mot · G0021407 · 1977-03-03 00:00:00 — 1975:9 s. 490, UbU 1975:17 s. 67) är det för den närmaste planeringsperioden inte fråga om att bygga ut den traditionella universitetsutbildningen utan att tillgodose det mångskiftande och starkt växande behovet av klart yrkesinriktade utbildningar på högskolenivå. Förslaget om ett fritt område och den prioritering av mera allmänna studier inom vissa ämnesområden vid de nuvarande filosofiska fakulteterna som det innebär betyder därmed en avgörande förändring också av utbyggnadsdelen beslut. Det finns anledning att fästa uppmärksamheten på den lokaliseringspolitiska innebörden i denna omprioritering. Visserligen är avsikten att kurser inom det fria området skall kunna erbjudas på alla högskoleorter, alltså även på utbyggnadsorter där sådan utbildning traditionellt inte funnits. Det är likväl uppenbart att de större universitetsorterna f. n. kraftigt dominerar inom denna del av högskolan. En prioritering av berörda ämnesområden innebär därmed också en priotering av de redan etablerade högskoleorterna på bekostnad av utbyggnadsorterna. De senare orterna kommer att få svårt att hävda sig i konkurrensen om studerande och resurser, såväl inom det "fria området som vid avvägningar mellan detta och andra områden. Decentraliseringsmålen beslut är alltså hotade. Vad som har sagts har självklart inte bara en lokaliseringspolitisk innebörd utan rör huvudfrågan vilka behov av utbildning som den nya högskolan skall tillgodose. Det är uppenbart att förekomsten av ett fritt område försvårar möjligheterna att få en tillräcklig del av resurserna avsatta för ändamål som mera direkt anknyter till behov hos olika grupper av yrkesverksamma. Vi vill på intet sätt förneka att också studier inom de i propositionen angivna s. k. fria ämnesområdena kan spela en betydelsefull roll när det gäller att tillgodose nya gruppers behov. Men vi kan definitivt inte hålla med utbildningsministern (s. 26) om att förslaget om ett fritt område ligger i linje med strävandena att vidga möjligheterna för nya studerande att få tillträde till högskoleutbildning och om att den föreslagna garantin bör möjliggöra växling mellan arbete och studier. Det är knappast för mycket sagt att detta försök att koppla det fria området till grundläggande jämlikhetssyften i högskolereformen måste upplevas som en utmaning mot alla dem som stod bakom riksdagsbeslut. Vidgningen av tillträdet är en del av demokratiseringen av den högre utbildningen. En annan, och lika viktig del, är att bredda och differentiera utbildningsutbudet så att det svarar mot behov och önskemål hos alla de grupper som ingår i den nya högskolans rekryteringsunderlag. Detta syfte måste tillgodoses över hela fältet av högskoleutbildning, och markeringen av ett speciellt område 1* 7976/77. utvalt enbart av historiska skäl - har snarare negativ än positiv betydelse för dessa strävanden. Det föreslagna systemet får också negativa konsekvenser för i första hand de lokala högskolemyndigheternas arbete och för deras möjligheter att förverkliga intentionerna i reformen. Vi skall peka på några sådana konsekvenser. Ett viktigt inslag i den studieorganisatoriska delen av högskolereformen är att utveckla mera sammanhållna utbildningslinjer också inom det område som svarar mot de nuvarande filosofiska fakulteterna. Det är tacknämligt att utbildningsministern (s. 237) uttalar sitt stöd för sådana strävanden och förutsätter att den nya studieordningen och den vidgade lokala beslutanderätten skall göra det möjligt att intensifiera detta arbete. Det står emellertid klart att det berörda arbetet kommer att försvåras beträffande den del av högskoleutbildningen som enligt regeringens förslag skall tillhöra det fria området. Sålunda bidrar ju det fria" områdets avgränsning till att vidmakthålla den traditionella strukturen i utbildningen, något som måste försvåra insatser för att utveckla nya utbildningslinjer. Vidare kommer osäkerhet om studerandeantalet i friakurser att råda också i den nya organisationen. Inte heller detta är ägnat att ge den fasthet i planeringen som är önskvärd för att sammanhållna och integrerade utbildningslinjer med inslag av sådana kurser skall kunna utvecklas. I själva verket kan ett fritt område ge underlag för föreställningen att traditionella ämnesstudier - antingen de sker inom en linje eller i form av enstaka kurser - kan prioriteras framför integrerade och mera yrkesinriktade studier i vad gäller både dimensionering och utvecklingsarbete. Som vi förut berört är ett viktigt led i reformen att öka den lokala friheten att disponera resurserna för att bl. a. utveckla och förnya utbildningsutbudet. 1 propositionens inledning säger sig utbildningsministern på några punkter komma att förorda en vidgning av denna frihet i förhållande till H 75:s förslag. Vi har emellertid bara kunnat finna en för de lokala myndigheterna betydelsefull punkt i fråga om resursdisposition, där en förändring i förhållande till H 75:s förslag förordas. Det gäller bevarandet av ett "fritt område. Enligt vår mening är detta inte en förändring som ökar den lokala friheten att experimentera - tvärtom innebär den en restriktion i den lokala planeringen och resursanvändningen. Högskoleenheterna kommer ju att i sin planering och resursdisposition tvingas beakta de särskilda krav som förekomsten av det fria området ställer - t. ex. när det gäller att beräkna och fördela årsstudieplatser inom detta område - helt oberoende av den av fastställda studieorganisationen i utbildningslinjer och kurser. Också kravet att omfördelningar och omdispositioner i första hand skall göras för att tillgodose de behov som föranleds av det fria tillträdet innebär begränsningar i den lokala rörelsefriheten. Vi vill i detta sammanhang uttala farhågor för att förekomsten av ett fritt område kan få ogynnsamma styrande effekter i den lokala plane Det förhållandet att resurstillskott ställs i utsikt för vissa delar av högskoleutbildningen, medan andra inte har samma möjlighet, skulle kunna påverka de lokala myndigheterna så att de båda delarna av högskoleutbildningen behandlas på olika sätt i planeringen. Visar sig sådana farhågor berättigade, äventyras ett huvudsyfte i högskolereformen, nämligen decentraliseringen av beslut om den grundläggande högskoleutbildningens utformning, kvalitativt och kvantitativt. Åtgärder kommer nämligen då att framtvingas som innebär central reglering - administrativ och/eller ekonomiskt. Inslag av denna karaktär kan skönjas redan i föreliggande regeringsförslag. Även om det inte klart framgår av propositionen hur proceduren för resurstillskott till det fria området kommer att utformas, är det uppenbart att den kommer att innefatta kontrollerande och justerande ingrepp på såväl regional som central nivå. För varje enskilt ärende kommer också att krävas framställning av högskolestyrelsen, yttrande av , yttrande av UHÄ, proposition av regeringen och beslut av . Förslaget bär omisskännliga drag av byråkratisering och rimmar illa med regeringens olika uttalanden mot sådana företeelser och för ökad lokal och regional beslutanderätt. Från lärarpersonalens synpunkt och med hänsyn till trygghetslagstiftningen har ordningen med ett "fritt område stora olägenheter. Osäkerhet om vilka resurser som kommer att stå till förfogande inom olika områden kommer att råda i avvaktan på den faktiska tillströmningen och på ställningstaganden till framställningar om tilläggsanslag för den fria sektorn. Detta är självfallet en omständighet som försvårar en rationell personalplanering och som kan få negativa effekter också för utbildningens kvalitet genom de temporära ändringar i undervisningens uppläggning som utbildningsministern räknar med. Också de negativa konsekvenserna för den tekniska och administrativa personalens arbetsbörda av en ordning, som innebär tilläggsanslag endast för lärarkrafter, bör beaktas i sammanhanget. Även i andra avseenden kommer den föreslagna ordningen att innebära ytterligare krav på administrativa insatser vid främst högskoleenheterna. Det av riksdag beslutade generella anmälningssystemet skall enligt propositionen utsträckas till att gälla även studerande enligt äldre bestämmelser. Vidare föranleder det fria tillträdet vissa förändringar i principerna för anmälningssystemet i förhållande till det förberedelsearbete som redan har utförts. Enligt vad vi inhämtat har regeringen i ett planeringsuppdrag till universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) angivit att anmälan till ospärrad allmän utbildningslinje av den som enbart söker sådan linje skall göras lokalt i stället för till UHÄ såsom planerats. Den som söker ospärrad linje som ett alternativ till spärrad skall däremot - på förutsatt sätt - anmäla sig centralt. Genom denna förändring kommer stora svårigheter att föreligga bl. a. i informationen till blivande studerande om anmälningssystemet inför höst En ökad börda i fråga om behörighetskontroll m. m. kommer vidare även i fortsättningen att ligga på de lokala myndigheterna, som för vissa linjer kommer att få utföra uppgifter i detta avseende som enligt H 75:s förslag skulle hanteras av UHÄ. Vi vill i sammanhanget peka på de problem som är förenade med den tänkta ordningen att alla kurser inom det fria området, till vilka minst 10 studerande anmält sig i föreskriven tid, måste anordnas, även om inte så många studerande infinner sig. Risken för okynnesanmälningar eller för ett större antal anmälningar enbart i garderingssyfte är påtaglig. Konsekvensen kan bli många kurser med ett fåtal studerande och totalt sett ett ineffektivt utnyttjande av anvisade resurser. Vidare bör noteras att ökade krav ställs på kontroll av vilka anmälda studerande som verkligen infinner sig till undervisningen, detta för att det skall bli möjligt att vid läsårets början bedöma det faktiska underlaget för ev. framställningar om tilläggsanslag för det fria området. Utbildningsministern ansluter sig verbalt till det av beslutade och av H 75 konkretiserade systemet med planeringsramar och framställer närmast ordningen med ett fritt område som en marginell komplettering av detta system. Några förslag till planeringsramar för antagningskapaciteten /78, motsvarande dem som diskuterats ända sedan U 68:s arbete, presenteras emellertid inte. De närmast motsvarande siffror som redovisas gäller dels det uppskattade totala antalet nybörjare i högskolan /78, dels kapaciteten i de utbildningslinjer som förutsätts även fortsättningsvis vara spärrade genom beslut av , dels antalet årsstudieplatser per högskoleregion inom det fria området. har därmed ingen möjlighet att relatera de dimensioneringsförslag som läggs fram till förarbetena, senast H 75:s förslag till planeringsramar . Detta är otillfredsställande, och vi förutsätter att erforderlig klarhet kommer att kunna uppnås under utbildningsutskottets behandling av propositionen. Vad beträffar resursberäkningarna vill vi ytterligare framhålla följande. Enligt propositionen står strävan att undvika en totalspärr inte i motsättning till beslut om planeringsramar så länge dessa grundas på en generös beräkning av resurserna. Dessa ordalag antyder att medelsanvisningen till den grundläggande högskoleutbildningen av regeringen nu föreslås bli mindre generös med hänsyn till den förordade möjligheten till tilläggsanslag. Detta är enligt vår mening synnerligen betänkligt. De resurser som bedömer över huvud taget kunna anvisas för grundläggande högskoleutbildning bör självklart anvisas i den reguljära budgetprocessen på grundval av förslag i budgetpropositionen till ledning för högskolemyndigheternas avvägningar. I enlighet med H 75:s förslag bör alltså en kombination av det beslutade planerings- och resursfördelningssystemet och en generös beräkning av resurser väljas framför den av regeringen föreslagna vägen. I sammanhanget vill vi efterlysa motiven för att under anslaget till lokala och individuella linjer och enstaka kurser reservera ca 6,5 milj. kr. till regeringens disposition. Enligt vår mening bör detta belopp behandlas på i princip samma sätt som anslaget i övrigt. Det är principiellt fel och stridande mot decentraliseringssträvandena bakom högskolereformen att regeringen skall ha ett belopp till sin disposition för senare fördelning. Det försvårar planeringsmöjligheterna förde regionala och lokala högskolemyndigheterna. I det läge som har uppstått vill vi emellertid föreslå att dessa 6,5 milj. kr. i stället ställs till UHÄ:s disposition för fördelning på regionerna. Det bör ankomma på UHÄ att menligt fördela medlen till regionerna för att de regionala och lokala högskolemyndigheterna skall veta vilka resurser som står till förfogande. Sammanfattningsvis strider förslaget om ett fritt område mot grundläggande syften med högskolereformen och innebär betydande olägenheter för högrkolemyndigheterna och deras personal. Enligt vår uppfattning bör därför inte godkänna de riktlinjer för verksamheten inom högskolan som förordas i propositionen 1976/77:59 i vad avser planeringsramar m. m. (s. 246-249) utan hålla fast vid det av riksdag beslutade systemet. I linje härmed bör sista meningen i den föreslagna 11 § högskolelagen utgå. Enligt vår mening bör vidare första meningen i nyssnämnda paragraf få följande lydelse: kan bestämma att antalet studerande som får antagas till viss utbildning inom högskolan skall vara begränsat. Det antal studerande som får antagas till sådan utbildning bestämmes av regeringen eller myndighet som regeringen utser. Motivet för denna ändring är att vi anser det orimligt att genom beslut av direkt låsa själva antagningstalet för en viss utbildningslinje. Den strävan efter decentralisering och flexibilitet som kännetecknar högskolereformen bör komma till uttryck också i fråga om sättet att dimensionera de traditionellt spärrade linjerna. bör besluta om antagningsbegränsningen som sådan samt anvisa medel. Inom ramen för medelsanvisning, grundad på beräkningar i budgetpropositionen av antalet utbildningsplatser, bör vissa möjligheter till anpassningar av antagningstalen efter de lokala förutsättningarna finnas. Regeringens lagförslag i denna del innehåller en enligt vår mening omotiverad inskränkning i den lokala friheten i förhållande till förarbetena. Vårt förslag innebär att den i förarbetena avsedda kompetensfördelningen mellan, å ena sidan, och, å andra sidan, regeringen och högskolemyndigheterna formuleras tydligare än i H 75:s förslag. Högskolans indelning i enheter Vi konstaterar med tillfredsställelse att regeringens förslag om indelning i högskoleenheter ligger helt inom ramen för vad som föreslogs i propositionen 1975:9 men då lämnades öppet av . Det är emellertid en punkt som vi i detta sammanhang vill ta upp. Det har stått klart att sjöbefälsutbildningen skall ingå i högskolan. Redan U 68 räknade med att det skulle finnas två allmänna utbildningslinjer på området, nämligen för utbildning av sjöingenjörer och sjökaptener. I avvaktan på resultatet av det då pågående utredningsarbetet inom förordade emellertid U 68 ingen förändring av sjöbefälsutbildningens yttre ram, dvs. de nuvarande sjöbefälsskolorna. I propositionen 1975:9 följde utbildningsministern 68:s förslag. H 75 förde också upp de båda nämnda linjerna i sitt förslag och förordade att linjerna skulle inordnas i organisationen av statliga högskoleenheter. I propositionen 1976/77:59 säger utbildningsministern att även han anser att den högre sjöbefälsutbildningen bör ingå i högskolan men att det krävs ytterligare överväganden innan slutlig ställning kan tas. Utbildningsministern utgår emellertid från att sjökaptensutbildningen och sjöingenjörsutbildningen från bör räknas som högskoleutbildning. Vi beklagar att regeringen i detta fall inte har följt H 75:s förslag och sålunda föreslagit att sjöbefälsutbildningen såväl studieorganisatoriskt som institutionellt inordnas i högskolan fr. o. m. . Frågan har beretts på ett sådant sätt att detta nu inte är möjligt när det gäller den institutionella organisationen. Däremot bör de båda linjerna tas upp i förteckningen över allmänna utbildningslinjer. Detta är helt konsekvent med hänsyn till förslaget att utbildningarna i fråga skall räknas som högskoleutbildning fr. o. m. . Diskussionen i anslutning till H 75:s arbete med frågor om den har givit ytterligare belysning åt de problem som är förenade med ett delat huvudmannaskap för högskoleutbildningen. H 75 förordar mot denna bakgrund att regeringen tar initiativ till en ingående och förutsättningslös utredning av förutsättningarna för och konsekvenserna av ett förenhetligande av huvudmannaskapet för den grundläggande högskoleutbildningen. Utbildningsministern anför (s. 89) att även han anser att det finns skäl för ett enhetligt huvudmannaskap för högskoleutbildningen. anser han emellertid att vissa övergripande frågor om det kommunala och landstingskommunala verksamhetsområdets utveckling bör klarläggas, innan ställning tas till en utredning i frågan. Vidare anförs att erfarenheter av en högskoleorganisation kan vara av värde för en bedömning H 75:s förslag om en utredning får sålunda inte stöd av regeringen. Vi är väl medvetna om de problem som är förknippade med en förändring av huvudmannaskapet för den kommunala högskoleutbildningen. Vi är emellertid också medvetna om den starka opion, bl. a. inom löntagar- och studerandeorganisationerna, som ser det delade huvudmannaskapet och dess praktiska konsekvenser som allvarliga hinder för ett förverkligande av den nya högskolan som en helhet. H 75:s arbete och bestämmelseförslag har enligt vår mening på ett fullt tillräckligt sätt belyst nackdelarna med de stora skillnader som kommer att råda mellan den kommunala och den statliga högskoleutbildningen när det gäller verksamhetens ramar och förutsättningar, bl. a. i fråga om lokal frihet att besluta om användningen av tillgängliga resurser och i fråga om möjligheter till inflytande för de i utbildningen verksamma. Stora svårigheter kan förutses när det gäller att utveckla en forskningsanknytning inom utbildningarna i en separat organiserad högskola. Betydande hinder kan också uppkomma beträffande möjligheterna att skapa ett samband mellan kommunala och statliga utbildningar inom samma område. Inte minst gäller detta vårdområdet. Att i detta läge hävda att praktiska erfarenheter av den kommunala högskoleorganisationen bör avvaktas är enligt vår uppfattning överflödigt och måste mötas med förvåning av alla dem som redan i förberedelsearbetet för högskolereformen fått insikt i och påpekat de problem som de skilda regelsystemen förorsakar. Vi anser mot denna bakgrund att H 75:s förslag om en utredning om huvudmannaskapet för högskoleutbildningen bör bifallas. Inte bara i grundfrågan om huvudmannaskapet utan också på två andra punkter som rör den kommunala högskoleutbildningens samband med den statliga lägger regeringen nu fram förslag som enligt vår mening innebär avvikelser från strävandena mot en mer enhetlig och sammanhållen högskola. I propositionen 1975:9 anfördes (s. 518) att det i vissa fall vid oförändrade huvudmannaskapsförhållanden blir nödvändigt att ha för statlig och högskoleutbildning gemensamma nämnder. lämnade detta utan erinran. Organisationskommittéerna och de lokala intressena har mot denna bakgrund i några fall planerat för gemensamma statliga-kommunala linjenämnder. Utbildningsministern motsätter sig att gemensamma linjenämnder inrättas. Enligt vår mening saknas skäl för att här gå ifrån beslut. Vi anser det angeläget att olägenheterna av det delade huvudmannaskapet blir så små som möjligt och menar att gemensamma linjenämnder kan vara ett ändamålsenligt sätt att markera planeringsmässiga och innehållsliga samband mellan olika utbildningslinjer oberoende av huvudmannaskapet. Särskilt inom sektorn för utbildning för vårdyrken bedömer vi gränsöverskridanden av detta slag som väsentliga för utvecklingen av utbildnings Som exempel på diskuterade kopplingar vill vi nämna sjukgymnastoch arbetsterapeutlinjerna, tandläkar- och tandhygienistlinjerna, ADB-linjen och systemvetenskapliga linjen. Mot denna bakgrund förordar vi att andra stycket 21 § i den föreslagna högskolelagen kompletteras enligt följande (tillägget understruket): verksamhetsområde skall avse grundläggande högskoleutbildning vid en högskoleenhet eller en eller landstingskommunal läroanstalt. Om det är lämpligt kan linjenämnds verksamhetsområde omfatta grundläggande högskoleutbildning vid mer än en högskoleenhet eller eller landstingskommunal läroanstalt. 1 sammanhanget utgår vi från att med termen eller landstingskommunal läroanstalt avses hela kommunens eller landstingskommunens utbildningsorganisation. Om en och samma utbildning anordnas vid två eller flera skolenheter i en kommun eller landstingskommun, bör sålunda huvudregeln vara att utbildningen vid samtliga dessa enheter skall tillhöra samma linjenämnds ansvarsområde. I och med att den kommunala högskoleutbildningen blir riksrekryterande ökar kraven på samordning av antagningen, såväl mellan olika kommunala utbildningar som mellan dessa och de statliga. H 75 föreslår därför att regeringen skall ta ställning för att även antagningen till högskoleutbildning skall inordnas i den centrala antagningsorganisationen vid UHÄ samt ge UHÄ m. fl. i uppdrag att närmare utreda hithörande frågor och lägga fram erforderliga förslag. Utbildningsministern anför (s. 91) att det är viktigt att frågor om antagning till högskoleutbildning blir ytterligare belysta, framför allt med utgångspunkt i vad som är bäst för den enskilda sökanden. Han är därför inte beredd att biträda H 75:s nämnda förslag. förordas emellertid i propositionen att antagning av studerande till sjuksköterskeutbildning skall överlåtas på . Detta förslag synes ha lagts fram utan någon ytterligare belysning av frågan med utgångspunkt i bl. a. vad som är bäst för enskilda sökande. Regeringens avståndstagande från principförslaget om en samordning mellan antagning till statlig och antagning till högskoleutbildning är beklagligt. Förslaget att därtill avsöndra en del av antagningen till en avnämarorganisation är betänkligt och kan rimligen inte anses vara en väg att bevara handlingsfrihet i fråga om en vidare samordning. Det måste tvärtom tolkas som ett uttryck för uppgivenhet från regeringens sida när det gäller att organisera antagningen till högskoleutbildning efter enhetliga principer. Den föreslagna ordningen bidrar enligt vår mening på ett olyckligt sätt till att isolera en av högskolans utbildningar från de andra, detta även inom den berörda sektorn: utbildning för vårdyrken. Vi tar avstånd från regeringens förslag beträffande antagningen till sjuk sköterskeutbildning och förordar i enlighet härmed att 35 § i den föreslagna högskolelagen helt utgår. I stället bör regeringen uppmanas att ta initiativ till de av H 75 förordade övervägandena om samordning av antagningen till statlig och antagningen till högskoleutbildning. Enligt vår uppfattning kan och bör detta initiativ tas oberoende av ställningstagandet till vårt förslag om en utredning i huvudmannaskapsfrågan. Utbildningsministern anför (s. 115) att han delar den av många framförda uppfattningen att det obligatoriska medlemskapet i studerandesammanslutningar är principiellt förkastligt och därför bör avskaffas. Med hänsyn till att han inte kan biträda obligatoriekommitténs förslag rörande avvecklingen av obligatoriet föreläggs emellertid inte nu något förslag om dettas avskaffande. Vi kan godta de praktiska skäl som kan anföras för att inte avskaffa det obligatoriska medlemskapet, detta i avvaktan på att de av obligatoriekommittén förordade förhandlingarna om de fortsatta formerna för samhälleligt stöd till studerandefacklig och studiesocial verksamhet slutförs. Det är emellertid angeläget att övergångstiden blir så kort som möjligt.