mot · G0021014 · 1977-01-25 00:00:00 — Motion 1976/77:1014 av m. fl. om den ekonomiska politiken Den ekonomiska utvecklingen i den kapitalistiska världen har under 1970talet uppenbarat den kapitalistiska hushållningens begränsningar och oförmåga att ge människor social och ekonomisk trygghet. Den ekonomiska tillväxten tycks långsiktigt avta. Massarbetslösheten, som man trodde vara historia i de utvecklade kapitalistiska staterna och förpassad till de fattiga utplundrade länderna, har åter blivit ett faktum också i de högindustrialiserade kapitalistländerna. Storföretagens hämningslösa jakt efter ökade vinster leder till allt hårdare hets i arbetslivet. Naturtillgångarna utnyttjas hänsynslöst utan tanke på kommande generationer. De stora internationella trusterna och koncernerna skaffar sig avgörande maktpositioner i de enskilda staterna, gör sig oberoende av lagstiftning inom viktiga områden och sätter sig över folkens nationella självbestämmanderätt. Då deras verksamhet är spridd till flera stater och då de kontrollerar flera led av produktionen, har de stora möjligheter att kringgå skattelagstiftning och andra ekonomisk-politiska åtgärder. De kan göra sig relativt okänsliga för de arbetandes fackliga kamp. De internationella trusternas verksamhet påverkar näringslivets struktur i många länder. De kan köpa upp och kontrollera och i en del fall t. o. m. lägga ned stora delar av hela industrigrenar inom ett land. De kan styra viktiga delar av prisbildningen och påverka förutsättningarna för sysselsättning och näringspolitik. De internationella trusterna bildar den yppersta kretsen bland de monopol och storföretag som i sina försök att tillvälla sig så stora delar som möjligt av de producerade värdena i de olika länderna, internationellt har drivit fram prisuppskörtning, inflation och valutakriser. De internationella trusternas dominans över den kapitalistiska världsekonomin och över huvud taget skärpningen av kapitalkoncentrationen har medfört allt skarpare motsättningar och motsägelser i de kapitalistiska ekonomierna. Ökad utslagning ur arbetslivet, regionala problem, slöseri med resurser, växande behov av infrastrukturella anläggningar, allt större krav på mängden kapital och profit - allt har nödvändiggjort en markant ökning av de kapitalistiska statsmaskineriernas ekonomiska åtaganden. Med olika medel i olika länder söker staterna dölja de ekonomiska motsättningarna, gynna det egna storkapitalet, i landets intresse, eller med öppen tvångsmakt säkra profithushållningens och klassamhällets fortlevnad. Flera drag är här gemensamma. Tendenserna till inkomstpolitik kommer, om än något olikartat, till uttryck i de flesta av de kapitalistiska staterna. Den militära upprustningen tilltar och spelar en väsentlig roll för att hålla hjulen i gång i vissa branscher och storföretag. Lagstiftning och justis tenderar att allt hårdare slå vakt om klassamhällena. För att finna nya vinstgivande områden för sina profiter söker sig kapitalet in på ständigt nya områden. Den ohämmade kommersialismen tränger in överallt, passiviserar, förgiftar och förtingligar mänskliga relationer. En massiv reklamapparat har byggts upp för att väcka delvis konstlade behov. Den använder sig medvetet av en det minsta motståndets lag och konserverar ingrodda fördomar och myter, produkter av den härskande klassens ideologi. I släptåget till den allt värre hetsen i arbetslivet, den sociala utslagningen, arbetslösheten och den kallhamrade kommersialismen följer individers ensamhet och isolering, stress och andra psykiska problem, drogmissbruk, en allt grövre och brutalare kriminalitet, där gränserna mellan vad som kallas svarta och vita pengar alltmera suddas ut. Storkapitalets makt över produktion och liv skapar inte bara motsättningar och kriser i de utvecklade kapitalistiska staterna. Imperialismens utplundring av de fattiga länderna fortgår oförtrutet. Kraven på en ny ekonomisk världsordning från de fattiga staternas sida blir bara tomma och till intet förpliktande fraser i munnarna på statsmän från de imperialistiska staterna. I de få s. k. som lyckats få bättre priser på sina råvaru- och andra tillgångar går vinsterna av detta i de flesta fall i fickorna på en redan förut rik överklass. Och trots att kapital och regeringar i vissa länder räknar med att ett sken av progressivitet gentemot kan visa sig lönsamt i det långa loppet, fortsätter CIA sina konspirationer och de internationella, oftast USA-baserade, trusterna sin plundring för att förhindra varje ändring till det bättre för folken i dessa stater. är en del av den kapitalistiska världen. De allmänna kristendenser och motsättningar som beskrivits i det föregående går igen också här. Det svenska näringslivet kontrolleras av ett fåtal storkapitalister. Svenska storföretag bedriver i förhållande till sin omfattning en betydande verksamhet utomlands. De flesta bland de största svenska företagen sysselsätter fler arbetare i andra länder än i . söker sig allt fler internationaliserade storbolag till . Koncentrationen av makt och kapital i det svenska näringslivet har även vid internationella jämförelser gått mycket långt. När koncentrationsutredningen undersökte den höggradiga monopoliseringen i svensk industri delade man upp ekonomin i 450 varugrupper och fann att i var marknaderna en- eller fåföretagsdominerade. I en undersökning visade pris- och kartellnämnden (SPK) att inom de olika branscherna svarade 1970 det största företaget för i genomsnitt av tillverkningen, de fyra största företagen för i genomsnitt och de åtta största företagen för i genomsnitt . Denna koncentration av produktionen har åtföljts av en reell centralisering av ägandet. Genom fusion mellan två stora affärsbanker till SE-banken togs därvid ett avgörande språng. Genom de stora affärsbankerna, genom hol ding- och investmentbolag, genom styrelseposter eller bulvaner är det en mycket begränsad krets storfinans som besitter makten över det svenska näringslivet - grundvalen för landets utveckling. Denna koncentration av makt och produktion har inte bara rent maktpolitiska följder. Den påverkar starkt och styr till stora delar det ekonomiska utvecklingsförloppet. Beslut som storkapitalisterna fattar enbart utifrån sina företags räntabilitet och utifrån sina privata intressen avgör arbete och liv för hela det svenska folket. De avgör huvuddelen av industriinvesteringarnas omfattning, och därmed bestämmer de inte bara över den nuvarande produktionen utan också över produktionens framtida inriktning och struktur. Deras intressen får således diktera användningen av landets resurser i naturtillgångar och arbetskraft. Deras intressen är inte de arbetandes intressen. Uttrycket vi sitter alla i samma båt gäller bara rumsligt på samma sätt som : vissa bestämmer vart andra måste ro. Skulle besluten då kunna se annorlunda ut om andra fattade dem? Är inte storfinansens beslut, dess omsorg om sina företags bästa också en omsorg om hela näringslivets och därmed hela samhällets bästa? Storfinansen ser inte till hela näringslivets bästa. För den gäller att varje grupp kapitalister skall slå vakt om just sina intressen mot andra kapitalister. Det ena företaget vill expandera på det andras bekostnad, den ena industrigrenen vill tränga ut den andra, om det skulle ge bättre profit. skulle helst vilja ta död på , skulle helst ha ensamtillgång till den svenska bilmarknaden. Svenska skulle inte ha något alls emot om alla andra oljebolags mackar tvingades i konkurs. Det s. k. näringslivet ser inte ens till näringslivets bästa. Det är inbegripet i inbördes kamp om marknader och profiter. Storfinansens beslut är inte rationella och framåtsyftande för hela samhället - när så kan ske är det som en oavsiktlig biprodukt till ett annat syfte. De inriktar produktionen efter sin profit. Den privatekonomiskt mest lönande verksamheten får leva. Annan verksamhet skyr man. Den får staten bedriva, om dess försvinnande skulle skapa alltför skarpa sociala motsättningar. Skulle de arbetande själva fatta sådana beslut över sitt arbete att det måste bedrivas i ett sådant tempo att allt fler knäcks fysiskt och psykiskt - som andra måste förtvivla i arbetslöshet eller i AMS-baracker kanske långt från hemorten? Skulle de arbetande, om de bestämde över prissättningen, så långt som möjligt skörta upp priserna för att holka ur sina egna reallöner? Skulle de arbetande, om de hade makten, själva bestämma att deras företag skall flytta utomlands, där det kan ge bättre profit, och därmed ställa sig själva utan arbete? Skulle de arbetande själva bestämma ett så vildsint och kortsiktigt utnyttjande av landets malm- och skogstillgångar att dessa råvarors existens hotas? Skulle de arbetande själva spela med sina arbeten och sin utkomst i spekulation och profitjakt? Sådana frågor behöver bara ställas för att de grundläggande intressemotsättningarna mellan kapital och 1 * 1976177. arbete skall blottläggas. Storfinansens beslut om ekonomins utveckling är inte de beslut som är rationella vare sig ur näringslivets eller folkflertalets synvinkel. Den skärpta monopoliseringen av den svenska ekonomin har fått följder för den ekonomiska utvecklingen på flera olika sätt. Koncentrationen till storföretag har gått hand i hand med en vikande ekonomisk tillväxttakt. BNP:s ökning, som förra hälft var och under dess andra hälft något i genomsnitt, har varit i genomsnitt. Orsakssambanden bakom detta är flera, men de flesta av dessa går tillbaka till kapitalkoncentrationen och storfinansens stärkta maktställning. Denna har begränsat nyföretagandet. Den förhindrar alltmer en sådan produktionsökning som kan äventyra monopolistisk prissättning. Koncentrationen har medfört utslagning av många producerande företag och att arbetskraft överförts från produktiva delar till mindre tillväxtfrämjande delar av ekonomin. Med den vikande tillväxten har en långsiktig ökning av arbetslösheten ägt rum. En stor del av denna arbetslöshet har sugits upp av den svällande icke-ordinarie arbetsmarknaden, av statliga beredskapsarbeten, omskolningskurser, skyddad sysselsättning, arkivarbeten. av arbetskraften beräknas 1976 ha varit utan arbete eller sysselsatt utanför den ordinarie arbetsmarknaden. Härtill kommer det ökande antalet personer som förtidspensioneras av arbetsmarknadspolitiska skäl. Antalet förtidspensionerade har varit ca 20 000 personer . 2 000-3 000 personer av dessa har förtidspensionerats sedan de utförsäkrats från sin arbetslöshetskassa. Dessutom tillkommer en kraftig ökning i antalet sjukskrivna och långtidssjuka, vilket får följder för arbetsmarknaden. Arbetsmarknadens struktur har förändrats. Monopolens profitjakt får ett av sina uttryck i företagens försök att höja produktiviteten för att få ut så mycket som möjligt av varje anställd. Detta har fått till följd att kapitalet söker ersätta arbetare med maskiner. har emellertid statsapparatens olika delar varit i stark tillväxt för att dämpa kapitalismens motsättningar, vilket har medfört att behovet av arbetskraft inom den s. k. offentliga sektorn har ökat. har vi haft en vikande sysselsättning inom varuproduktionen, men en växande sysselsättning inom administrationen och vårdapparaten. Företagens strävan att öka sina profiter på de arbetandes bekostnad och storföretagens försök att undgå att deras monopolistiska ställning inte äventyras av deras egna investeringar har lett till den kraftiga ökningen av svenska företags direktinvesteringar i utlandet som vi kunnat iaktta . Kapitalexporten har rört sig om miljardbelopp. 1976 noterades den kraftigaste med . Det tycks som om kapitalisterna företrädesvis lägger arbetsintensiv produktion i utlandet och har kvar en mera produktionsmedelsintensiv tillverkning i landet. Detta har starkt bidragit till krisen i energihushållningen. Kapitalexporten kan ställas upp i olika sammanhang för att visa orimligheter som följer på storfinansens makt över ekonomin. Den kan ställas emot den planerade ökade upplåningen utomlands. Den kan också ställas emot den regionala och näringsmässiga obalansen i vårt land. som de regionala problemen skärps i utflyttningsområdena i landet har storfinansen förvandlat i till i storlek tredje eller fjärde största industriområde. I flera fall påträffar man svenska firmamärken på produkter Made in , vilka säljs i arbetslöshetens norrländska eller nordvärmländska råvarurika områden. Profithushållningens cynism kan knappast visas tydligare! Storföretagens ökade makt på marknaderna har också givit dem möjligheter att kontrollera prisbildningen. Prishöjningspolitik används som ett medel i kampen om fördelningen av de samhälleliga resurserna. Främst riktar sig prisstegringarna mot de arbetandes reallöner. Men de är också uttryck för strider mellan olika företag och branscher. Den klassiska kapitalistiska priskonkurrensen har förpassats till historien - monopolprissättning och ständig inflation har kommit i dess ställe. I en särskild motion till årets riksdag analyseras inflationen mera utförligt och visas ett program av åtgärder som är nödvändiga för att driva ned inflationstakten. De tilltagande motsättningarna i det kapitalistiska systemet som följer av dess utveckling har medfört att statens roll i de kapitalistiska ekonomierna blivit allt väsentligare. I har statsapparatens betydelse vuxit starkt, inte minst därigenom att regerades av ett parti som inte bar på den gamla liberalismens statsfientliga arvegods. Utvecklingen av statsapparaten har emellertid aldrig varit ägnad något annat syfte än att bevara och stärka kapitalismen och i bästa fall att mildra dess grövsta orättvisor och följder. Statsapparatens tillväxt är ett led i en lagbunden process. Kapitalets utveckling har ställt ökade krav på infrastruktur, på statliga insatser för att förhindra fall i profitkvoten, för att dämpa den regionala krisen, på statliga insatser för att stöjda det nationella storkapitalet i en hårdnande internationell konkurrens, på statligt stöd i allt större krav efter kapital, på att få staten som en säker beställare. har härigenom fått större räckvidd . Men så länge statens politik leds av regeringar som försvarar kapitalismen och så länge statens struktur är utformad för att värna detta system, så länge bestäms den ekonomiska politiken av de villkor som den icke-planerade kapitalistiska samhällsutvecklingen ställer. Detta betyder att storfinansens - som kapitalisternas mest framstående och betydelsefulla del - aktivitet och intressen ligger till grund För den ekonomiska politiken. Hur deras intressen tillgodoses kan naturligtvis skifta från regering till regering. Men grunden för den ekonomiska politik som förs i vårt land har alltid varit en identifikation av statens intressen med det gemensamma huvudintresset hos kapitalistklassen och främst dess elit. Den statliga interventionen i ekonomin och sammanfiätningen med kapitalet har fött den något otympliga beteckningen statsmonopolistisk kapitalism. Den statsmonopolistiska kapitalismen i formades i sina grunddrag under ett långvarigt socialdemokratiskt regeringsinnehav. Härunder utvecklades AMS-verksamheten, systemet med skattefria investeringsfonder, de generösa avdragsreglerna för storföretag och höginkomsttagare, den omfångsrika gåvo- och subventionspolitiken till företagarna med dess utbildningsbidrag, lagerstöd, lokaliseringsstöd, exportkreditstöd osv., en militär upprustning med stora beställningar till krigsmaterielindustrin, som t. ex. , sammanblandningen av statligt och privat kapital i flera företag och finansinstitut, utvidgade försök till statlig planering och prognosverksamhet, AP-fonderna, Investeringsbanken osv. för att ställa riskvilligt kapital till bolagens förfogande. Med alla dessa medel och många därtill försökte socialdemokraterna i regeringsställning att stabilisera kapitalismen. Deras motiveringar handlade alltid om nationens och de arbetandes intresse. De byggde ett starkt samhälle som de ibland t. o. m. benämnde demokratisk socialism. Så mycket socialism var detta att ekonomiminister använder sig av precis samma ekonomiska instrument! De skillnader som finns mellan den nya och den gamla regeringens ekonomiska politik är icke av arten utan av graden. Den mest iögonfallande och betydelsefulla olikheten ligger på det fördelningspolitiska planet. Den nya regeringen förespråkar där en politik än mer till kapitalägarnas förmån. Inte har ett regeringsdokument så ensidigt och oförblommerat uttryckt en sådan arbetsköparadvokatyr om avtalsrörelsen som den nu föreliggande finansplanen. Arbetarna ställs där inför en påstådd valsituation att de antingen skall , nöja sig i lönepåslag, vilket - då prisstegringarna beräknas till - är en reallöneminskning, eller också kommer de att bli ansvariga för sin egen arbetslöshet! Utom detta överskjutande av skulden för samhällsekonomiska problem på de lönarbetande, på dem som producerar de varor som är förutsättningen för samhällets liv, så präglas regeringens ekonomiska politik i övrigt av att den vill förlänga, något förändra eller utvidga förmåner för företagarna, som dessa fått främst av konjunkturskäl. höjs punktskatter och hotas med en eventuell höjning av mervärdeskatten och med tvångssparande. Den nya regeringen visar en profil mot den förra också därigenom att den i huvudsak utan prut godtar militärledningens äskanden. Den verkliga kostnaden för militärmakten uppgår nu - enligt budgetpropositionens bilagor 7 och 26 - till mer än . Detta är avsevärt mer än dubbelt så mycket som stödet till barnfamiljerna, som belöper sig till 7,8 miljarder, det är nära så mycket som vad som används till arbetsmarknadspolitiken. Det är ungefär lika med allt vad staten satsar på utbildning och forskning. Knytnävsvarning mot de lönarbetande, uppskov med i valrörelsen ut lovade förbättringar för barnfamiljerna och pensionärerna till 1978 - men utan prut tillmötesgående av militärledningens dyraste anslagsalternativ och fortsatta gåvor och subventioner till kapitalägarna, se där framgår högerpolitiken. Men ingen kan påstå att den är väsensskild från vad som tidigare setts från regeringshåll i det här landet. Inte ens regeringens planer på att uppta stora utlandslån är väsensskilda från den förra regeringens politik. Det nya är att staten skall uppta dessa lån, men i tidigare finansplaner har ökad utlandsupplåning rekommenderats för såväl det privata näringslivet som för kommuner. Samhällsekonomin är vår gemensamma hushållning. Kapitalets makt över den gör att den pendlar mellan högkonjunkturer och kriser. Kapitalägarna ser inte till helheten utan till egna profitanspråk och intressen. Planlöshet, slöseri, arbetslöshet, regional obalans, nedläggningshot över hela industrigrenar, spekulation och uppskörtning är allt olika uttryck för profithushållningens funktionssätt. Kapitalismen är ett hushållningssystem som stöter undan vissa till arbetslöshet och låter andra stressa sig fördärvade. Den är ett hushållningssystem som ställer den ena produktionsgrenen, eller företaget, efter den andra i kris. Den är ett hushållningssystem som misshushållar med de tillgångar som finns. Kapitalets styre av samhällsekonomin är vanstyre och misshushållning. Kapitalägarnas makt över produktionen har berövat arbetet dess egenvärde och värdighet. Kapitalägarnas massiva propagandaapparat söker ta ifrån folket dess självtillit, dess tro på sin förmåga. Den försöker inbilla oss att det är de nuvarande misshushållarna som är de enda som kan sköta ekonomisk verksamhet. Men verkligheten kommer att skingra kapitalägarnas ideologiska dimmor. Den nuvarande ekonomiska situationen måste mötas i konfrontation med det kapitalistiska systemets funktionssätt och kapitalägarnas makt. Konjunkturpolitiska åtgärder som de förespråkas av regeringen syftar i bästa fall till hjälp för stunden, för att vi skall ha uthållighet över det närmaste årets dåliga konjunkturläge. De hoppas på en ny högkonjunktur, men en sådan går lagbundet alltid över i en ny kris. Regeringens påstående att den ekonomiska politiken nu måste bygga på uthållighet för att en internationell högkonjunktur skall inträffa kan lika gärna formuleras som uthållighet i väntan på nästa kris. Naturligtvis kan regeringen krydda också en sådan väntan med de snart sömngångaraktiga hänvisningarna till att det skulle finnas samhälleliga utvecklingsmål, som full sysselsättning, social och regional utjämning, prisstabilitet och ekonomisk tillväxt, vilka regeringen ädelt påstår sig eftersträva. Den kapitalistiska verkligheten bjuder inte på några sådana samhälleliga utvecklingsmål. Kapitalägarnas målsättning är det egna kapitalets väl. Den ekonomiska politiken får därför inte bara utgå ifrån det tillfälliga konjunkturläget. Den måste grundas på medvetenheten om att den kapitalistiska hushållningen är orationell och aldrig kan befrias från konjunktursvängningar och vad dessa medför av otrygghet för de lönarbetande och andra utsatta. nomiska politiken måste utgå från det aktuella läget måste den ingå som ett led i att befrämja utvecklingen till ett nytt hushållningssystem, en socialistisk planhushållning. En sådan politik måste innebära att kapitalets bestämmanderätt över produktionen beskärs och övergår till organ som kan ha en samhällelig överblick och som har att ta ett samhälleligt ansvar. Den måste också innebära att särskilt utsatta grupper ges förbättrade villkor så att deras levnadsnivå icke ytterligare försämras genom den kris den kapitalistiska hushållningen håller på att åsamka landet. Det är i nuvarande läge således en riktig tanke att statsbudgeten underbalanseras, om underbalanseringen används till punktinsatser för sysselsättningen och för eftersatta grupper. Rejäla förbättringar är nödvändiga för pensionärerna. Inkomstklyftorna mellan pensionärer och förvärvsarbetande växer. Grundpensionen måste höjas och skillnaderna i pensionsförmåner mellan gifta och ogifta pensionärer minskas för att successivt helt försvinna. Stödet till barnfamiljerna måste kraftigt förbättras. Regeringens politik är också här svek av givna vallöften. Barnbidragen måste höjas redan vid budgetårets början och bör indexregleras. Barnbidragen bör från den 1/1 1978 utgöra av basbeloppet vilket är . per barn och år. Föräldraförsäkringen bör förbättras. Barnomsorgen måste kraftigt byggas ut. Den är såväl en av förutsättningarna för kvinnofrigörelsen och en rättighet för barnen som sysselsättningsskapande. Kraven på förbättringar för pensionärer, barnfamiljer och andra eftersatta grupper preciseras i särskilda motioner till innevarande riksdag. I det rådande läget är det också nödvändigt med kraftfulla insatser för att förhindra en ökning av arbetslösheten. Sysselsättningsproblemen och de ekonomiska strukturproblemen är allvarligare . Regeringens brist på perspektiv och handling är katastrofal. En helt ny politik är nödvändig. Ett stort statligt industriprogram måste utvecklas. Till detta kan tillgångarna i AP-fonden mobiliseras. Dess medel bör icke användas för att öka kapitalets tillgångar av s. k. riskvilligt kapital. En styrning av alla större investeringar är nödvändig. Kreditväsendet bör helt nationaliseras. Strukturproblemen i ekonomin bör bemötas med en övergång till en högre förädlingsgrad i industrin. Detta ger både en bättre energihushållning och per insatt energienhet högre sysselsättningsgrad. Kärnkraftutbyggnaden måste stoppas. Den ökade utslagningen i arbetslivet måste bemötas med bestämda åtgärder för att minska hetsen i arbetslivet. Arbetstiden måste förkortas successivt så att sextimmarsdagen blir verklighet 1980. Kapitalexporten måste stoppas. Inflationen drivs fram av de stora monopolens prisuppskörtning och spekulation och av en växande improduktiv sektor. Inflationen är ett medel för storföretagen att öka sina profiter och sin andel av vad som produceras. Det krävs ingrepp mot monopolitisk prissättning och en skärpning av Prisstopp måste inforas på alla dagligvaror. Gåvopolitiken till företagen måste upphöra. Hyreshöjningar måste stoppas genom ett effektivt hyresstopp. Övergång till lågräntepolitik bör ske.