bet · G101LU5 · 1977-12-31 00:00:00 — Mot möjligheten av att vid denna typ av köp uppställa ett krav pånågon form av efterföljande kontantinsats talar enligt departementschefen ocksåatt det härigenom skulle kunna uppkomma en ej önskvärd ryckighel i fråga omstorieken av de belopp som kontohavaren har att betala vid varje amortering påkontoskulden. Underutskottsbehandlingen av propositionen har frågan om kravet på kontantinsats vidkreditköp aktualiserats av . har inför utskottet hävdat att det av departementschefen förordadeundantaget för kontokortssyslem bör gälla även för företag inompostorderbranschen i den mån sådana företag erbjuder kunderna kontokredit.Föreningen har upplyst atl flera av de förelag som ingår i föreningen erbjuderköparna konlokredil enligt i huvudsak samma syslem som kontokortsföretagen. Enskillnad gentemot de sedvanliga kontokredit-syslemen utgörs av del förhållandelatt kunderna vid kreditköp från postorderföretag för varorna hemsända tillpåseende utan kostnad i med full returrätt. Denna omständighet gördet enligt föreningen än olämpligare att kräva atl köparen skall eriäggakontantinsats vid sådana kreditköp. Den totala konlokreditförsäljningen frånpostorderföretag beräknas 1975 ha uppgått till ungefär 215 milj. kr. Utskottetser för sin del med tillfredsställelse att konsumentkreditlagen kommer attinnehålla ett krav på uttagande av kontantinsats vid kreditköp och att någotgenerellt undanlag från detta krav inte gjorts för någon särskild kreditform.När det gäller vissa kreditformer kan del naturligtvis understundom te sigmotiverat atl undantag görs från kravet på kontantinsats. Den föreslagnautformningen av 8 § ger emellertid utrymme för en nödvändig anpassning avkravet på kontantinsats efter förhållandena på marknaden. Utskottet delardepartementschefens uppfattning att undantag från lagens krav bör kunna gällabl. a. i fråga om den särskilda typ av kontoköp som de s. k. kontokortssystemenutgör. De skäl som departementschefen anfört for alt denna form av kredit t. v.bör hållas utanför kravet på kontantinsats torde LU 1977/78:5 23 enligtuiskoitets mening i allt väsentligt vara tillämpliga även i fråga omkontokredit vid postorderförsäljning. Undantag bör därför medges också fördenna typ av kredit. Vid avbetalningsköp och andra kreditköp finansierarsäljaren ofta den kredit han lämnar till köparen genom att fordringar överiålslill eller pantsätts i en bank eller ett särskilt finansieringsföretag. Köparenhar därefter att betala sin skuld på grund av köpet till den särskildefinansiären. Säljaren kvarstår emellertid som köparens motpart i detköprätlsliga förhållandel. Härigenom har ett s. k. irepartsförhållandeuppkommit. En likartad situation uppkommer vid s. k. läneköp och köp mot kontokredit. Beträffandeöveriåtelse av kontraktsfordringar gäller som huvudregel atl den som övertagitfordringen inte har bättre rätt mot gäldenären än vad överiålaren hade. Dettainnebär alltså att köparen i princip kan framställa samma invändningar avköprättslig natur mot betalningsanspråk från kreditgivarens sida som han kanmot sådana anspråk från säljaren. Det var tidigare vanligt att köparen genom s.k. cul-off-klausuler i kreditköpsavialet skars av från denna möjlighet. 1konsekvens härmed blev köparen betalningsskyldig gentemot kreditgivaren, trotsalt köparen kunde ha köprättsligl sen välgrundade invändningar mot säljaren pågrund av köpet, avseende t. ex. leveransdröjsmål eller fel i varan. Genombestämmelserna i 15 och 16 §§ konsumentköplagen har köparens ställning i dettahänseende förbättrats såvitt gäller konsumentköp. Bestämmelsernas innebörd äratt konsumenten inte är bunden av cul-off-klausuler (15 §) och att vid låneköpkonsumenten är tillförsäkrad rätt att mot kreditgivarens krav framställa sammainvändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren (16 §). Dessasiadganden till konsumentens skydd gäller dock ej vid köp med användande av s.k. externa kreditkort (t. ex. köpkort). Paragrafernas räckvidd är vidarebegränsad på det sättet alt konsumenten endast ges rätt att vägra betalning.Han kan däremot inte med stöd av paragraferna kräva t. ex. återbetalning avviss del av köpeskillingen eller fullgörande av leverans. 1proposilionen föreslås an 15 och 16 §§ konsumentköplagen upphävs och allkreditgivarens ansvar mot köparen i konsumentförhållanden i stället regleras ikonsumentkreditlagen. Enligt den föreslagna bestämmelsen i 10 § första stycketkonsumentkreditlagen skall köparen vid kreditköp fä framställa sammainvändningar på grund av köpet mot kreditgivares krav på betalning som han kangöra mot säljaren. Denna rätt att framställa invändningar skall finnas vid allaformer av kreditköp, alltså även vid sådana kontoköp som f. n. inte omfattas av15 och 16 §§ konsumentköplagen. Till skillnad mot vad som gäller geskonsumenten vidare enligt en bestämmelse i 10 v; andra stycket räll attframställa penninganspråk på grund av LU 1977/78:5 24 köpetinte bara mot säljaren utan även mot kreditgivaren. Kreditgivarens ansvarhärvidlag föreslås dock vara begränsat lill del belopp som han mottagit avköparen med anledning av krediten. Fråganom kreditgivarens ansvar tas upp i motionen 1976/77:1578. I motionen yrkas iförsta hand (yrkandet 1) att ansvaret inte bör vidgas utöver vad som gäller f.n. 1 andra hand (yrkandet 3) bör enligt motionären 10 § konsumentkreditlagenkompletteras i två hänseenden. Dels föreslås alt köparen, om han villframställa anspråk mot kreditgivaren, först skall visa att säljaren avvisatanspråket. Dels föreslår motionären att en regel införs av innebörd att köpareninte skall ha rätt alt framställa anspråk mot en kreditgivare om denne ejinnehar kreditavialet eller om säljaren ej förmedlat köparens lån tillkreditgivaren. 1motionen framförs en rad invändningar mot den i proposilionen föreslagnautvidgningen av kreditgivarens ansvar. Motionären pekar på det förhållandet altett kreditköp egentligen består av två klart åtskilda transaktioner, ettköpeavtal och ett avtal om kredit. I trepartsförhållanden har kreditfunktionenöveriämnals till ett institut, som med hela sin organisation och kapacitetspecialiserat sig just på finansiering. An, såsom föreslås i propositionen,ålägga kreditinstituten ett långtgående köprättsligl ansvar för självaköpetransaktionen skulle enligt motionären hämma den effektivitet som deifrågavarande instituten uppnått genom sin specialisering. Kreditgivaren har,anförs det, i allmänhet inga resurser för vare sig varu- ellerleveranskontroll. Etl genomförande av propositionsförslaget skulle medförakostnadsökningar för finansieringsföretagen och i sista hand därmed också förkonsumenten. En annan konsekvens av den valda lösningen beträffandekreditgivarens ansvar är, påpekar motionären, att kreditköparen fär en bättreställning än en konlantköpare.eller en köpare som köpt på kredit hos ensäljare, vilken själv finansierar sin försäljning. - Beträffandekredilgivaran-svaret vid konloköp pekar motionären på en rad omständigheter somenligt hans mening ulvisar atl det vid s. k. externa kontokrediter och liknandekredilformer inte finns någon sådan förbindelse mellan köparen ochkreditgivaren som motiverar införandet av ett solidariskt ansvar för densenare. Krediten är sålunda inte varubunden. Den är beviljad redan innan del äraktuellt att utnyttja den. Kreditgivaren stårensam kreditrisken och har interegressrätt mot säljaren. Motionären erinrar vidare om atl kreditköpkommilténhade föreslagit atl reglema om kreditgivaransvar skulle kompletteras med enföreskrift om att köparen, om han ville framställa anspråk pågrund av köpet motannan kreditgivare än säljaren, först skulle göra sannolikt atl säljaren intefullgjort sina åligganden. Bestämmelser av denna innebörd saknas ipropositionen, och kreditgivaren har enligt motionären alltså i praktikenålagts ett längre gående ansvar än vad kommittén föreslagit. 1 motionen anförsatt inte en enda remissinstans förordat en sådan utvidgning av ansvaret. Delmåste enligt motionären anses vara tillräckligt med ett subsidiärt ansvar förkreditgivaren. Enligt motionärens uppfattning torde LU 1977/78:5 25 vidareen fristående kreditgivare med propositionens lösning av ansvarsfrågan intekunna bli fri från sitt ansvar ens om han överlåter fordringen ellerålerdebiterar ett avbetalningskonlrakt på säljförelaget. Utskottetvill till en början, i likhet med departementschefen (propositionen s. 112),erinra om att det redan vid konsumentköplagens tillkomst framhölls attbestämmelserna i 15 och 16 §§ denna lag kunde behöva omprövas sedankreditköpkommiltén lagt fram sina förslag. Härvid nämndes särskilt fråganhuvuvida köparen borde ges rätt atl kräva tillbaka vad han eriagt till ensärskild kreditgivare saml frågan om de fristående kontokortsföretagens ansvari sammanhanget (prop. 1973:138 s. 152 f). Vadförst gäller frågan om kreditgivaransvaret när det gäller de s. k. externakreditkorlen anser utskottet det befogat att frågan om en utvidgning av defristående kreditgivarnas ansvar nu las upp. Atl en kreditgivare skall varajämställd med säljaren när det gäller rätlen för köparen atl framställainvändningar på grund av köpet har för statsmakterna tett sig särskiltmotiverat i sådana fall när säljaren och kreditgivaren tillsammans marknadsförvaran och krediten och således utåt framstår som lika ansvariga. Vid de externakontokrediterna föreligger - som motionären påpekar - normalt inte någonliknande förbindelse. Att även i fortsättningen göra åtskillnad mellan olikakreditsystem i fråga om invändningsrälten måste emellertid anses mindretillfredsställande från konsumentskyddssynpunkl. De åsikter i denna fråga somframkommit vid remiss- och utskottsbehandlingen ger inte heller vid handen attnågra mer betydande ölägenheter skall behöva uppkomma för kontokortsföretagenom propositionens förslag på denna punkt genomförs. Utskottet vill i dettasammanhang erinra om atl engelsk rätt innehåller en regel av samma innebörd ochatt man har infört en liknande bestämmelse i flera amerikanska delstater(betänkandet s. 138). Med hänsyn lill del anförda tillstyrker utskottetpropositionens förslag om att nu ifrågavarande typ av ansvar skall inträda ävenvid de kreditköp som sker med användande av s. k. externa kreditkort. Vadhärefter angår frågan om köparens rätt att rikta belalningsanspråk motkreditgivaren har den senare, såsom framgår av det ovan anförda, redan enligtgällande rätt ett betydande ansvar gentemot köparen genom atl denne harmöjligheter atl mot belalningskrav framställa invändningar på grund av köpet.Vad frågan nu gäller är om kreditgivaren också skall kunna förpliktas altbetala tillbaka belopp som han har mottagit av köparen. Från konsumentsynpunktanser utskoltel atl starka skäl talar för att en kreditgivare som möjliggöreller underiättar för säljaren att utnyttja den för dem båda fördelaktigakreditköpsformen skall ha ett vidsträckt ansvar gentemot köparen. Somdepartementschefen framhåller är del angelägel atl köparen så långt möjligthålls skadeslös i fall då del exempelvis finns anledning häva köpet. mening talar övervägande skäl för atl köparen också bör kunna vändasig till kreditgivaren med andra belalningsanspråk än krav på restitution averiagd köpesumma, exempelvis skadeståndskrav på grund LU 1977/78:5 26 Några negativa konsekvenser för kredilförsäljningen genom den föreslagnaordningen synes inte behöva befaras. Härtill kan läggas att -som utskoltel idel följande kommer att närmare utveckla - det endast i undantagsfall torde bliaktuellt för köparen atl vända sig lill kreditgivaren med betalningsanspråk. Vadbeträffar den av motionären kritiserade omständigheten att kredilkö-paren genomiredjemansansvarets utformning fär en bättre ställning än den som köpt en varakontant eller på kredit från en säljare som själv finansierat krediten anserutskoltel i likhet med departementschefen att man inte bör avstå från attbereda kreditköparen i ett trepartsförhållande behövligt skydd bara därför atlkontantköparen har en i vissa avseenden mindre förmånlig ställning. Sammasynpunkter kan anföras när det gäller en jämförelse med de fall när säljarensjälv finansierat krediten. Härtill kommer, som också departementschefenanfört, att kreditköpsformen ofta måste utnyttjas av de ekonomiskt särskiltsvaga konsumenterna. Pågrund av del anförda anser utskottet att förstahandsyrkandet i motionen 1578 ejbör bifallas. Utskoltellar härefter upp motionärens andrahandsyrkande om att en bevisregel bör införasi 10 § av innebörd att köparen, innan han kan göra etl betalningsanspråkgällande mot kreditgivaren, skall visa atl säljaren avvisat anspråket. Enligtutskottels mening bör del för en köpare vara naturiigt atl först rikta sinaanspråk mot säljaren. Hans förslahandsinlresse torde nämligen oftast varainriktat på att fä en felfri vara levererad i rätt kvantitet och i rätt tid.Skulle säljaren brista i något av dessa hänseenden lär köparen i allmänhet varamest intresserad av atl begära alt säljaren fullgör sin del av köpet. Sådana s.k. naluraanspråk kan bara riktas mot säljaren. Om säljaren inte tillgodoserköparens krav och köparen därför vill ha kompensation i form av avdrag påköpeskillingen eller om köparen eljest har penninganspråk mot säljaren på grundav köpet, t. ex. ett skadeståndskrav, torde man kunna utgå från alt säljaren iallmänhet är villig att fullgöra betalningsskyldigheten. På kannämligen en säljare inte ha något intresse av att skjuta över det ekonomiskaansvaret på en fristående kreditgivare, eftersom hans möjligheter attframdeles finansiera kredilförsäljningar härigenom skulle minska. Det bör ocksåobserveras att den föreslagna lagstiftningen inte innehåller något förbud förkreditgivaren alt rikta regressanspråk mot säljaren. Till skillnad mot vad somär fallet i t. ex. engelsk rätt är rätten för en kreditgivare att föraregresstalan mot säljaren visserligen inte inskriven i konsumenilag-stiftningenmen följer av allmänna förmögenhelsrättsliga principer. Delanförda talar enligt utskottets mening för atl kreditgivarens betalningsansvarkommer atl aktualiseras endasl i undanlagsfall och då främst när säljaren ärinsolvent eller undandrar sig all fullgöra sina åligganden gentemot köparen.Något större behov av en sådan regel som förespråkas i motionen torde därförinte föreligga. Mot en sådan bestämmelse talar också rättviseskäl. LU 1977/78:5 27 Somframhålls i propositionen kan nämligen penninganspråk som ej överstiger den obetaldadelen av kreditfordringen alltid göras gällande direkt mot kreditgivaren genomalt köparen utnyttjar sin rätt alt göra invändningar mot kreditgivarensbelalningskrav. I sådant fall kan alltså köparen utan vidare omgång få sittanspråk uppfyllt. Den köpare som fullgjort sin betalningsskyldighet skulledäremot enligt den föreslagna bestämmelsen endasl kunna få gotlgörelse i denmån han kan fullgöra bevisskyldigheten. uppfattning talar också andra skäl mot atl den i motionen föreslagnaregeln införs. Vissa praktiska problem är sålunda förknippade med regeln. Ensvårighet knyter sig till frågan vilken sorts bevisning kreditgivaren i ensådan situation skall ha rätt alt kräva. Med hänsyn tillkreditgivnings-företagens personalresurser och handläggningsrutiner kunde etlönskemål från dessa företags sida på atl få någon form av skriftligt bevis inteanses vara orimligt. För köparen skulle del å andra sidan i många fall kunnalänkas vara förenat med stora svårigheter atl skaffa fram etl dylikt intyg.Lyckades han inte härmed vore risken för rättsförlust uppenbar. Svårigheteruppkommer också när det gäller att precisera innebörden av begreppet"avvisa". Etl system med den föreslagna innebörden skulle i vilketfall som helst komma alt medföra betydande tidsutdräkt för köparen och torde iallmänhet förorsaka kreditgivaren en administrativ belastning. Sammanfattningsvisanser utskottet att övervägande skäl talar för atl del i lagen inte bör ställasupp något särskilt villkor för att köparen skall få framställa penninganspråkpå grund av köpet mot den särskilde kreditgivaren. Motionärensåterstående yrkande om tillägg till 10 § synes vara grundat på föreställningenatt en konsekvens av propositionens förslag skulle vara atl en kreditgivare,som innehaft en kreditfordran endast och som däreftervidareöveriåtit eller rediskonlerat den, kan få svara med hela kreditfordringenför säljarens förpliktelser mot köparen. Enligt utskottets uppfattning kanemellertid lagförslaget inte ges denna innebörd. Av 2 § framgår visserligen allmed kreditgivare avses såväl den som lämnar krediten som var och en som övertarden ursprunglige kreditgivarens fordran. Såsom utskottet tidigare framhållit äremellertid kreditgivarens ansvar enligt 10 § andra stycket begränsat lill detbelopp som han mottagit av köparen med anledning av krediten. En kreditgivaresom innehaft krediifordringen kan således inte blibetalningsskyldig med mera än vad han har mottagit av köparen.Motionärens tilläggsförslag går dock längre än till atl begränsa ansvaret förkreditgivare som överlåter sin fordran. I själva verket innebär förslaget attöverlåtaren helt skulle befrias från betalningsansvar gentemot köparen. Ensådan regel skulle emellertid kunna leda till ränsföriusler för köparen och ärföljaktligen inte tillfredsställande från konsumentsynpunkt. Utskottetsställningstaganden i berörda avseenden innebär således an utskottetavstyrker bifall yrkandena 1 och 3 i motionen 1578. LU 1977/78:5 28 Vid avbetalningsköp har köparen enligt 6 Savbetalningsköplagen rätt att betala hela sin återstående skuld på grund avköpet när han så önskar. Om förtidsbetalning sker skall ett i lagen regleratavräkningsförfarande tillämpas, som bl. a. innebär att köparen erhåller vissreduktion av sin kostnad för avbetalningskrediten. Någon motsvarande lagsladgadrätt atl betala finns inte då varor eljest sålts på kredit eller köpetfinansierats genom vanligt lån. I proposilionen föreslås alt köparen vid allakreditköp skall ha en i lag stadgad rätt all betala (12 S 1 st.) ochatt därvid i förekommande fall fä kreditkostnaden reducerad (13 j). Utskoltelhar ingen invändning häremot och tillstyrker alltså propositionen i denna del. Förtidabetalning kan bli aktuell också när säljaren åberopar en s. k. förfalloklausuli avtalet och utkräver betalning av köparen t. ex. på grund av attdenne åsidosatt sina förpliktelser enligt kreditavtalet. I princip råderavtalsfrihet beträffande innehållet i förfalloklausuler. Vid avbeialningsköpgäller dock särskilda begränsningar i rätten alt åberopa en förfalloklausul.Råkar köparen i betalningsdröjsmål får säljaren sålunda enligt 2 S förstastycket avbetalningsköplagen inte på grund härav utkräva en post som annarsinte förfallit, om inte köparens underlåtenhet alt betala avser belopp somuteslår obetalt minst Ijorlon dagar utöver förfallodagen. Vidare måste dettabelopp uppgå lill minsten tiondel av avbetalningspriset eller, om i beloppetingår två eller flera poster, till minst en tjugondel av nämnda pris ellerockså utgöra återstoden av säljarens fordran. I 2 i; andra stycket finnsbestämmelser som ger köparen viss möjlighet atl förhindra tillämpningen av enförfalloklausul, även om han råkat i sådant betalningsdröjsmål som sagts.Vid förtidsbetalning på grund av alt säljaren gör förfalloklausul gällande harköparen samma rätt till reduktion av sin återstående skuld som vidförtidsbelalning på eget initiativ. Del bör understrykas att avbetalningsköplageninte innehåller några bestämmelser som begränsar säljarens möjlighet attåberopa förfalloklausul av annan anledning än köparens belalningsdröjsmål, t.ex. atl köparen vanvårdar varan. Här råder alltså principiellt avtalsfrihet. Kreditköpkommilténföreslog alt förfalloklausuler skulle fä åberopas vid belalningsdröjsmål endaslunder förutsättning all köparen dröjt med att eriägga förfalletbelopp som uppgick till mer än en tiondel av hela krediifordringen (summan avkreditbeloppet och kreditkostnaden). Vid kreditköp, som var förenat medåiertaganderätl för kreditgivaren, borde enligt kommittén förfalloklausulvidare fä göras gällande för den händelse köparen överlåtit varan eller i stridmed parternas avtal fört varan ur landet under sådana omständigheter attkreditgivarens rätt kunde äventyras. Ipropositionen föreslås all konsumentkreditlagen i huvudsaklig överensstämmelsemed kommitléförslaget skall innehålla en bestämmelse som medger åberopande avförfalloklausul vid betalningsdröjsmål (12 i; 2 st.). LU 1977/78:5 29 Däremotinnehåller proposilionen ingen motsvarighet till kommitténs förslag att enförfalloklausul skall fä göras gällande även när kreditgivarens säkerhetsrätläventyras. Fråganom förfalloklausul vid betalningsdröjsmål las upp i motionerna 1976/77:1578 och1976/77:1595. 1 båda motionerna yrkas i detta hänseende att en förfalloklausulskall fä åberopas redan när den till betalning förfallna delen av skuldenuppgår lill mer än en tjugondel av hela krediifordringen. I motionerna yrkasvidare alt bestämmelsen i 15 § andra stycket om förutsättningarna föråtertagande av vara skall ändras på motsvarande sätt. Sistnämnda frågabehandlar utskottet i ett senare avsnitt. 1motionsmotiveringarna erinras om att kreditköpkommitténs förslag beträffandeförfalloklausul var kopplat lill en bestämmelse om en maximal kredittid på 24månader, men att denna bestämmelse bortfallit i propositionen med anledning avremisskritik mot bestämmelsen. Vid utformandet av propositionens förslag harenligt motionärerna förbisetls alt det förelåg ett nära samband mellantiondels-regeln och 24-månaderskravel. De anser atl följderna av denna ändringav kommitténs förslag inte blir rimliga. Vid kreditlider på 36, 48 och 60månader kommer kreditgivarens krav på betalning atl kunna framställas förstefter 4, 5 resp. 6 månader. Härigenom kan olika olägenheter uppkomma, hävdarmotionärerna. De hänvisar också till att kreditgivaren - till följd av denföreslagna bestämmelsen 118! ; andra stycket om förbud för kreditgivaren att isamband med avräkning utkräva resiskuld av köparen - fär en än mer försämradställning. Sammantagna måste dessa bestämmelser enligt motionärerna leda tillökade kreditkosl-nader för konsumenterna. Liknandesynpunkter har inför utskottet framförts av företrädare förFinansieringsföretagens förening. Utskolteldelar den i proposilionen framförda uppfattningen alt konsumentkreditlagenuttömmande bör ange de fall då kreditgivaren fär åberopa förfalloklausul. 1likhet med departementschefen anser utskottet etl sådant fall vara då köparengjort sig skyldig till mera kvalificerat belalningsdröjsmål. Beträffande dekrav som bör ställas på betalningsdröjsmålets omfattning vill utskottetframhålla atl ett genomförande av motionsförslagen på denna punkt i praktikenskulle innebära en försämring för konsumenten vid alla typer av avbetalningsköpi jämförelse med gällande rätt. Enligt utskottets mening bör - som föreslagitsi proposilionen - huvudregeln vara att förfalloklausul får åberopas endast omköparen underiåtit alt betala en förfallen del avkrediifordringen som motsvarar mer än en tiondel av hela krediifordringen. Enundantagslös regel med denna innebörd kan emellertid medföra vissa svårigheternär det gäller långa kredittider. Från Finansieringsföretagens förenings sidahar man inför utskottet hävdat att tendensen, särskilt när det gäller dyrarekonsumtionsvaror, går i riktning mot längre kredittider, vilket i regel innebäran varje delbetalning blir förhållandevis liten. LU 1977/78:5 30 föreningenleda till obilliga resultat för kreditgivarna om de vid fall av upprepadedröjsmål inte får åberopa förfalloklausulen förrän dröjsmålet omfattar mer änen tiondel av krediifordringen. Detanförda leder utskottet till den uppfattningen att kravet påbetalnings-dröjsmålels omfattning i fråga om beloppet bör kunna sänkas när delär fråga om två eller flera obetalda poster.