bet · G101LU2 · 1977-12-31 00:00:00 — Närmare bestämmelser om läkarintygfinns i kungörelsent 1974:1051 )om läkarintyg för omyndighets-och myndighetsförklaringar.Läkarintyg skall vara utfärdat av läkare som har special istkom-petens i allmänpsykiatri, rättspsykiatri ellerbarn-och ungdomspsykiatri eller som annars harförklarats behörig av . Överförmyndarens verksamhet regleras närmare iöverförmyndarkungörelsen (1974:1047). Enligt 3§ kungörelsen skall överförmyndarenårligen granska de förmynderskap som avser omyndigförklarade och därvid prövaom det finns skäl att ansöka om hävande av omyndighetsförklaringen. Vidaregäller enligt nykterhetsvårdslagen och socialhjälpslagen att nykterhets- ochsocialnämnder är skyldiga att anmäla till överförmyndare när någon som ärföremål för deras verksamhet inte längre bör vara omyndigförklarad. Enmotsvarande bestämmelse om anmälningsskyldighet finns i sjukvårdskungörelsenoch omsorgslagen. LU 1977/78:2 10 Vissauttalanden under förarbetena till 1974 års reform ändringar i berörde ocksådelvis ordningen för hävande av omyndighetsförklaringar. a. infördes möjligheten för över förmyndare att ansöka om sådan åtgärd. I propositionen (s. 158 och 159) anförde föredragande statsrådet att del självfallet var angeläget att en person inte är omyndigförklarad än nödvändigt. I praktiken torde det förekomma åtskilliga fall då en person förblev omyndigförklarad, trots att grund för omyndighetsförklaring inte längre förelåg. Med den inskränk ning av omyndighetsgrunderna som förelogs i propositionen kunde enligt statsrådet antalet sådana fall förväntas växa under en övergångstid. För att komma till rätta med detta problem ansåg statsrådet att man kunde tänka sig att införa ett system med periodiskt återkommande omprövningar av domar på omyndighetsförklaring. Enligt statsrådet skulle det dock föra alltför långt att ha ett syslem med regelbundna omprövningar av alla domar på omyndighetsförklaring. En bättre ordning var att införa en skyldighet för överförmyndaren att åriigen granska alla förmynderskap som inte avser underåriga och ge honom rätt att vid behov ansöka om hävande av omyn dighetsförklaringen. ...._ _ _. Lflg«/s/i:o»e/erinradei betänkandet 1974:38 om att utskottet tidigare med anledning av enmoiion angående hävande av omyndighetsförklaringar uttalat (LU 1974:14) attnär förutsättningar föreligger för hävande av sådan förklaring det givetvis varviktigt att detta konstaterades så fort som möjligt och alt erforderligaåtgärder skyndsamt vidtogs för att lä till stånd en myndighetsförklaring.Enligt utskottet skulle det i propositionen föreslagna systeinet väl koinma atttillgodose utskottets och önskemål om atl en omyndighetsförklaringinte skulle behöva vara längre än som var oundgängligen nödvändigt. Utskottettillstyrkte förslaget i proposilionen. Utskottet framhöll i anslutning härtillatt skyldigheten för överförmyndare atl åriigen gå igenom alla förmynderskap iförevarande hänseende åtminstone inledningsvis skulle komma alt medföraåtskilligt arbete. ' Särskilt första året kunde det förutsättas attöverförmyndarna fick svårt alt hinna ined granskningen. Sedan man väl fåttkännedom om vilka som själva kan vårda sina angelägenheter och för vilka del ärtill fyllest med biträde av god man och därefter hävt omyndighetsförklaringenför dessa, torde, ansåg utskottet, den fortsatta årliga granskningen emellertidinte behöva bli betungande för överförmyndarna. I motionen 1976/77:245 framhålls alt människor oftaomyndigförklarals i samband med omhändertagande för samhällsvård i olikaformer. Det har förekommit att barn på grund av fattigdom ochfamiljeförhållanden kommit på vårdhem och sedan fått förbli där. Som vuxna harde förblivit omyndiga utan att deras situation uppmärksammats. LU 1977/78:2 11 Motionärerna hänvisar till att i de fall särskildaundersökningar kommit till stånd det inte sällan uppdagats alt vederbörandebefunnits vara i stånd atl klara sig själva. De har återfått sitt människovärdedå omyndighels-förklaringen hävts. Det skedda innebär dock, enligtmotionärerna, personliga tragedier, då gått till spillo. Motionärernabefarar atl del kan finnas många andra som kan länkas klara sig själva, meninte får det, eftersom de blivit omyndigförklarade, kanske för många år sedan.Detta gäller alla omyndigförklarade, vare sig de vistas på anstalt eller ej. Omdet funnits en obligatorisk skyldighet alt ompröva omyndighetsförklaringarskulle, fortsätter motionärerna, mycket onödigt lidande och många orättvisorkunnat undvikas. Imotionen 1976/77:653 ifrågasätts om läkarintyg alltid skall behöva företes imål om hävande av omyndighetsförklaring. Enligt motionärerna är del natudiglalt sådant intyg måste föreligga i normalfallen, men det finns exempel påomyndigförklarade f)ersoner som i det praktiska livet bevisat sin förmåga att tillfredsställandevårda sina angelägenheter men som av olika skäl inte kan förete läkarintyg pådetta. Motionärernahänvisar till ett fall där en person efter ett psykiskt sammanbrott på1950-talet omyndigförklarats men därefter under hade anställning ochsjälv skötte sin ekonomi och person. Personen i fråga kunde emellertid inteförmås ta kontakt med läkare, och något hävande av omyndighetsförklaringenkunde därför inte komma till stånd. Enligtmotionärerna skulle i ett fall av denna typ t. ex. ett intyg på attvederbörande skött ett arbete kunna fungera som underiag för rättensprövning av förmynderskapet. Exemplet visar, anser motionärerna, att det finnssituationer då underiag för rättens bedömning av om ett förmynderskap skallupphävas borde utgöras av annat än läkarintyg. Vidare framhålls atl det finnsmånga andra exempel där förmynderskapet inte längre har någon praktiskbetydelse och där kontakten mellan förmyndare och myndling är liten ellerobefintlig men där humana skäl talar emot att vederbörande skall behöva undergåen läkarundersökning för att får omyndighetsförklaringen upphävd. Motionärernahänvisar till atl antalet omyndigförklarade i genom gammal praxis harkommit att bli onödigt stort, f. n. ca 30 000, vilket kan jämföras med Danmarks700-800 eller 800-900. Den nya svenska lagstiftningen syftar bl. a. tillatl undanröja omyndighetsförklaringar som inte längre bedöms som nödvändiga.För att detta syfte skall kunna nås effektivt anser motionärerna atl reglerna förupphävande av omyndighetsförklaring bör ses över, i syfte att finnamöjligheter att i vissa lägen ersätta läkarintyg med annan handling, sombekräftar alt förmynderskapet kan upphävas. Vid frainställning lill tingsrättenbör överförmyndaren som alternativ till läkarintyg kunna åberopa särskildaskäl som tillräckliga för upphävande av förmynderskap. 1** 1977/78. LU 1977/78:2 12 Utskottet har såsom ovan (s. 1) redovisats inhämtatyttrande över motionen 653. , , och ()tillstyrker den föreslagna ändringen i reglerna för hävande avomyndighetsförklaring. och förutvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxna anser alt läkarintyg bör kunnaersättas av annan utredning. Motionen avstyrks av , och . framhåller alt de fall, dåläkarintyg av en eller annan anledning inte kan eller bör införskaffas, när ettupphävande av förmynderskap äraktuellt, torde vara myckel sällsynta. Detkanemellertid inte uteslutas att del kan framstå som rimligt attinte kräva läkarintyg för beslut om hävande av omyndighetsförklaring.Socialstyrelsen har därför ingenting atl invända mot ett bifall till motionen. - som har praktisk erfarenhet avsådana spörsmål som motionen avhandlar - delar uppfattningen, atl det kanfinnas fall där kravet på företeendeavläkarintygangåendesinnestillstånd verkaravhållande för en omyndigförklarad person atl ansöka om hävande avomyndighetsförklaringen. Mot bakgrund av alt enligt nu gällande lagstiftningomyndighetsförklaring skall undvikas så långt det är möjligt, finnertingsrätten därför skäl tala för att domstolarna undantagsvis bör kunna upphävaen omyndighetsförklaring när läkarintyg saknas men utredningen i övrigt gerövertygande skäl för att den omyndige bör förklaras myndig. Några invändningarur rättssäkerhetssynpunkt torde knappast kunna resas mot en lagändring enligtförslaget. Det synes dock välbetänkt all åtminstone genom ett motivuttalandeklargörs att bestämmelser enligt motionens förslag är av undanlagskaraktär,som enligt sin natur tillämpas återhållsamt, och atl kravet på läkarintyg kanfrånträdas endast i uppenbara fall. Med hänvisning till vad som anförts villtingsrätten tillstyrka den föreslagna ändringen beträffande reglerna förhävande av omyndighetsförklaring. Tingsrätten vill emellertid därvid ävenförorda att förfarandereglerna ses över. 1 det av åberopade,av kanslichefen avgivna utlåtandet anförs att överförmyndarnämndenshittillsvarande genomgång av förmynderskap för omyndigförklarade visar attmotionärerna har rätt i sitt påpekande om alt det finns omyndigförklarade sominte kommer att bli myndiga så länge kravet om läkarintyg kvarstår. De personersom här avses är sådana som omyndigförklarals enligt förutvarande 10 kap. 1 § 1punkten , dvs. grunden för omyndigförklaringen har varitsinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan rubbning av själsverksamheten, och sominte kan förmås alt uppsöka läkare för att få det intyg som erfordras för etthävande. Vid genomgången av gamla förmynderskap har påträffats flera exempelliknande det som redovisas i motionen. Det är således ingen LU 1977/78:2 13 ovanlighetatt personer - trots alt förutsättningar för ett hävande torde föreligga -väljer atl fortsätta med sin omyndighet i stället för atl låta sig undersökasav läkare. Förutom redovisat exempel finns flera andra där omyndigförklaringeninte längre fyller någon funktion beroende på all förmyndaren varken förvaltaregendomen eller har någon kontakt med myndlingen. Förhållandetatl ett antal personer inte kan återiä sin myndighet trots att förutsättningarföreligger därför kan sägas strida mot lagstiftningens syfte atl ingen skallvara omyndigförklarad än som är nödvändigt. Det synes därförmotiverat med kompletterande bestämmelser som möjliggör att annat underiag änläkarintyg skall kunna åberopas vid ansökan om hävande avomyndighetsförklaring. Sådant underiag bör då kunna utgöras av intyg frånarbetsgivare, förmyndare, släkting m. fl. I utlåtandet understryks docknödvändigheten av att huvudförhandling alltid hålls i de fall där annatunderiag än läkarintyg åberopas. En kompletterande bestämmelse om att dettaskall ske även om ansökan har gjorts eller tillstyrkts av förmyndaren och överförmyndarenbör därför införas i 10 kap. 12 § . Överför-myndamämndentillstyrker motionen, innebärande att särskilda skäl skall kunna åberopas somalternativ till läkarintyg vid ansökan om hävande av omyndighetsförklaring. anför alt en framställning omhävande av omyndighetsförklaring kan vara motiverad av att vederbörande personinte längre är alt betrakta som psykiskt handikappad. 1 sådana fall kan ettläkarintyg vara ett viktigt underlag för rättens beslut. Förhållandel kanemellertid också vara det att vederbörande visserligen alltjämt är psykiskthandikappad men har nått sådan mognad, atl han är ur stånd attvårda sig eller sin egendom. En annan möjlighet kan vara att handikappet ochoförmågan alt vårda sig eller sin egendom kvarstår, men hjälp kan ges på mindreingripande sätt än genom fortsatt omyndighet. I båda dessa fall kan en socialutredning ge bättre beslutsunderlag än läkarintyg. Såsomi motionen framhålls syftar den nya förmynderskapslagstiftningen till attbegränsa användningen av omyndighetsförklaring. Lagen anvisar bl. a.möjligheten atl i stället för omyndighetsförklaring förordna god man. Förgodmansförordnande krävs likaledes läkarintyg. Ett läkarintyg borde emellertidkunna undvaras där framställningen om godmansförordnande motiveras med attvederbörande på grund av hämmad förståndsutveckling behöver hjälp med atlbevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person samt självbegär att lä en god man. Del är angeläget att upphävande avomyndighetsförklaring och förordnande av god man kan ske ulan onödiga formellasvårigheter. Rådet förslår därför, att läkarintyg skall kunna ersättas av annanutredning, t. ex. social utredning, eller yttrande av omsorgsstyrelse närframställning enligt ovan görs om förordnande av god man och när framställningom hävande av omyndighetsförklaring motiveras av att vederbörande är i ståndatl vårda sig själv eller sin egendom eller kan hjälpas på mindre ingripandesätt. LU 1977/78:2 14 RiksförbundetFUB ansluter sig till statens handikappråds yttrande. ()erinrar om sill remissvar över förmynderskapsulredningens betänkande samt menaratt del i praktiken fortfarande förhåller sig så, att en myndling, som vistasutanför institutionsvård, ofta under långa perioder - om ens - intehar kontakter med någon psykiatriker. Däremot kan han/hon ha kontakter medsocialförvaltning eller vara känd av distriktssköterska. Andra personer imyndlingens närhet har ofta stor kännedom om hans/hennes förhållanden. I en heldel fall är del så att närboende inte har vetskap om att ett förmynderskapföreligger och inte heller finner anledning alt ägna tankar åt behov av förmynderskap.RSMH har i sin verksamhet erfarenhet av fiera sådana fall. Kravet att företeläkarintyg inför omprövning av ett förmynderskap är därför knappast rimligt.Enligt RSMH:s bestämda uppfattning grundar sig kravet på läkarintyg bl. a. påen övertro på den psykiatriska expertisens möjligheter att bedöma en människas"sinnesbeskaffenhet". Kravet innebär ju att ett sådant intyg oftautfärdas efter endast en kontakt -ofta kortvarig - mellan psykiater ochmyndling. Dessutom bör del påpekas atl det i många fall inte blir fråga omkontakt med en psykiater som myndlingen tidigare undersökts eller behandlatsav. Psykiatrer har själva framhållit del omöjliga i att ens med någon grad avsäkerhet kunna avge intyg på grundval av så fä och kortvariga kontakter det härvanligen är fråga om. RSMHanser det därför befogal att, som motionärerna föreslår, så förändra villkorenför hävande av förmynderskap, alt särskilda skäl - som alternativ tillläkarintyg - skall kunna bedömas som tillräckliga för hävande av förmynderskap. hävdar att domstolarna, om läkarintygej skulle krävas i vissa fall, måste skaffa motsvarande information på annatsätt. Enbart skriftliga handlingar torde därvid praktiskt taget aldrig varatill fyllest. 1 stället kommer det att bli nödvändigt att som vittnen hörapersoner, vilka har kännedom om den omyndige och dennes förhållanden. Ettsådant förfarande skulle i sin lur medföra att huvudförhandling måsle hållas,vilket med nuvarande ordning sällan behövs. Vid jämförelse framstår gällanderegler som mera praktiska och bör för den enskilde vara förenade med färrenackdelar och mindre obehag. Hovrätten anser sig alltså inte kunna tillstyrkaden föreslagna lagändringen. har sedan de nyabestämmelserna trätt i kraft avgjort 30 mål om hävande av sådanaomyndighetsförklaringar som skett med stöd av läkarintyg. I 29 av dessa haromyndighetsförklaringen hävts, varvid i 5 fall har förordnals god manenligt 18 kap. 3 S . Den omyndigförklarade har själv ansökt i 18fall. Beträffande 5 av dessa har överförmyndarnämnden varit medsökande. Nämndenhar dessutom tagit initiativ i 8 fall. Vid granskning av den utredning, somförebraglsi dessa mål, finner man, atl denna väsentligen utgörs av läkarintyg.Dessa innefattar ofta såväl en medicinsk bedömning som uttalanden om hur denomyndigförkla- LU 1977/78:2 15 radekan tänkas klara sig i samhället. 1 vissa fall finns kompletterande yttrandenfrån exempelvis förmyndare och arbetsgivare, som stundom följt denomyndigförklarades utveckling . För bedömningen av denomyndigförklarades situation var i samtliga fall läkarintygen av väsentligbetydelse. Deltorde enligt tingsrätten höra lill undantagen att en person vägrar underkastasig läkarundersökning och därigenom hindras från aU bli myndigförklarad. Deltaskulle i samtliga fall röra sig om personer som ej är intagna på sjukhus ochsom kanske klarat sin vardagsekonomi och även ett yrkesarbeteutan anmärkning. Med hänsyn till vad ovan anförts och vad som förekommit imålen vid tingsrätten förefaller del tingsrätten svårt att efterge kravet påläkarintyg. Detta skulle då ersättas av någon form av social utredning, vilkenmåsle redovisas i målet om hävande av omyndighetsförklaring. Enligttingsrättens mening kan en sådan utredning bli besvärande för denomyndigförklarade. Om yttranden måste inhämtas från exempelvis arbetsgivare,hyresvärd, släktingar eller grannar kan detta av den omyndigförklarade upplevassom förnedrande. Del måsle nämligen förutsättas art de omyndigförklarade, somdel här är fråga om, hyser en stark ovilja mot att omgivningen fär kännedom omderas omyndighet. Tingsrätten finneratt tillräckliga skäl ej finns för införandeav en bestämmelse av innehåll an vid myndighetsförklaring särskilda skäl skallkunna åberopas i stället för läkarintyg. , som har hört sinasektioner för psykiatri och barn- och ungdomspsykiatri och samrått med sindelegation för medicinsk etik, menar att de i motionen åberopade fallen tordevara fä. Sällskapet anser att del bör vara möjligt atl komma till rätta meddessa situationer på annat sätt än genom komplettering av lagstiftningen på imotionen föreslaget sätt. En uppluckring av gällande klara bestämmelser tordekunna fä oönskade konsekvenser inte minst när del gäller maniska och paranoiskapatienter. Sällskapets sektion för psykiatri har i sitt yttrande framförttanken alt man i exceptionella fall skulle kunna göra undantag från kravet påpersonlig undersökning och således medge att psykiatriskt skolad läkaregrundade sitt intyg på information från exempelvis journalhandlingar,socialulredningar m. m. Även om en sådan bestämmelse skulle kunna underlättahandläggningen i något enstaka fall, så skulle fördelarna härmed, anserSällskapet, på intet vis uppväga risken att ge avkall på den allmänt gällanderegeln att läkarintyg skall grundas på personlig undersökning. Allmänna bestämmelser om förmyndares plikter finnsi 13 kap. FB. I 14-16 kap. finns intaget vissa närmare bestämmelser omförmyndarens vård av den omyndiges egendom och om redovisningsskyldighet.Enligt 13 kap. LU 1977/78:2 16 1§ skall förmyndaren sörja för myndlingens person samt förvalta mynd-Ungensförmögenhet och företräda honom i angelägenheter som rör denna. Är myndlingenunderårig träder vårdnadsreglerna i 6 kap. FB in. 1 13 kap. 4 § stadgas bl. a.att förmyndaren med nit och omsorg skall vårda myndlingens rätt och främjahans bästa. För förvaltningen av denomyndiges egendom och för arbetet med den personliga omvårdnaden om myndlingenfår förmyndaren enligt 15 kap. 19 § uppbära skäligt arvode. Arvodetskall bestämmas av överförmyndaren med ledning av grunder som fastställs förvarje överförmyn-dardistrikt av vederbörande kommun. Förmyndaren har vidarerätt till ersättning för skäliga utgifter för uppdragets fullgörande. Arvodeoch ersättning för utgifter skall efter överförmyndarens bestämmande tas ut urden omyndiges medel. Den omyndiges medel f dock tas i anspråk för dettaändamål endast om hans beräknade inkomst under del år förmyndaruppdragel avseröverstiger två basbelopp eller, om särskilda skäl ej föranleder annat, denomyndiges tillgångar har ett värde som överstiger fyra basbelopp. 1 övrigtskall arvode och ersättning för utgifter betalas av kommunen. De nämndabestämmelserna äger inte tillämpning på fader eller moder, som på grund av lagär förmyndare. Sådan förmyndare har rätt till arvode endast om överförmyndarenlämnat tillstånd därtill. Ersättning för utgifter utgår endast om dessa hänförsig till förvaltningen av den omyndiges egendom. Arvode och ersättning skall isådana fall alltid tas ut ur den omyndiges medel. De redovisade bestämmelsernagäller i tillämpliga delar också god man. Arvode och ersättning till god manbestäms av överförmyndaren, som också beslutar om kostnaderna skall betalas avkommunen eller tas ut av den för vilken god man förordnats. Tillledning för kommunala beslut om grunder för arvoden till förmyndaren harSvenska kommunförbundet antagit vissa riktlinjer. Beträffande förvaltningen avden omyndiges egendom föreslås ett normalarvode av av basbeloppet.Normalarvodet skall gälla förmynderskap där myndlingens inkomst- ochförmögenhetsförhållanden är sådana atl den ekonomiska förvaltningen ärokomplicerad och föga tidskrävande. Arvodet skall kunna reduceras i vissa fall,exempelvis då folkpension för den omyndige betalas direkt till envårdinrättning. Är den ekonomiska förvaltningen mer komplicerad kan arvodetbestämmas till av basbeloppet eller i vissa fall till . Ettsärskilt arvode skall vidare bestämmas för den personliga omvårdnaden.Beträffande förmynderskap, där det faktiska utrymmet för insatser inom ramenför vårdnaden om myndlingens person är klart begränsat, bör arvodet vara treprocent av basbeloppet. Detta normalarvode skall i praktiken utgå i de fall dåden omyndige på grund av psykisk ohälsa är intagen på sjukhus eller vårdanstaltoch endast i mindre omfattning är mottaglig för personlig omvårdnad frånförmyndarens sida. I speciella fall kan arvodel reduceras. Vid störrevårdnadsinsatser bör normalarvodel få utgöra sex pro- LU 1977/78:2 17 centoch vid insatser, vilka kan betecknas som mycket stora, avbasbeloppet. Till den förra av dessa grupper hänförs vissa institutions-vårdadeoch omyndiga, som bor i egen bostad, och till den senare gruppen omyndiga,beträffande vilka arbetet med den personliga omvårdnaden är speciellt krävande.I riktlinjerna anförs vidare följande: För att arvode skall kunna utges med högre beloppän vad normalarvodet efter på basbeloppet ger bör det både i fråga omden ekonomiska förvaltningen och i fråga om vårdnadsdelen krävas, attförmyndaren lagt ned ett arbete, som kvalificerar för ett högre arvode. Vid eneffektiv över-förmyndarorganisation bör vad nu sagts inte behöva medföra någonvidlyftig redovisning av arbetsinsatserna. Överförmyndaren torde genom den kännedomhan förskaffar sig om myndlingarnas förhållanden och om förmyndarnas sätt attfullgöra sina uppdrag vara i stånd att rättvist bedöma insatsernas art ochomfattning. Skulle en förmyndare i särskilt fall begära högre arvode än vad sommotsvarar för den ekonomiska förvaltningen och/eller förden personliga omvårdnaden, bör han givetvis kunna styrka, att alldelesspeciella förhållanden förelegat, som föranlett insatser utöver ordinärförvaltning eller omvårdnad. Att förmyndaren då lämnar en redogörelse för detnedlagda arbetet med uppgift även om tidsåtgången synes nödvändigt för attöverförmyndaren skall kunna bedöma skäligheten i arvodesanspråket. Vissauttalanden under förarbetena till 1974 års reform ändringar i FB berörde även reglerna omförmyndares plikter och arvode till förmyndare. Enligt äldre bestämmelser varförmyndarens huvuduppgift att förvalta myndlingens förmögenhet och företräda honomi angelägenheter som rörde denna. I de fall då förmynderskapet avsåg enomyndigförklarad ingick det dessutom i förmyndarens plikter att sörja förmyndlingens person i den mån detta med hänsyn lill grunden för omyndighetsförklaringeneller av annat skäl var nödvändigt. För arbete härmed hade förmyndaren dockinte rätt till arvode. \propositionen(s.132) framhöll föredragande statsrådet all det inte rådde något tvivel om att deomyndiga i allmänhet hade ett stort behov av personligt stöd och intressebevakning.Det fick också anses minst lika viktigt att förmyndaren sörjde för denomyndiges person som att han skötte den ekonomiska förvaltningen av denomyndiges egendom. Enligt statsrådet borde detta komma till klart uttryck ilagtexten. Av anförda skäl föreslogs att 13 kap. 1 § FB skulle få sin nuvarandelydelse. Som en ytteriigare markering av betydelsen av att förmyndaren ägnadeomsorg åt den omyndiges person föreslogs att förmyndarna skulle få rätt tillarvode för bistånd i personliga angelägenheter. Isitt av godkända betänkande anslöt sig lagutskottet till tanken attden personliga omvårdnaden och den ekonomiska förvaltningen var lika viktigauppgifter. Enligt utskottet kunde givetvis i det enskilda fallet LU 1977/78:2 18 debåda arbetsuppgifterna ha olika tyngd.