bet · G101LU2 · 1977-12-31 00:00:00 — När exempelvis den omyndiges endainkomst utgjordes av pension eller livränta och hans tillgångar i övrigt varringa kom naturiigt nog förmyndarens huvudsakliga arbetsuppgift att vara attsörja för den omyndiges personliga omvårdnad. I fall däremot där vårdbehovetvar litet men där den omyndige innehade betydande tillgångar skulle arbetet medförvaltningen av dessa tillgångar komma att vara den viktigaste arbetsuppgiftenför förmyndaren. med anledning av propositionen väckt motion yrkades alt förmyndaren skulleåläggas skyldighet atl i sina redovisningar redogöra även för sina insatserbeträffande den personliga omvårdnaden och intressebevakningen. I betänkandetframhöll utskottet alt yrkandet kunde ses som ett uttryck för en oro hosmotionären för att förmyndaren även i fortsättningen skulle kunna utan risk föringripande från överförmyndarens sida underiåta att ägna myndlingen erforderiigomsorg. Enligt utskottet ålåg det emellertid överförmyndaren att inte barakontrollera förmyndarens förvaltning utan också förvissa sig om att förmyndarenlade ned erforderiigt arbete på den personliga omvårdnaden. Enligt 17 kap. 1 Sskulle vidare överförmyndaren i fortsättningen vid sin granskning särskilttillse att omyndigs tillgångar hade i skälig omfattning använts till dennesnytta. Hade förmyndaren, fortsatte utskottet, inte begärt något arvode förarbete som han nedlagt på den personliga omvårdnaden av den omyndige bordeöverförmyndaren därför, om han inte redan kände till förhållandena, ta kontaktmed förmyndaren och höra efter vad denne under föregående år gjort för denomyndiges person. Hade å andra sidan förmyndaren begärt arvode för arbetet medden personliga omvårdnaden om myndlingen, måste han för att överförmyndarenskulle kunna bedöma skäligheten i arvodesanspråket lämna en redogörelse försitt arbete. Medföljde sådan redogörelse inte årsräkningen blev överförmyndarenföljaktligen nödsakad att i efterhand infordra en redogörelse. Pågrund av det anförda ansåg utskottet alt motionärens önskemål kunde blitillgodosett utan en uttrycklig lagregel. Utskottet avstyrkte motionsyrkandet. I motionen 1976/77:657 framhålls att det frånförmyndarhåll anförts betänkligheter mot det sätt på vilket reglerna om arvodetill förmyndare kommit att tillämpas. Det har, enligt motionären, gjortsgällande att det av rekommenderade laxesystemet motverkatavsikten med lagen, nämligen att förmyndare i betydligt större utsträckning änvad varit fallet skulle ägna sig åt vården och omsorgen om myndlingensperson. För att man skall få en uppfattning om hur lagstiftarens intentionerföljs och hur lagen kommit att tillämpas i praktiken anser motionären det varaerforderiigt med en samlad översyn av dessa frågor, som är av stor socialbetydelse för många. LU 1977/78:2 19 (),, och för utvecklingsstörda barn,ungdomar och vuxna tillstyrker bifall till motionsyrkandet. Stockholmstingsrätt anser det för tidigt med en kartläggning av frågan. ser hellre atl omarbetar sina riktlinjer änalt lagstiftningen kompletteras med regler om hur arvode skall beräknas.Socialstyrelsen anser del inte befogat med något ingripande från statsmakternassida. Inte heller finner att del föreliggertillräckliga skäl för den begärda undersökningen. , till vars yttrandeRiksJÖrbundet FUB ansluter sig, menar att del bör finnas en bestämmelse somsäger alt förmyndare skall ha skyldighet atl till överförmyndaren ge enuttömmande redovisning av sin verksamhet, särskilt när det gäller stödet ochomsorgen om myndlingens person. Även förmyndarens redovisningsskyldighet införmyndlingen måsle garanteras. För att kunna rekrytera kvalificerade förmyndareoch på grund av uppgiftens svårighet och betydelse är det enligt handikapprådetsmening nödvändigt med högre ersättning ål förmyndaren än . Dethar angetls atl /månad är ett minimum av tid som en förmyndare behöverför att fullgöra sitt uppdrag. vill kraftigt instämma imotionärens hemställan om översyn av hur gällande bestämmelser fungerar. RSMH konstaterar att del saknas lagregler somföreskriver skyldighet för förmyndaren alt i årsräkningen ta in en redogörelseför del arbete som lagts ned på omsorgen om myndlingens person. I vilken gradtaxesystemel motverkat lagens mening eller i vilken grad befrielsen frånårsredovisning för myndlingen haft liknande effekt är enligt RSMH svårt atlavgöra. Som motionären framhållit kan förmyndarens verksamhet ha en stor socialbetydelse för myndlingen. Eftersom denne befinner sig i beroendeställning finnsdet enligt RSMH:s uppfattning anledning att ställa särskilda krav påredovisning och kontroll av förmyndares verksamhet. RSMH, som tillstyrker denbegärda översynen, anser det angeläget att stryka under all översynen även börinnefatta en omprövning av förmyndares redovisningskyldighet inför myndlingen. hänvisar till Kommunförbundelsanvisningar och pekar på alt dessa utgår från atl förvaltning och personligomvårdnad bör likställas vad gäller storieken av utgående arvode. Normalarvodel- 6 9é av basbeloppet - är emellertid fastställt med hänsyn till det vidlagändringens tillkomst normala förmyndararvodel, som i princip enbart utgjordearvode för den ekonomiska förvaltningen. När förmyndaren i lagen ålades ettstörre ansvar för myndlingens person, borde därför också arvodet inormalfallet utgå med högre belopp än tidigare för att läcka förmyndarensnämnda merarbete. LU 1911/18:2 20 vara riktigt, som påstås i motionen, att det nuvarande taxesystemetmotverkar att förmyndaren kan ägna sig åt myndlingens person. Dettamissförhållande kan då förbättras t. ex. genom en höjning av normalarvodet förden personliga omvårdnaden lill t. ex. av basbeloppet. En sådan höjningkan kommunerna själva bestämma om, varför något ingripande från statsmakternassida knappast synes befogat. Det är ej känt för huruvidatillämpandet av Kommunförbundels taxesystem kommit alt motverka lagstiftarensintentioner. Endast ett överklagande av arvodessätlningen, såvitt rör denpersonliga vården, har kommit under tingsrättens prövning. En god man (enligt18 kap. 3 i; ) yrkade höjning av arvodel från 6 96 till 9 96 avbasbeloppet på grund av stor tidsåtgång. Bifall till besvären tillstyrktes avöverförmyndarnämnden med hänvisning till den stora lidsåtgången om vilkenuppgift saknats vid överförmyndarnämndens prövning av ärendet. Besvären biföllsav tingsrätten. - Såvitt är för tingsrätten känt tillämpar överförmyndarnämndi "normalfallen" Kommunförbundels laxesystem men anser sigoförhindrad alt under vissa förutsättningar göra en egen skälighetsbedömning. I del av åberopade,av kanslichefen avgivna utlåtandet anförs att genom utfärdandel avKommunförbundets riktlinjer har de önskemål uppfyllts som uttalats iförarbetena till lagen. Lagstiftarens förslag om ett standardarvode förnormalfallen samt hållpunkter för när ett högre arvode skall kunna utgå hardock inte följt. I stället har valt attföreslå tre olika arvodesgrupper i normalfallen och att göra ett allmäntuttalande i fråga om möjligheterna lill högre arvoden. Att tre olikaarvodesgrupper skall förekomma inom normalfallen kan i och för sig försvarasmed all arbetsinsatserna är av så varierande omfattning. Systemet kan docksägas ha komplicerat överförmyndarens hantering av arvodesfrågorna. Dessutomsynes det medföra risk för att förmyndarna blir utsatta för olika behandlinginom överförmyndardistrikten. En del överförmyndare medger nämligen enbart lågaarvoden för att på så vis begränsa kommunens utgifter medan andra beviljararvoden som till större delen ligger i närheten av vad som maximalt skall utgåför normalfallen. Förmyndarnas möjligheter till högre arvoden än vad som kanutgå i normalfallen har inte observerats av alla överförmyndare. Deöverförmyndare som ändå gjort detta har visat att de har ytterst diffusabegrepp om hur sådana arvoden skall bestämmas. Somen sammanfattning kan sägas atl Kommunförbundels riktlinjer-som utformats efterett alltför stort hänsynstagande till kommunernas intressen av att få ettinfiytande över hur arvodena bestäms - har medfört alt arvodesframställningarbehandlas olika inom överförmyndardistrikten. Vidare må sägas att riktlinjernainte på något sätt kan anses ha medverkat lill ett underlättande avöverförmyndarnas rekrytering av nya förmyndare och LU 1977/78:2 21 Riktlinjernas negativa följder gör att det kan ifrågasättas om intelagstiftningen skall ändras så atl regler införs om hur stort arvode som skallkunna utgå i normalfallen. Eftersom förmyndarnas arbetsinsatser är såvarierande torde del dock bli svårt atl utforma regler som kan ge samtligaförmyndare skäliga arvoden. Med anledning därav måsle det ses som en bättrelösning atl uppmanas all omarbeta sina riktlinjer. sagtunder förutsältning an då är berett att utforma sina riktlinjermed inriktning på att de, förutom att ge förmyndare skäligare arvoden, ocksåskall underiälta överförmyndarnas nyrekrytering. Det kan nämnas att samtligaöverförmyndare som överförmyndarnämndens kansli varit i kontakt med har talatom att den egna kommunens kostnad för arvoden har blivit lägre än beräknat.Förklaringen härtill är delvis den alt många förmyndare hellre godtaröverförmyndarens beslut än överklagar detta. En annan förklaring är att såmånga av de tidigare tillsatta förmyndarna är besläktade med myndlingen och påden grunden har avstått från alt utlaga arvode. I var det inte mindreän 1/3 av förmyndarna som avstod från sitt arvode förvaltning. Imotionen har anförts atl arvodesbestämmelserna har motverkat avsikten attförmyndarna skulle ägna sig åt vården och omsorgen av myndlingens person. 1utlåtandet framhålls att detta nog inte är riktigt. De förmyndare och gode mänsom tillsatts efter den nya lagens genomförande har visat ett stort intresseoch i många fall lagt ned ett omfattande arbete när det gäller den personligaomvårdnaden. Förklaringen kan möjligen ligga i alt de nya förmyndarna/godemännen blir upplysta om betydelsen av den personliga omvårdnaden redan isamband med tillsättningen. Kritiken avser således de personer som tidigareutsetts till förmyndare. Det måste emellertid anses vara förhastat att redan nukomma med denna kritik eftersom det får anses nödvändigt med en längreövergångsperiod innan samtliga förmyndare har insen atl de måste visa en störreaktivitet beträffande den personliga omvårdnaden. Av stor betydelse synes varaatl överförmyndarna nu arbetar för att förmyndarna skall ändra sina attitydernär det gäller omvårdnad om myndlingarna. Överförmyndarnämndens kanslichef sina samtal med överförmyndare utanför redan fåll åtskilligabevis för att man från deras sida försöker atl på olika sätt öka förmyndarnasinsatser på detta område. har på olika sätt söktsprida kunskap om innebörden av förmynderskapsreform och del nyasynsätt, som kännetecknar denna. Sålunda har bl. a. en omfattandekursverksamhet bedrivits i form av centralt anordnade kurser för kommunalaförtroendemän med uppdrag såsom överförmyndare eller ledamöter iöverförmyndarnämnd och handläggande personal. Därutöver har flera regionalakurser anordnats i regi av förbundets länsavdelningar, där inomöverförmyndarverksamheten engagerade förtroendemän och tjänstemän hafttillfälle alt utbyta erfaren- LU 1977/78:2 22 heterkring olika frågor, sedan man under en lid tillämpat de nya bestämmelserna ochprövat den nya organisationen. Vid båda slagen a v kurser har på programmetförekommit ett ämne med rubriken eller liknande. Under denna punkt har informationerlämnats om vad förmyndarens skyldighet att sörja för myndlingens person normaltkan anses omfatta och diskuterats skilda slag av insatser, som härvid kan kommai fråga. På eget initiativ har vidare åtskilliga Överförmyndare elleröverförmyndarnämnder lokalt informerat förmyndarna om att del i derasuppgifter numera ingår all ägna arbete åt den personliga omvårdnaden ommyndlingen i större utsträckning än tidigare och att sådant arbete även grundarrätt till arvode. Det ligger i sakens natur, att olika vägar anlitats i dennainformationsverksamhet, såsom annonsering, skriftliga meddelanden,sammankomster, till vilka förmyndarna inbjudils, och personligasammanträffanden med förmyndarna. Genom förbundets försorg har även utarbetatsen blänken för årsräkning m. m., upplagande särskilt utrymme för uppgifter omarten och omfattningen av förmyndarens kurativa arbete. Denna blankett har fåttett positivt mottagande och, såvitt förbundet erfarit, kommit till användning istor utsträckning vid de redovisningar förmyndarna lämnat . Vidkurserna har självfallet även de nya reglerna om arvode m. m. till förmyndareingående behandlats. De av på statsmakternas indirektauppfordran utfärdade riktlinjerna i dessa avseenden synes kommunerna i storomfattning ha antagit, och det säger sig självt, att förbundet ansett sig böramed särskild uppmärksamhet följa den praktiska tillämpningen av arvodesbestämmelserna,speciellt vid de kurser, som ägt rum och under 1977.Vid dessa tillfällen har inte från något håll hävdats, atl del av förbundetrekommenderade systemet för beräkning av förmyndararvode i normalfall skulle hamotverkat avsikten med de nya lagföreskrifterna om ökade insatser avförmyndarna i omsorgen om myndlingens person. Det har ej heller då framkommiteller på annat sätt lill förbundskansliel framförts något, som skulle lyda påall det bland förmyndarna skulle råda något mer eller mindre utbrett missnöjemed de arvodesbeslul, som överförmyndarna meddelat. Detta utesluter givetvisej, atl en del förmyndare ansett, an de erhållit ett för lågt arvode. Det ärockså bekant att del är svårt att rekrytera förmyndare i vissa kommuner, t. ex.i . I detta sammanhang kan påpekas atl de i arvodessysiemet ingåendeprocenttalen måhända med hänsyn lill förändringarna i penningvärdet rätt snartkan behöva justeras uppåt. Kommunförbundetär vidare väl medvetet om atl särskilda frågor kan uppkomma, som har sambandmed förmyndarnas kurativa insatser. En sådan fråga gäller tillämpningen avbestämmelserna i 12 kap. om vilken överförmyndare som skallutöva tillsynen över förmynderskapet. Om exempelvis en förmyndare bor på stortavstånd från den ort, där myndlingen vistas, kan del vara svårt för honom altpå ett tillfredsställande LU 1977/78:2 23 sättfullgöra arbetet med den personliga omvårdnaden om myndlingen, och detta kan isin tur föranleda,att man måste överväga särskilda åtgärder. Något entydigtbesked om hur hithörande spörsmål bör lösas torde inte kunna ges, utan mansynes få pröva vad som i del enskilda fallet kan vara den lämpligaste utvägen.Även nu berörda och andra frågor med anknytning lill förmyndarnas ochöverförmyndarnas uppgifter har diskuterats vid de förut nämnda kurserna. Om deti fortsättningen i sådana sammanhang eller eljest framkommer förslag om ändringi nuvarande lagregler eller i rekommendationer, kan detgivetvis finnas anledning för förbundet att på lämpligt sätt verka förattändring kommer till stånd eller genomföra en ändring. Den i motionen begärdasamlade översynen av hur arvodessysiemet tillämpas i praktiken torde emellertidinte kunna åstadkommas utan en omfattande och tidskrävande undersökning avöverförmyndarnas beslut och bakomliggande förhållanden, och för en sådanundersökning föreligger det enligt mening åtminstone förnärvarande inte tillräckliga skäl. Gällande bestämmelser på förmynderskapsrältensområde återfinns i 9-20 kap. (FB). Bestämmelserna reformeradesår 1974 (prop. 1974:142, LU 1974:38). Reformen innebar all grunderna föromyndighetsförklaring begränsades som möjligheterna ökade attförordna god man för den som behöver bistånd i ekonomiska eller rättsligaangelägenheter eller i vården om sin person. När det gäller förmyndarensuppgifter betonades alt förmyndaren inte bara skall syssla med ekonomiskförvaltning ulan också sörja för den omyndiges person. Reformen innebar vidarevissa ändringar i reglerna om inskrivning av förmynderskap och en vidgning avöverförmyndarens uppgifter. Ävenpå det organisatoriska området genomfördes betydelsefulla ändringar. Kommunernafick sålunda möjlighet atl i stället för överförmyndare utseöverförmyndarnämnd. Reglerna om ersättning till överförmyndare ändrades så altverksamheten inte längre bekostas genom avgifter från de omyndiga ulan i ställetbetalas av kommunerna. Även bestämmelserna om ersättning till förmyndareändrades. a. skall förmyndararvodel i vissa fall betalas av kommunen. Den nya lagstiftningenträdde i kraft . Idet följande behandlar utskottet fyra motionsyrkanden som har samband med 1974års reform. Enligt 10 kap. 1 § FB kan en person förklarasomyndig om han på grund av psykisk sjukdom, hämmad förståndsutveckling ellerpsykisk abnormitet av LU 1977/78:2 24 annatslag är ur stånd all vårda sig eller sin egendom. Ett villkor föromyndighetsförklaring är vidare alt del inte är tillräckligt antingen alt godman förordnas för personen i fråga eller alt han på annat mindre ingripandesätt lär hjälp med vården av sina angelägenheter. Del nu sagda innebär attdomstolen, sedan den har konstaterat alt den enskildes sinnestillstånd ärsådant som anges i lagrummet, i första hand skall pröva om han inte kan fåtillfredsställande hjälp i personliga, rättsliga och ekonomiska angelägenheterav t. ex. anhöriga, genom banks notariatavdelning, av advokat eller inom ramenför kommunens sociala verksamhet. Kan den enskildes behov av hjälp intetillgodoses på sådant sätt, ankommer det på domstolen all pröva om det inte ärtillräckligt alt förordna god man. Först om inte heller denna lösning avhjälpbehovet är lill fyllest, får en omyndighetsförklaring ske. 1motionen 657 erinras om att del i förarbetena lill reform bl. a.uttalades att en omyndighetsförklaring inte borde få ske, om den enskilde kundefå tillfredsställande personlig omvårdnad pä en sjukvårdsinrättning. Dettauttalande har enligt motionären kommit alt i rättstillämpningen uppfattas såatl en person, som är gravt psykiskt sjuk och lill följd därav konlinueriigtvårdas på sjukhus, inte skall omyndigförklaras. Eftersom del däremot kan blinödvändigt atl omyndigförklara en psykiskt sjuk person, vars sjukdom inte är avså allvariigt slag alt den föranleder sjukhusvård, har rättstillämpningen fåttlill följd bl. a. alt gravt sjuka personer som vistas på sjukhus behåller sinrösträtt, medan betydligt friskare personer mister sin rätt att rösta. En sådanojämlikhet finner motionären otillfredsställande. Något förslag lill lagändringframför inte motionären, men motionären anser alt en uppföljning avrättstillämpningen skulle vara värdefull som underiag för framlidaställningslagande. inledningsvis anfört innebar reform alt ett flertal av de dågällande omyndighelsgrunderna slopades. Syftet med reformen var alt väsentligtnedbringa antalet omyndighetsförklaringar. Med hänsyn lill de betydandeinskränkningar i rådighelen över både ekonomiska och personliga förhållandensom en omyndighetsförklaring innebär, borde en sådan förklaring fä komma tillstånd bara när del förelåg ett verkligt behov av en så genomgripande åtgärd. Iförarbetena framhölls atl det hjälpbehov som fanns ofta kunde tillgodoses utanatt förmyndare förordnades. Man var dock medveten om alt omyndighetsförklaringinte helt kunde undvikas. Sålunda kunde det i vissa fall finnas betydande riskför atl den sjuke själv skulle ingå rättshandlingar i strid med de åtgärder somvidtogs av den gode mannen, något som uppenbariigen kunde vara till skada såvälför den sjuke själv som för tredje man. I sådana fall borde enligt föredragandestatsrådet omyndighetsförklaring tillgripas. mening är de skäl som låg lill grund reform alltjämtbärande. Under ärendets behandling har utskottet inhämtat atl efter de nyareglernas ikraftträdande antalet omyndighetsförklaringar sjunkit mycketkraftigt. Som exempel härpå kan nämnas att . LU 1977/78:2 25 somunder meddelade något över 1 000 domar på omyndighetsförklaring,dvs. i genomsnitt ca 200 domar , efter fram lillremissvarets avgivande endast bifallit sex ansökningaromomyndighetsförklaring. Utskottet konstaterar med tillfredsställelse att delhuvudsakliga syftet med reform således uppnåtts. Närdet gäller gravt psykiskt sjuka personer som konlinueriigt vistas påvårdinrättningar kan hjälpbehovet i allmänhet tillgodoses på annat sätt ängenom omyndighetsförklaring. 1 sådana fall torde också risken för kollideranderättshandlingar inte vara särskilt stor. Enligt utskottets mening är del därförföljdriktigt atl omyndighetsförklaringar mestadels kommer i fråga beträffandepersoner som inte är i behov av sjukhusvård. Motionärens beskrivning avrättstillämpningen är dock inte helt rättvisande. Även i fråga om sjuka somvistas på sjukhus har nämligen omyndighetsförklaring i vissa fall befunnitsnödvändig. Tre av de ovan redovisade domarna från avsersålunda personer som vårdades på sjukhus. I dessa fall åberopades som skäl föromyndighetsförklaring alt risk förelåg att den sjuke kunde företarättshandlingar till skada för sig själv. Tingsrätten understryker också i sittremissvar att risk för kolliderande rättshandlingar föreligger även beträffandeden som vårdas på sjukhus, eftersom han kan påverkas av besökande. Somframgår av redogörelsen ovan (s. 2) för gällande rätt mister en person somomyndigförklaras sin rätt alt rösta. Eftersom det är behovet av bistånd ochinte graden av sjukdom som är avgörande för om en sjuk person skallomyndigförklaras, kan, som motionären påpekat, en gravt psykiskt sjuk person hakvar sin rätt att rösta, medan en person med en lindrigare sjukdom kan hamistat sin rösträtt. Detta förhållande kan självfallet te sig något märkligt.Förlusten av rösträtten kan dock enligt utskottets mening inte tillmätas någonbetydelse vid bedömningen av om en person behöver omyndigförklaras eller ej. Detär självfallet tänkbart all ändra gällande rätt så alt frågan om föriust avrösträtten frikopplas från frågan om omyndighetsförklaring. Denna möjlighetdiskuterades också under arbetet med den nuvarande regeringsformen menavvisades av statsmakterna. Någon anledning för atl nu på nytt prövadenna fråga kan utskottet inte finna. Medhänsyn till vad sålunda anförts anser utskottet atl det inte finns något behovav att göra den kartläggning av tillämpningen av reglerna omomyndighetsförklaring som motionären begärt. Utskottet beaktar härvid också attdessa varit i kraft endasl . Motionen 657 bör följaktligen idenna del avslås. 1 det föregående avsnittet har utskottet strukitunder vikten av atl en omyndighetsförklaring kommer till stånd bara när detföreligger ett ound- LU 1977/78:2 26 gängligtbehov av en så genomgripande åtgärd. Uppenbarligen är del lika viktigt att enomyndighetsförklaring hävs, om skäl för omyndighetsförklaring inte längreföreligger. En bestämmelse härom har också tagits in i 10 kap. 8§FB. Fråganom hävande av omyndighetsförklaring tas upp i motionen 245. Motionärernapåpekar att man ibland träffar på fall där en person förblir omyndigförklaradunder långa tider, trots alt han myckel väl är i stånd alt klara sig själv.Ofta har den oinyndige inte själv känt lill att han varit omyndigförklarad.Enligt motionärerna skulle onödigt lidande och många orättvisor ha kunnatundvikas, om det funnits en obligatorisk skyldighet att omprövaomyndighetsförklaringar. Motionärerna yrkar därför atl lagen skall ändras, såalt en omyndighetsförklaring skall obligatoriskt prövas om, exempelvis inom tvåår. Utskottethar tidigare prövat frågan om en obligatorisk omprövning av omyndighetsförklaringdels med anledning av en motion med yrkande av samma innebörd somdet nu förevarande, dels hösten i samband med propositionen omändringar i förmynderskapslagstiftningen. Utskottet uttalade vid sistnämndatillfälle att del var viktigt atl, när förutsättning förelåg för hävande avomyndighetsförklaring, detta konstaterades så fort som möjligt och alterforderiiga åtgärder skyndsamt vidtogs för att fä till stånd enmyndighetsförklaring. En obligatorisk omprövning skulle dock i vissa fall kunnavara till nackdel och understundom även till skada för den omyndige.