bet · G101LU30 · 1977-12-31 00:00:00 — a. utesluta risken att köparen skulle behöva betala såväl till säljarensom lill faclorn. Utskottet avstyrkte motionsyrkandei. I sitt av riksdagengodkända betänkande (LU 1974:28) konstaterade utskottet bl. a. att risken fördubbelbelalning i praktiken inte var så uttalad att den ensam kunde motiveraden begärda översynen. Vidare hänvisade utskottet till det arbete som då pågickinom kreditköpkommittén. Såsomframhålls i propositionen ger utredningens betänkande i fråga om varken leasingeller factoring tillräckligt underlag ställningstagande lill om detbehövs någon särskild reglering av dessa kreditformer. Utskottet ansluter sigdärför lill departementschefens ståndpunkt att någon reglering f n. inte börske. Med hänsyn till den omfattning och ekonomiska betydelse som dessakreditformer har fått utgår utskottet emellertid från all regeringenuppmärksamt följer utvecklingen på området och på nytt aktualiserar frågan omlagstiftning, om detta visar sig påkallat. Vissanäringsidkares rättsliga ställning utanför kreditköpsområdet I motionen 1977/78:1476 yrkas att skallbegära en utredning om detaljisters och servicegivares rättsliga ställning irelation lill leverantörer och huvudmän. Motionärerna tar i motionen upp fleraproblem med anknytning till detaljisternas, servicegivarnas och de s. k.mellanmannens ställning. Motionärerna framhåller bl. a. att en följd avkonsumeniskyddslagstiftningen är att en näringsidkare i delaljhandelsledet oftagentemot konsumenterna får svara för kostnader, som egentligen hade bortbelasta leverantören eller tillverkaren. I den mån detaljister inte kan föratillbaka "konsumentskyddskostnaderna" till leverantören kommerenligt motionärerna konsumentskyddet att urholkas. De ifrågasätter därför omdel inte bör införas en laglig möjlighet till regressrätt för detaljister isådana situationer. Motionärerna anser vidare att en utredning även bör syftatill all förbättra detaljisters, servicegivares och mellanmans ställninggentemot leverantörerna i rena företagarrelalioner. De menar att de lagregler it. ex. avtalslagen, kommissionslagen och konkurrensbegränsningslagen somlagstiftaren uppställt till skydd för den svagare parten i ettaffärsförhållande är ineffektiva. Motionärerna pekar bl. a. på att de s. k.ensamförsäljarna inte omfattas av kommissionslagens bestämmelserom skydd viduppsägning m. m. Enligt motionärernas uppfattning bör reformarbetet omfattasåväl de marknadsrättsliga som de civilrätlsliga reglerna. Vadförst angår det rättsliga skyddet för de s. k. mellanmannen - dvs.kommissionärer, handelsagenter och handelsresande - saml för ensamförsäljarnavill utskottet erinra om att på hemställan av utskottet gettregeringen till känna att kommissionslagen bör ses över (LU 1977/78:4, rskr1977/78:12). Översynen skall bl. a. inriktas på att ytterligare stärkamellanmannens rättsskydd vid uppdragsavtalets upphörande. Även frågan omensamförsäljarnas rättsskydd bör enligt tas upp vid LU 1977/78:30 22 översynen.Motionärernasyrkandesåviiiavseren utredning om mellanmannens och ensamförsäljarnas rättsliga ställning har därigenom redan tillgodo-setts avriksdagen. Beträffandedärefter detaljisters och servicegivares rättsliga ställning är det enligtutskottels mening inte rikligt alt påstå att dessa näringsidkare generelltskulle vara den svagare parten i ett affärsförhållande. I flera branscherdomineras sålunda marknaden av starka inköpskedjor med goda möjligheter alttillvarata detaljisternas intressen. Det torde dock vara obestridligt attdetaljister och servicegivare liksom även andra småföretagare, såsom lantbrukarem. fl., ibland till följd av ekonomisk underlägsenhet kan ha svårt att hävdasina intressen gentemot större förelag. Någon särskild tvingande regleringutanför kreditköpsområdet lill sådana näringsidkares skydd motsvarande den somgäller för konsumentförhållanden finns inte. Det bör emellertid tilläggas förmögenhetsrättsliga generalklausulen i 36 S avtalslagen kan blitillämplig på nu ifrågavarande typer av avtal. Vid bestämmelsens antagandeunderströk utskottet all man vid dess tillämpning måste beakta att också iaffärsförhållanden den ena kontrahenten ofta intar en ställning som ärjämförbar med en enskild konsuments och att det även i andra fall kunde finnasbehov av att skydda en svagare avtalspart, t. ex. när en näringsidkare varitnödsakad att, för att få ett avtal till stånd, acceptera oförmånliga villkorsom ställts upp av motparten. Fråganom de mindre företagens rättsliga ställning diskuterades vid antagandet avavtalsvillkorslagen och konsumentköplagen. Vid det förstnämnda tillfälletkonstaterade departementschefen (prop. 1971:15 s. 67 f.) bl. a. att det intekunde bestridas att formulärrällen kommit att spela en viss roll i fråga omköpeavtal som ingicks mellan näringsidkare och att det förekommit fall avmissbruk av avtalsfriheten i fall då den ena partens ekonomiska underiägsenhetavsevärt försvårade för honom alt hävda sina intressen. Departementschefenhänvisade emellertid till alt näringsidkarna i vissa fall hade möjlighet attmed hjälp av bl. a. vederbörande branschorganisationer komma till rätta medproblemen. Departementschefen påpekade vidare alt den föreslagnaavialsvillkorslagen var en nyhet i svensk rätt och all detta var ett skäl atttill en början begränsa tillämpningsområdet lill konsumentförhållanden, där etlklart dokumenterat skyddsbehov förelåg. Han ville emellertid inte utesluta altdet kunde bli anledning att ta upp frågan om en utvidgning avtillämpningsområdet lill förnyad prövning sedan den nya lagen varit i kraftnågon tid och en prövning av frågan kunde göras i belysning av vunnaerfarenheter. En motsvarande bedömning gjordes under förarbetena lillkonsumentköplagen (prop. 1973:138 s. 120). Närfrågan om en översyn av bl. a. sistnämnda lagars tillämpningsområden nu återaktualiserats vill utskottet till en början peka på att i remissvaret frångrossistförbundel och industriförbundet framhålls att vissa av de problem somtill följd av konsumentskyddslagstiftningen uppstått för detaljister ochservicegivare åtgärdats branschvis eller varuslagsvis i form av allmänna LU 1977/78:30 23 leveransbestämmelser,branschvisa ramavtal rörande garantifrågor m. m. Enligt organisationerna gällerdetta också regler för ersättning lill återförsäljare för service till konsumentvid reklamationer, avhjälpningsåtaganden och garantireparaiioner. 1 remissvaretunderstryks även att uppgörelser i nu nämnda slag av förhandlingsfrågor hörtill sådana serviceuppgifter som organiserade företag, typiskt sett, förväntarsig av sina resp. branschorganisationer. Utskottet förutsätter alt det arbetesom sålunda påbörjats för att branschvis lösa uppkommande problem avförevarande slag kommer att fortsätta. Utskottet vill vidare framhålla att man,när det gäller att ta ställning till frågan om en utvidgad lagstiftning, måstebeakta att det torde bli svårt att närmare dra gränsen mellan sådananäringsidkare som bör omfattas av särskilda skyddsregler och sådana som intebör ges ett sådant skydd. Utskottet kan inte heller underiåta att framhålla altinförandel av ett särskilt regelsystem vid sidan av konsumentområdet och delallmänna förmögenhetsrätisliga området kan medföra alt lagstiftningen blirsvåröverskådlig och svårtillämpad. En lagstiftning av det slag som föreslås imotionen kan också, såsom framhålls i handelskammarförbundets yttrande, medföraen stelhet i relationerna mellan parterna, något som enligt utskottets meningkan vara till nackdel inte endast för parterna själva ulan även förnäringslivet i stort. Vad utskottet nu anfört talar således närmast emot att enlagöversyn bör komma till stånd. Utskottetvill emellertid understryka att av remissvaren från bl. a. och () framgår attdetaljisternas möjligheter till regress mot leverantören inte, även ombranschvisa överenskommelser utformats, kan anses ha generellt sett lösts påetl tillfredsställande sätt. Av remissvaren framgår vidare att även andrafrågor behöver få en bättre lösning än som kunnat åstadkommas genom branschvisaöverenskommelser. Motionärernas begäran om en översyn av lagstiftningentillstyrks också, förutom av och , av SHIO, Götahovrätt och . Med hänsyn till det anförda anser utskottet attifrågavarande lagstiftning bör i lämpligt sammanhang bli föremål för enöversyn syftande till att förslärka de mindre företagens rättsliga ställning. Riksdagenbör ge regeringen till känna vad utskottet sålunda anfört med anledning avmotionen. 1, beträffande avbeialningsköp mellan näringsidkarem.fl. att antar de i propositionen 1977/78:142 framlagda förslagenlill a, lag omavbeialningsköp mellan näringsidkare m, fl., b. lag omändring i konsumentkreditlagen (1977:981), LU 1977/78:30 24 c.lag om ändring i lagen (1977:984) om ändring i , 2. beträffandedetaljisters och seiyicegivares rättsliga ställning att med anledningav motionen 1977/78:1476 som sin mening ger regeringen till känna vad utskottetanfört om en översyn av gällande bestämmelser på området. Närvarande:Ivan (), (). (), ().Elvy (), i (s), (), AkeGillström (s)' , (), (), (),(), (), (), BirgittaJohansson (s) och (). 'Endast närvarande vid mom. I i utskottets hemställan. 2 Endast närvarande vidmom. 2 i utskottets hemställan. Ej närvarande vid betänkandets justering. beträffandedetaljisters och seiyicegivares rättsliga ställning av () ochJoakim Ollen (m) som anför: De problem som behandlas i motionen 1476 ärkomplicerade och mångfaselterade. Utan tvivel finns det exempel på fall då"mindre" näringsidkare har en svag ställning i förhållande tillstörre företag. Den konsumenträttsliga utvecklingen har härvid bidragit tillalt skapa problem av två slag. För det första har etl direkt ansvar förförsålda varor i vissa fall lagts på näringsidkare som inte har möjlighet attgenom regresstalan föra tillbaka ansvaret på tillverkare av den felaktigavaran. För det andra har konsumentskyddet rent allmänt inneburit att ävenandra grupper än konsumenterna funnit alt de i vissa avseenden - åtminstoneenligt egen uppfattning -befinner sig i en skyddsvärd situation. De anser sigmed andra ord berättigade att, liksom konsumenterna, bli omgärdade av särskildacivil- och marknads-rättsliga skyddsregler. framhåller är det emellertid tveksamt om det aren förnuftig lösningpå förekommande problem all skapa särskilda lagregler för mindre näringsidkare.Dels är ju de mindre företagen inte alls alltid i en underlägsenförhandlingssituation. Dels måste det anses vara en fördel att åtminstone LU 1977/78:30 25 mellannäringsidkare bibehålla en vidsträckt avtalsfrihet. Också andra skäl kananföras mot en utvidgad lagstiftning på detta område. Enligtvår mening bör i första hand problemen på förevarande område få finna sinlösning genom branschvisa överenskommelser. Branschorganisationerna har här enviktig uppgift. Detta hindrar emellertid inte att den lagstiftning som har ettsamband med frågor som har berörts i motionen i lämpligt sammanhang kan bliföremål för granskning också ur den nu ifrågavarande synvinkeln. I avvaktan påutvecklingen inom detta område bör emellertid lagstiftningsåtgärder inte nuaktualiseras. Synpunkter av det slag som framkommit i motionen och remissvarenbör dock beaktas i större utsträckning än vid genomförandet av nykonsumentskyddande lagstiftning. Strävan bör vara att i den utsträckning det ärmöjligt skapa sådana civilrättsliga regler som kan vara generellt tillämpligapå det förmögenhetsrättsliga området.