällsynt gäst i beror icke på att de svenska universiteten och högre läroanstalterna skulle ha fjärmat sig från samhället. Motsatsen är säkerligen fallet. Orsaken står i stället att finna i enkammarriksdagen och i politikens professionalisering, där det till slut kanske enbart finns plats för yrkespolitiker. I takt därmed förefaller ärendenas behandling i att alltmera gälla form snarare än sak. Det är tvivelaktigt om en sådan utveckling i längden är till gagn för samhället och medborgarna. Den s. k. högskolereformen, sådan den föreligger på bord, är ett exempel på detta. I denna motion skall jag försöka belysa, i hur ringa grad reformen tar hänsyn till den levande verkligheten. Min erfarenhet från universitets- och högskoleväsendet har, ofrivilligt, kommit att omfatta hela den s. k. karriärstegen: från student och studentkårsordförande, över disputation och docentur (vid och ) till professur, prefektskap och medlemskap av lärarkollegium, sedermera fakultet, samt fakultets- och utbildningsnämnder. Under nära i den medicinska fakulteten vid har jag självfallet också haft anledning att deltaga i remissbehandlingen av olika reformförslag inom universitetsområdet, däribland U 68 och manifestationer emanerande från H 75. Jag har däremot icke varit meddelaktig riksdagsbeslut om högskolan. I min kritik av den nu föreliggande propositionen anser jag mig därför för egen del icke bunden att utgå från de genom detta beslut angivna förutsättningarna. När det gäller att välja en praktisk utgångspunkt för min kritik är det naturligt att tänka tillbaka till den tidpunkt , då jag fick ta över ansvaret för den medicinska kliniken vid ett statligt undervisningssjukhus. Denna klinik hade då stått utan normalt underhåll, sedan stat och kommun väl hade träffat ett förpliktande avtal, vars förverkligande dock ingendera parten bekymrade sig om. Under dessa år hade kliniken drabbats av två långa perioder av interregnum, i avvaktan på besättande av professuren, varigenom också den kvalificerade läkarstaben allvarligt åderlåtits. Vilka blev då den nytillträdande professorns arbetsuppgifter? Jo, först och främst att se till att erhålla åtminstone ett minimum av upprustning av befintliga Ma/utrymmen. Därnäst att gripa tag i sjukvårdens dagliga drift och se till att, såvitt möjligt, diagnostik och behandling samt journalföring bragtes i nivå med tidens krav och möjligheter. När detta underlag började ta form kunde man gripa sig an med att anpassa undervisningen efter studenternas behov, vilket givetvis skedde i nära samarbete med de olika kursernas förtroenderåd, före studentrevolten och dess skäligen ointressanta avläggare i form av s. k. FNYS-verksamhet. Först därefter, sedan de fundamentala grundstenarna lagts, och pålitliga medarbetare successivt rekryterats ur de varandra avlösande studentkursernas led, blev det möjligt att steg för steg och på basen av de frågeställningar patientmaterialet aktualiserade formulera, ta itu med att skaffa resurser för att genomföra ett antal forskningsuppgifter. Jag har velat redovisa dessa erfarenheter i konkreta termer för att belysa hur intimt den dagliga praktiska verksamheten, den grundläggande undervisningen och den vetenskapliga forskningen hänger samman inom den kliniska verkligheten, och hur ofrånkomligt det är att den för institutionens samlade verksamhet ansvarige, i detta fall professorn-överläkaren, har grepp över alla de till kliniken hörande verksamheterna. En lång erfarenhet utökad med liknande erfarenheter från många kolleger - har lärt mig att dessa akti viteter mäste hållas samman, om man skall uppnå optimala resultat. Hela föreställningen att lägre och "högre utbildning kan - och bör! skiljas från varandra är en villolära, även om den omhuldas av en del vetenskapliga skönandar och av utbildningsbyråkrater, som i söndrandet av naturligt sammanhängande funktioner ser sin chans att själva kunna härska.1 Måhända kan det invändas att mina erfarenheter hämtats från en speciell del av där praktisk verksamhet för både lärare och elever utgör en ryggrad i såväl undervisning som forskning. Mycket av det reform-verksamhet inom universitetsväsendet har tagit sin utgångspunkt i missförhållanden som med rätt eller orätt ansetts råda inom de filosofiska fakulteterna. I stället för att analysera varje fakultets problem för sig har man yxat till samma mallar för alla fakulteter, oavsett om de varit tillämpliga där eller ej. Det kan därför vara lika rimligt att till omväxling välja de medicinska fakulteterna som utgångspunkt, detta så mycket mera som de i sin yrkesinriktade karaktär alltid uppfyllt den målsättning för 1 Samma filosofi har på sjukvårdens område lett till uppbrytande och försvårande av det naturliga samarbetet mellan kliniker inom ett och samma sjukhus och skapande av nya, artificiella enheter genom s. k. sektorsblock. den högre utbildningens anordnande, som den nya högskolereformen eftersträvar. Samma är förhållandet med jordbrukets högskolor och, föreställer jag mig, delar av den tekniska utbildningen. Även i många andra discipliner ägnar sig lärarna ofta åt praktisk verksamhet (som juridiska, ekonomiska eller industriella rådgivare), medan motsvarande praktisk tjänstgöring beklagligtvis icke ingår i studentundervisningen. Jag vågar därför tro att synpunkter, som emanerar från en medicinsk fakultet kan ha lika stor - men också lika begränsad - allmängiltighet som de synpunkter från den filosofiska fakultetens områden, vilka helt dominerat reform-debatten. Högskole-reformen ter sig även i propositionens knastertorra språk svår att genomskåda. Detta intryck förstärks i hög grad därav att alla väsentliga regler och föreskrifter för den egentliga verksamheten vid universitet och högskolor saknas i propositionen och uppenbarligen avses bli utfärdade av regeringen i annan ordning liksom av det förhållandet att forskarutbildningen tills vidare lämnats utanför. Huvudintrycket av den föreliggande propositionen är därför bilden av ett organisatoriskt katedralbygge med många avsatser, men utan känsla för verksamhetens egentliga innehåll och villkor. Sedan en anslagsökning om ca förefaller att slukas av styrelser och förvaltningar, återstår i jämförelse härmed för förbättringar av verksamhetens egentliga innehåll alldeles otillräckliga anslag. Detta är i och för sig ingenting ovanligt utan fastmera ett utmärkande drag inom både undervisningsväsendet och sjukvården . Rent groteskt har förhållandet varit inom universitetsvärlden, där den s. k. § 69prövningen av professurer - som väl avsikten varit - lett till svåra lojalitetskonflikter inom fakulteterna, där den enes död blivit den andres bröd, allt under det att skaran av administratörer, centralt och lokalt, tillåtits växa med oförminskad hastighet. Ett elementärt krav för framtiden måste vara att i den procedur, som väl kommer att avlösa § 69-prövningen, all avvägning mellan personella anslagsbehov skall omfatta såväl lärare som administrativ kringpersonal. Vad man nu skapar är en övertung organisationsapparat, bemannad med en majoritet av personer med ingen eller ringa kännedom inifrån om den verksamhet som de sätts att styra, medan de som känner verksamhetens villkor och har intresse av att den skall fungera väl i stor utsträckning berövas sitt hittillsvarande inflytande. 2 Denna omständighet har föranlett att dessa högskolor organisatoriskt sorterar under . Måhända kunde det därför övervägas om icke läkarutbildningen och den s. k. vårdyrkesutbildningen skulle vinna på att organisatoriskt knytas till eller ett självständigt hälsovårdsdepartement. Se härom även motion 1976/77:261. har förklarat att syftet med reformen är att ta ifrån professorerna makten. Om vederbörande visste, hur litet makt professorer har, och hur litet intresserade de flesta professorer är av makt! Professorer är intresserade av goda arbetsbetingelser för sina medarbetare och sina studenter, och de är därför naturligtvis angelägna att få behövliga resurser för detta. Politiker mäter måhända sitt status i maktens termer. Vetenskapsmän mäter det i den grad av uppskattning för sina insatser de röner från erkända kolleger hemma och borta. Däremot, och därför, känner professorer ansvar - för sitt ämne, sina medarbetare och sina studenter. Ansvar är något man kan känna när man själv har inflytande över en verksamhet och dess utveckling. Samhället kan i allmänhet inte kontrollera den vetenskapliga verksamhetens kvalitet. Det är hänvisat till tilltron till dem, som blivit anförtrodda ett ämbete. Inflytande och ansvar går hand i hand. Den som finner sig ha förlorat inflytande över den verksamhet han formellt bär ansvar för hamnar i en omöjlig situation. Av honom kan man heller inte i längden förvänta sig - eller utkräva - något ansvar. En högskolereform som systematiskt sätter de för verksamhetens innehåll ansvariga ur spel kan icke gärna vara en bra reform. Hur kan det då komma sig att fyra generaldirektörer, med ett stort uppbåd av referensgrupper och annan gisslan, kunnat gå fram som tanks över den högre utbildningens och forskningens terräng och därvid, som det visat sig, hänsynslöst kört över både lärare och studenter, vilka var för sig, men också tillsamman, sökt motverka denna reform? Svaret står väl närmast att finna i en psykologisk analys av de egenskaper och bevekelsegrunder som leder somliga att överge den akademiska banan för att i stället söka sig till samhällets styrfunktioner. Det är emellertid inte givet att deras handlag med vetenskap och högre utbildning är allena saliggörande. För min del tror jag det inte. Det är lätt att säga vad jag är beredd att acceptera i den föreslagna högskolereformen. Först och främst är det mycket tillfredsställande att utbildningsministern har haft kuraget att lyfta ut den kuriösa målsättningsparagrafen. Det länder honom likaledes till heder att han slagit undan reglarna till den totalspärrade högskolans portar, även om dessa endast öppnas på glänt. Nyttig är förmodligen också integreringen av åtskillig post-gymnasial utbildning utanför de gamla fakulteternas råmärken inom en vidare högskoleorganisation och en fortsatt satsning på lokala utbildningshärdar i många av rikets städer. Detta är dock ingenting nytt: en lektor behövde vara en studerad karl, som disputerat för graden vid , lyste också andens fyrbåkar i våra gamla läroverksstäder. Jag är också beredd att acceptera ett vidgat studentinflytande, även om man därvid skulle vilja uttrycka en from förhoppning att de äldre studenterna - som hunnit förvärva en viss erfarenhet av studierna - i ökad omfattning skulle vilja deltaga, och föra sina kamraters talan, i universitetsorganen. En socialdemokratisk kulturpolitiker önskade sig en gång kamrater som inte bara tycker och tror utan som vet och kart". Det är kanske ett hårt krav att ställa på studenter, men det är nog ofrånkomligt i fråga om dem, som på andras vägnar måste dela och bära ansvar. Endast den kårknutte kan vinna respekt, som också gör väl ifrån sig i sina studier. Jag är däremot inte beredd att acceptera det i det närmaste utraderade inflytandet för dem, på vilka hela verksamheten vilar - nämligen lärare och institutionschefer - i högskoleväsendet och det i gengäld ohämmade inflytandet av politiker och organisationsrepresentanter i de beslutande organen. Detta beror inte på att jag fruktar något slag av radikalisering som motsats till en mera konservativ samhällssyn. Tvärtom'tror jag att sprängstoffet för varje samhällsutveckling kommer från de vid universiteten verksamma, medan etablerade företrädare för samhället mestadels utgör en skäligen konservativ materia. Vad jag fruktar är fastmera att samhällsoch organisationsrepresentanterna (jag tar dem i klump för de är samma sort) kommer att bli lätta byten för administratörernas till synes övertygande föredragningar (det är ju samma referensramar man har och samma fikonspråk man talar) och att man således genomgående kommer att tillgodose formerna på innehållets bekostnad. Jag har länge nog behövt uppleva detta inom sjukvården, så jag vet vad jag talar om. Det behövs i en universitetseller högskolestyrelse heller inga andra representanter för de stora fackliga organisationerna än dem som inom högskolan eller kan väljas av arbetskamraterna från de olika organisationsområdena. Här finns förvisso eget folk, som har mål i mun och som dessutom vanligen har fördelen att känna till de förhållanden som man talarom. Det är en olycksalig eftergift åt organisatorisk knappologi att så många remissinstanser ägnat så mycken möda åt att diskutera om styrelser av ena eller andra slaget skall ha 15, 18 eller 21 representanter och hur dessa i så fall skall fördelas mellan skilda intressegrupper. Ingen vet om 21 är klokare än 18, eller bättre än 15 eller till äventyrs lämpligare än 5. Det är inte anhopningen av personer som är viktig, utan de ifrågavarande personernas förmåga att själva sätta sig in i ärendena och ta ansvar för besluten. Och det är en fråga om kunskap, intresse och inte minst tid. Inte heller kan jag acceptera den vid detta laget redan budgetmässigt genomförda klyvningen av undervisning och forskning, som föreslås bli total och oåterkallelig i och med att fakulteternas , trots allt, övergripande ansvar för hela verksamheten begränsas enbart tili forskningens område. Det är en hisnande tanke att den centrala fakultetsfunktion, som bestått genom fem sekler, och som bland annat inneburit att det funnits ett forum för inbördes tankeutbyte, för avstämning av erfarenheter från skilda områden mot varandra, för metodologisk kritik men också för utvecklandet av gemensamma föreställningsramar och för organisationen av kollegialt samarbete inom undervisning, forskning och - i vissa fakulteter - praktisk verksamhet - att allt detta nu skall ersättas av en stor, amorf församling fakultets-kollegiet - med huvudsaklig uppgift att utse en liten fakul tetsnämnd (jämte ev. andra nämnder) och i övrigt intet, alltunder det att denna lilla fakultetsnämnd, bestående av av fakultets-kollegiets ledamöter, skall betros med att okontrollerat och okontrollerbart agera över huvudet på alla övriga kolleger. Sanningen är, att om icke fakulteter redan funnes, skulle de behöva uppfinnas, och om propositionen i detta stycke bifalles, måste - i varje fall för medicinens del - någon form av prefektkollegium skapas för att fylla åtminstone de mest trängande samarbetsfunktionerna. Med all respekt för de ansatser till vidsynthet och känsla för historiska uppgifter som departementschefen i flera stycken ändock visat när han - hårt uppbunden av riksdagsbeslut och ett pressande tidsschema - nu tvungits forcera fram ett förslag till högskolelag, anser jag mig sålunda, tyvärr, på avgörande punkter ur stånd att ansluta mig till detta. är jag naturligtvis medveten om att en majoritet i mekaniskt kommer att fortsätta marschen in i den nya högskolan oberoende av protesterna från de berörda. Reformer av detta slag går inte att hejda, deras levande kraft är- som utbildningsministern själv fått erfara - förödande stor. som jag som försvarsadvokat åt det hittillsvarande, femhundraåriga, yrkar på fullständigt frikännande måste jag därför alternativt i varje fall hemställa om mildaste möjliga straff. Av detta skäl kommer jag i det följande att i denna motion ytterligare beröra vissa av de detaljförslag, som framläggs i propositionen, liksom vissa frågor, som ej berörs däri, men som rimligen måste avhandlas i de förordningar regeringen senare säger sig skola utfärda. Den högre utbildningens och forskningens villkor Det är egendomligt men tankeväckande att i de handlingar som vid riksdag och lagts fram rörande den högre utbildningen och forskningen man ingenstädes finnér ens ett försök till analys av de villkor under vilka denna verksamhet bedrives. Jag anser mig därför tvingad att, för en allsidig belysning av frågan, något utförligare uppehålla mig vid detta. Glädjande nog slår utbildningsministern fast att undervisningen vid högskolan skall bygga på vetenskaplig grund. Vad är då vetenskap? Det är strävandet att på ett metodiskt och kritiskt sätt sammanknyta iakttagelser och experimentella rön till en möjligast riktig, sammanhängande tolkning av verkligheten. Vilka är då drivkrafterna bakom en sådan - för praktiskt bruk och i kort perspektiv - till synes improduktiv sysselsättning? Drivkraften är nyfikenhet, sanningslidelse om man så vill, behovet att söka finna nya och bättre svar på frågor där svar saknas eller är otillfredsställande, lusten att ge sig i kast med det okända, att pröva sina krafter men också att därvid finna gemenskap och förståelse långt utanför det egna eller det egna landets gränser. Om dessa förutsättningar, om deras historiska bakgrund, om deras internationella förankring, icke ett ord i de torftiga dokument, varmed den största universitets-reformen i vårt land beseglas! Vad krävs då för att ge sig i kast med vetenskapligt arbete? Nyfikenhet, det är redan sagt, oförskräckthet, originalitet, egna idéer, logiskt tänkande och hederlighet. Papper och penna behövs alltid, stundom är detta tillräckligt: lär ha kommit till över ett kafébord. Tillgång till bibliotek är ofrånkomligt; i vissa vetenskaper har detta numera delvis ersatts genom datoriserade informationssystem. Laboratorier är nödvändiga i vissa vetenskaper; i andra utgör själva naturen, befolkningen eller samhällets institutioner det experimentalfält, i vilket forskarna gör sina observationer. Men inget byggande av storinstitutioner med utrustning i industriell skala eller undervisningssjukhus i ohanterligt stora format bör ens för undanskymma det faktum att vetenskaplig forskning är en intellektuell process och att forskarhjärnan är det viktigaste instrumentet, djupast sett det enda verkligt betydelsefulla. Den nya forskarutbildningens mandarinväsen, med alla dess formaliteter, är enligt min mening icke till fromma för forskningen i vårt land. Behövs det då ingenting mer? Jo, naturligtvis, här som eljest, och här kanske mera än eljest: en arbetsmiljö, som är stimulerande som den ger möjlighet till koncentration; frihet från onödigt tyngande trivialiteter; arbetskamrater med förståelse för arbetets villkor, uppmuntran och motstånd, dvs. ifrågasättande och korsbefruktning av idéer. Var finns då detta? - Inom institutionerna. Där finns arbetskamrater, medhjälpare och hjälpmedel, och genom dem försiggår oavbrutet ett flöde av ungdomar, studenter och yngre forskare, (kanske dessutom kunskapstörstande äldre medborgare efter fullbordat dagsverke i produktionen) och gäster från utländska systerinstitutioner, som resonansbotten för nya idéer och rekryteringskällor för nästa generations vetenskapliga frontinsatser. Det är institutionerna, små eller stora (helst inte för stora), som utgör den vetenskapliga brygdens jäskar. Varje försök att reformera högskole-utbildningen borde ta sin utgångspunkt här - icke i överbyggnaderna. Därför är denna högskolereform felaktig och dömd att bli en papperstiger. Institutionerna och de, som verkar inom dem, formar tillsamman fakulteterna och dessa i sin tur universiteten, eller de särskilda, mer eller mindre kompletta, högskolorna. Den naturliga utvecklingen är att dessa, i mångt och mycket självstyrande, enheter successivt bygger upp sin administrativa struktur, i demokratisk ordning och precis så, som det åtminstone teoretiskt går till inom organisationsväsendet. Så skedde också till 1964, då universiteten själva valde sin kansler, att representera dem inför statsmakterna. Det är från detta år, som organisationsteoretikerna i statsförvaltningen fått fritt spelrum och börjat rita sina organisationsdiagram uppifrån och ned (se prop. 1975:9, avsnitt 1.1.6) i stället för att utgå från verksamhetens villkor och dem som svarar för verksamheten däri och be trakta administrationen som vad den är och borde vara: frontsoldaternas försörjningsenheter, kort sagt trängen. - Inom sjukvården pågår samma uppochnedvändning av begreppen, och direktörerna pratar om sin sjukvårdsproduktion. Ännu har vi kanske inte hört talas om kunskapsproduktion, men det kommer väl. Inom industrin - från vilken produktionsbegreppet väl närmast kommer - kan man planera för och sätta i gång en produktion av varor genom ett centralt beslut. Kanske kan man också göra något liknande med en skolklass i . Men institutionerna låter sig inte kommendera. Vad de har att erbjuda kan inte bestämmas centralt. I timmar kanske. Men icke i innehåll. En institutions utbud kan inte programmeras: det måste komma spontant, inifrån. Vilka är det då, som sätter sin prägel på institutionerna? Kanske är det ännu inte helt förmätet att svara: professorerna. Som det nu har blivit utnämns nya professorer mot bakgrunden av en mer eller mindre illusorisk ämnesbeskrivning eller ett program.