bet · G101JuU4 · 1977-12-31 00:00:00 — medanledning av motion om tillämpningen av narkotikastrafflagen 1 motionen 1976/77:453 av () och ArneGadd (s) hemställs 1. alt beslutar hos regeringen anhålla om"utredning om narkotikastraffens tillämpning i vad avser hänsyn tillgärningsmännens ålder, vårdbehov m. "samt 2. att gerregeringen till känna vad i motionen anförs om straffminimum för grovanarkotikabrott. Imotiveringen görs gällande att tillämpningen av narkotikastrafnagen inte kommitalt präglas av de principer som lagstiftaren angett. Detta gäller såväl vidbrottsrubriceringen som vid valet av påföljd. Enligt motionärerna tardomstolarna vanligen inte heller, när det gäller viss tyngre narkotika, hänsyntill att gärningsmannen är ung, tidigare straffad eller själv missbrukare.Motionärerna påtalar också att domstolarna höjning avsiraffminimum kan döma lill skyddslillsyn för grovt narkotikabrott endast omsärskilda skäl föreligger. De anser vidare att det föreligger en onyanserad ochhård bedömning av narkotikabrotten bl. a. på grund av alt narkotikaproblematikeni sig ger upphov lill starka känslor, som inte lämnat domstolama opåverkade. Narkotikastrafflagen (1968:64) innehållerbestämmelser om straff för den som uppsåtligen och utan all vara berättigaddärtill tillverkar, saluhåller, överlåter eller innehar narkotika. Brotten ärindelade i tre grader: narkotika-förseelse (3 §), narkotikabrott (1 §) ochgrovt narkotikabrott (3 §). Straffskalan omfattar för narkolikaförseelserendast böter, för narkotikabrott böter eller fängelse i högst och förgrovt narkotikabrott fängelse i lägst ett och högst . Vidbedömande huruvida brottet är grovt skall enligt 3 § särskilt beaktas om detutgjort led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning elleryrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit avsärskilt fariig art. Omsmuggling av narkotika ges bestämmelser i lagen (1960:418) om straff förvarusmuggling. Även varusmugglingsbrotten är indelade i tre grader. Straffetför varusmuggling är böter eller fängelse i högst . Är varusmuggling medhänsyn till godsets värde och övriga omständigheter att anse som ringa ärstrafTet böter, högst . Är varusmugglingen att anse 1 1977/78. JuU 1977/78:4 2 somgrov skall dömas till fängelse lägst och högst eller omgärningen gällt narkotika som avses i narkotikaförordningen, till fängelse,lägst ett och högst . Enligt1 kap. 4 § (BrB) får, där fängelse är föreskrivet som påföljd, istället dömas till villkoriig dom, skyddslillsyn, ungdomsfängelse, interneringeller överiämnande till särskild vård. I1 kap. 7 § BrB föreskrivs att rätten vid val av påföljd skall, med iakttagandeav vad som krävs för att upprätthålla allmän laglydnad, fästa särskilt avseendevid att påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning isamhället. Beträffande skyddstillsyn gäller enligt 28 kap. 1 § tredje stycketbrottsbalken alt, om del lindrigaste straff som är stadgat för brottet i frågaär fängelse eller däröver, skyddslillsyn får ådömas endast omsynneriiga skäl är därtill. Överiämnandelill särskild vård kan avse vård enligt barnavårdslagen eller lagen omnykterhetsvård, sluten psykiatrisk vård, vård i specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda eller öppen psykiatrisk vård. Sluten psykiatrisk vård kan bl.a. komma i fråga om den som begått brottslig gärning, enligt vad som framgår avföreskriven medicinsk utredning, kan beredas vård med stöd av lagen (1966:293)om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) och rätten finnerbehov föreligga av sådan vård. Enligt33 kap. 4§ BrB för lindrigare straff än för brottet är stadgat bestämmas omgärningsmannen begått brottet innan han fyllt eller under inflytande avsjälslig abnormitet. Genom införandet av narkotikastrafflagen år 1968höjdes maximistraffet för brott mot narkotikabeslämmelserna från fängelse i ettår till fängelse . Minimistraffet för grovt narkotikabrott blevfängelse . 1propositionen (prop. 1968:7) berörde departementschefen frågan om vård ellerstraff för narkotikamissbrukare och anslöt sig därvid till ett uttalande av denår tillsatta narkomanvårdskommittén (SOU 1967:41) att kontrollorganisationensverksamhet måste utformas så att den ej motverkar utan understöder samhälletsansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövande missbrukare.Departementschefen anförde vidare: Såvitt ankommer på domstolama och andrarältsvårdande myndigheter torde det efter införande erbjudasstora möjligheter att i det enskilda fallet anpassa påföljden efter detföreliggande vårdbehovet. Domstolarna har ju genom fött ökademöjligheter all i stället för att döma till strafföveriämna den dömde tillolika former av vård. Jag vill här erinra om att till ledning för domstolarnasval mellan olika påföljder vissa allmänna riktlinjer lämnas i 1 kap. 7 § BrB.Liksom när det gäller varje annan brottslighet för domstolarna därför även vidbestämmande av påföljd för narkotikabrottsligheten beakta hela det komplex avfakta som föreligger till JuU 1977/78:4 3 bedömande.Hit hör brottets samhällsfariighet, omständigheterna vid och kring brottet,gärningsmannens avsikt med brottet, gärningsmannens personliga förhållanden m.m. I vissa fall kan dessutom lämplig vård anordnas även utan lagföring infördomstol. Så kan ske med tillämpning av reglerna om åklagares rätt att beslutaatt icke tala å brott. Sådana regler finns bl. a. i 20 kap. 7 § RB ochbeträffande unga lagöverträdare i 1 § lagen med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare. Som framgår av kommitténs redovisning tillämpas f n.möjligheten att besluta att inte åtala för brott i stor utsträckning på dem somgjort sig skyldiga till olaga innehav av narkotika. Det är inte min avsikt attde straffskärpningar jag kommer att föreslå skall föranleda någon ändring idenna praxis. Beträffande narkotikamissbrukare torde i betydligt störreutsträckning än vad som generellt sett gäller vid andra former av brottslighetvara befogat att utnyttja de särskilda hjälp- och vårdåtgärder som står tillbuds. Syftet med samhällets åtgärder skall i första hand vara att hjälpa ochbota, inte att straffa. Särskilt viktigt är detta med avseende på det ungaklientelet. Detär alltså inte avsett att straffskärpningar skall fä minska möjligheterna förden illegala hanteringens offer att erhålla erforderiig vård. Närdet gäller valet av påföljd bör hänsyn tas till den omständigheten att enperson innehaft medlen för eget bruk. Frågan kompliceras av det icke ovanligaförhållandet att samma person kan inneha narkotika såväl för eget bruk som föratt övertala den till andra, främst för att därigenom bli i stånd att självfortsätta sitt missbruk. I sådana fall för det ankomma på de rältsvårdandemyndigheterna all med beaktande av samtliga omständigheter bestämma den i varjesärskilt fall lämpligaste påföljden. Innehavav narkotika bör även tas med bland de brott som kan bedömas som grova. Ansvarför grovt brott bör anses föreligga huvudsakligen i sådana fall då innehavetutgör led i en verksamhet som har till syfte att överiåta eller smugglanarkotika. beslöts att straffsatserna för grovtnarkotikabrott och för grov varusmuggling skulle höjas till fängelse i lägstett och högst (prop. 1969:13, 2LU 1969:7). I propositionen (s. 9)underströk departementschefen att slraffskärpningen var avsedd att beredadomstolarna ylteriigare utrymme för att döma ut avsevärda straff främst för demsom i stor skala för egen utnyttjar andras okunnighet, nyfikenhet ellerberoende av narkotiska medel. borde enligt departementschefen gällavad som uttalats i propositionen 1968:7 om att kontrollorganens verksamhetmåste utformas så att den inte motverkar utan understöder samhälletsansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövande missbrukare. Ålalspraxisbeträffande personer som gjort sig skyldiga till narkotikabrott borde också i fortsättningenfölja de riktlinjer som drogs upp i prop. Iandra lagutskottets utlåtande underströks att strävan efter likartadlagstiftning i de nordiska länderna varit av betydelse för utskottets bedömningav lämpligt straffmaximum. Utvecklingenav straffsatserna i och i i övrigt utgjorde enligt uttalandeni prop. 1972:67 motiv även för den höjning av slraffmax-imum för grovtnarkotikabrott och varusmuggling avseende narkotika till som beslöts år1972. JuU 1977/78:4 4 1 propositionen (s. 28) uttalade föredragandestatsrådet vidare alt han inte såg något behov av en allmän höjning avstraffsatserna för narkotikabrott av olika grader och inte heller fann detönskvärt med en generell skärpning av domstolarnas praxis. Den aktuellalagändringen var avsedd att få effekt endast beträffande den fariigastebrottsligheten inom den kategori av förbrytelser som lagtekniskt hörde hemmaunder rubriken grovt narkotikabrott. Liknandesynpunkter anfördes i lagstiftningsärendet av justitieutskottet (JuU 1972:14)som bl. a. med anledning av en motion med yrkande om avslag på propositionenuttalade: Argumenteringen-- imotionen-- ger utskoitei anledning att understryka att denföreslagna straffskärpningen endast är avsedd att träffa den speciella grovabrottslighet, präglad av förslagenhel och hänsynslöshet, som förövas avpersoner vilka i stor skala för egen skull utnyttjar andrasokunnighet, nyfikenhet eller beroende av narkotiska medel. Smålang-arna som mertillfälligtvis, ofta för att finansiera ett eget missbruk, tar befattning mednarkotika berörs över huvud tagel inte av propositionens förslag, även om derasbrottslighet skulle rubriceras som grov. Den nya strafflatituden fSr i självaverket betydelse i ett mycket begränsat antal fall. Till belysning härav villutskottet nämna alt antalet personer som den 1 april 1969-den30juni dömdes till fängelse för grovt narkotikabrott ellergrov narkotikasmuggling - enbart eller i förening med andra brott - uppgicktill 153. Med anledning av en motion med yrkande om högreminimistraff för grovt narkotikabrott uttalade utskottet att del för altundvika att lagstiftningen fick effekt förannan än den avsedda kategorinförbrytelser varangeläget att nedre gränsen i straffskalan förblev oförändrad. Utskottetframhöll vidare att straffhöjningen självfallet inte fick uppfattas som att dekriminalpolitiska åtgärderna borde prioriteras i kampen mot narkotikan. mening var verksamma insatser på vårdsidan oundgängligen nödvändigaom narkotikaproblemet skulle kunna lösas; kriminalpolitiska åtgärder kundeendast i begränsad utsträckning bidra härtill. I viss mån vägledande för domstolarnas påföljdspraxisi narkotikamål har rättsfallet NJA 1966 B 10 ansetts vara. Fallet kansammanfattas enligt följande. Enung kvinna dömdes av en rådhusrätt till fängelse enligtvarusmugglingslagen och narkotikaförordningen. Hovrätten för ,dit den dömda vädjade, ändrade påföljden till skyddstillsyn med i huvudsakföljande motivering: 1fråga om påföljd för brott av nu ifrågavarande slag kräver hänsynen till allmänlaglydnad, att i regel fängelse ådömes och att påföljd, som ej innebär JuU 1977/78:4 5 frihetsberövande,tillämpas endast om starka skäl talar därför. I sist angivna hänseende är attbeakta - förutom all den tilltalade tidigare icke gjort sig skyldig till brott- hennes ungdom och själsliga abnormitet samt den omständigheten att hon imålet hållits häktad . Härtill kommer all det med hänsyntill hennes psykiska särart och hennes benägenhet att missbruka narkotikaframstår som angeläget att hon till förebyggande av fortsalt missanpassning fåren långvarigare tillsyn än som kan följa efter undergående av frihetsstraff. Högstadomstolen (HD), som med hänsyn till gärningarnas samhällsfariiga art fann vadhovrätten anfört icke kunna anses innefatta tillräckliga skäl att tillämpaannan påföljd än fängelse, bestämde påföljden lill fängelse . Avintresse är också två meddelade avgöranden av HD. 1det ena fallet, vari HD meddelade dom (DB 49, mål B 98/76)var det fråga om en pojke och en flicka, som vid tiden för brotten var 19-20 åroch narkotikamissbrukare samt levde i en oordnad tillvaro.Brotten bestod i innehav och försäljning av cannabisharts (1,4 resp. )och amfetamin (resp. ). Inkomsterna av försäljningen, som pågått ca 15mån. och delvis skett till ungdomar, även till sådana under , uppgick tilldrygt . Tingsrätten dömde båda för grovt narkotikabrott tillskyddstillsyn med anslaltsbehandling. Anstaltsbehandlingen gick iverkställighet. ändrade för båda påföljden lill fängelse ett år.Vid slraffmätningen beaktades deras ungdom och bristande mognad. HD fastställdetingsrättens domslut. HD konstaterade i domskälen att omkring förflutitefter anstaltsbehandlingen och att de dömda anpassat sig till en ordnad socialtillvaro och upphört att använda narkotika. Om de skulle undergå ett långvarigtfrihetsstraff förelåg enligt HD allvariig risk för alt den goda anpassningenskulle omintetgöras. Fortsatt skyddstillsyn under den löpande prövotiden kundedäremot antas ylteriigare befästa den gynnsamma utvecklingen. Genom att dedömda såsom häktade och i anledning av anstaltsbehandlingen varit berövadefriheten i nära fick enligt HD hänsyn till den allmänna laglydnadenanses vara tillgodosedd. 1 betraktande av det anförda fick enligt HD synneriigaskäl att välja skyddstillsyn som påföljd i stället för fängelse "i vartfall numera" anses föreligga. Idet andra fallet meddelades HD:s dom (DB 31, mål B 275/ 77). Imålet var fråga om en 25-årig finsk medborgare , medordnade förhållanden, som av ekonomiska svårigheter och depressioninnehaft och försålt 1,6-1,cannabis. Försäljningen avsåg att finansieraeget tillfälligt cannabismissbruk och att sanera ekonomin. X vartidigare dömd till skyddstillsyn. Tingsrätten dömde X förgrovt narkotikabrott till skyddstillsyn jämte 100 dagsböter. (Två nämndemän varskiljaktiga och ville döma till fängelse .) JuU 1977/78:4 6 (majoriteten)bestämde påföljden till fängelse . I motiveringen anfördes: X:s innehav och försäljning av narkotika har avsettenbart cannabis. Även om cannabispreparaten räknas till de s. k. lättanarkotika är del nödvändigt att se allvariigt också på hanteringen av cannabis,eftersom erfarenheten visar att cannabisbruk kan vara en svår missbruksform isig och ofta leder till missbruk av ännu farligare arter av narkotika. Medhänsyn härtill och till att Xinnehaft en så stor mängd cannabis som1,6-1,och sålt mer än hälften därav måste anses att han, såsomunderinstanserna funnit, gjort sig skyldig till grovt narkotikabrott. Frånindividualpreventiv synpunkt för skyddstillsyn anses utgöra den lämpligastepåföljden för X. Det lindrigaste straff som är stadgal för grovtnarkotikabrott är emellertid fängelse . Enligt 28 kap. 1 § tredjestycket för därför dömas till skyddstillsyn endast om synnerligaskäl är därtill. Med beaktande av vad som i fråga om brottslighet avförevarande särskilt samhällsfariiga beskaffenhet krävs för upprätthållande avallmän laglydnad kan sådana skäl ej anses föreligga beträffande X. Hanskall därför dömas till fängelse. En ledamot ville bedöma brottet som ej grovt ochbestämma straffet till fängelse 6 månader. En ledamot ville fastställahovrättens dom. Angående domstolspraxis när det gäller valet mellanfängelse och överlämnande till sluten psykiatrisk vård är rättsfallet NJA 1975s. 471 av intresse. En 27-årig yngling, narkotikamissbrukare sedan12-årsåldern, som gjort sig skyldig till grovt narkotikabrott m. m., dömdes därav tingsrätten till fängelse . 1 överrätterna bestämdes emellertidpåföljden till sluten psykiatrisk vård. I domskälen uttalade HD bl. Den i målet förebragta utredningen ger klart vidhanden, att X vid tiden för gärningarnas begående led av svårnarkomani. Detta förhållande utgör emellertid i och för sig icke tillräckliggrund för antagande, att X befunnit sig i elt abnormtillstånd som måste ansesjämställt med sinnessjukdom. Vid prövning av frågan huruvida så varit falletmåste hänsyn tagas till flera olika faktorer, såsom X:s psykiska konstitution,narkotikamissbrukets varaktighet och svårhetsgrad samt beskaffenheten av deskador som missbruket föranlett med avseende på X:s psykiska status och på hansmöjligheter att fungera i arbete och social gemenskap. HD uttalade också att sluten psykiatrisk vård måsteberedas X . Domstolarnas tillämpning av narkotikastrafflagenföljs genom databehandling av domar i narkotikamål av statistiskacentralbyrån på uppdrag av brottsförebyggande rådet (BRÅ). 1BRÅ:s nedan redovisade yttrande till utskottet belyses under hänvisning tilltabeller dels hur mängden narkotika påverkat brottsrubriceringen under åren1975 och 1976, dels vilka påföljder som utdömts vid olika typerav narkotikabrott. Tabellerna har intagits som bilagor lill detta betänkande. JuU 1977/78:4 7 Påföljdsvalet vid narkotikabrottslighet under åren1969-1973 belyses av nedanstående tabell som grundats på uppgifter somutvunnits via databehandling (se JuU 1974:32). Uppgifternaavser samtliga fällande domar (inkl. strafförelägganden) ,innefattande olaga befattning med narkotika, alltså såväl domar avseende enbartnarkotikabrott som domar avseende narkotikabrott jämte annan brottslighet. Merdetaljerade uppgifter kan erhållas ur en påriksåklagarens initiativ utarbetad rapport, benämnd inarkotikamål. Beträffande tillämpningen kan ävenhänvisas till riksåklagarens cirkulär C 74, . I cirkuläretuttalas bl. a. följande. Då det gäller att kvalificera en gärning enligtnarkotikastrafflagen som förseelse, brott eller grovt brott inverkar typ ochmängd narkotiskt medel naturiigt nog starkt på åklagarnas och domstolarnasbedömning. kan tas som illustration. Av 178 narkotikaförseelser somgällde innehav av cannabis avsåg endast två domaren större angiven mängd än . A v 164 domar för narkotikabrott avseende endast innehav avcannabis var det 44 domar som avsåg högst . Grovt narkotikabrott viddomar med endast innehav av cannabis förekom i endast sju fall, varav en dommed mindre än . Motsvarande tämligen tydliga grupperingar är möjligaatt göra beträffande centralstimulantia. I fråga om typen av narkotiskt medelkan nämnas att av domarna som avsåg opiater hade tre domar av omkring40 och åtta domar av omkring 80 medfört ansvar för endastnarkotikaförseelse. Motsvarande beträffande LSD var fyra domar avomkring 220 och sex domar av omkring 260. Undersökningenav domar i narkotikamål visar att grovt brott bedöms föreligga även då det intevarit fråga om särskilt stora kvantiteter. I många fall har gärningarna inteheller i övrigt varit av särskilt svår beskaffenhet. Inte sällan liggerstraffen under två års fängelse och slraffmätningen inryms sålunda understrafflatituden för normalbrottet. Del kan ifrågasättas om inte rubriceringensom grovt brott i högre grad borde reserveras för den svårastenarkotikabrottsligheten. Den förskjutning av gränsen mellan normalformen ochden grova formen av narkotikabrotten som bl. a. torde ha avsetts med JuU 1977/78:4 8 den1969 genomförda höjningen av straffminimum för de grova brotten (jfr. cirkulärC 56) synes i vart fall såvitt gäller mängden narkotika inte ha skett . Beträffande val av påföljder må anmärkas, attöveriämnande till psykiatrisk vård sker i mycket begränsad omfattning även omen viss ökning synes ha skett . Samma förhållande gällde närnarkomanvårdskommittén avgav sitt slutbetänkande, och kommittén anförde somkommentar att bestämningen av påföljd påverkades av de faktiskaomständigheterna: "Det kan befaras att domstolama tvekar att överiämnatill olika former av vård eller döma till exempelvis skyddstillsyn omvårdmöjlighetema anses bristfälliga" (SOU 1969:52 s. 280). Fråganom den åtalades eget missbruk och beroende är en av de omständigheter som skallbeaktas vid bestämningen av påföljden. Såvitt kan bedömas utifråndomsmotiveringarna i narkotikamål tillmäts frågan en underordnad roll särskilti de mål som gäller överlåtelse av narkotika. Det är synneriigen vanligt attden åtalades egen missbrukshistorik inte alls berörs. En genomgång av de senare årens praxis avpåföljdsval ger mig anledning framhålla vikten av att sådan påföljd i möjligastemån väljs som tillgodoser föreliggande vårdbehov. Frågor rörande vården av narkomaner och påföljdernavid narkotikabrottslighet har utöver vad som framgår av redogörelsen ovanbehandlats i vid ett stort antal tillfällen . Härskall särskilt hänvisas till socialutskottets betänkanden SoU 1974:5 och1976/77:11 och 1976/77:25 s. 53 f samt justilieutskottets betänkanden JuU1974:32, 1975/ 76:16, 1975/76:27 s. 11 och 1976/77:27. Utskottet har inhämtat yttranden över motionen frånriksåklagaren, , brottsförebyggande rådet, ,hovrätten för , och förhjälp åt läkemedelsmissbrukare (RFHL). har bilagt yttrande frånStockholms tingsrätt, 16:e avdelningen. Samtligaremissorgan utom RFHL avstyrker bifall till motionerna eller uttalar sig iavstyrkande riktning. RFHL anser motionärernas förslag välgrundat. Riksåklagaren() framhåller att han inte kan instämma i motionäremas uppfattning att man irättstillämpningen skulle ha frångått de principer som lagstiftaren angivit,senast i utskottets betänkande JuU 1972:14. Enligt RÅ:s iakttagelser tillämpasdessa riktlinjer alltjämt, liksom en noggrann avvägning från fall till fallmellan sluten kriminalvård och andra vårdformer. Det torde t. o. m. förhållasig så, att domstolama understundom är alltför återhåll- JuU 1977/78:4 9 sammanär del gäller att välja icke frihetsberövande påföljder. Detta torde bero påatt den ökande brottsligheten på detta område medfört en viss nyansering ibedömningen. Attden kvantitet narkotika som hanterats i varje särskilt fall kommer att utgöraen tumregel vid påföljdsvalet torde enligt RÅ vara naturiigt och ofrånkomligt.Det är emellertid att märka att på delta område pågåren ständig glidning motallt högre gränser. De små kvantiteterna torde numera betraktas mindreallvariigt. Sålunda har antalet åtalsunderlåtelser, när det gäller innehav avsmärre kvantiteter för eget bruk, ökat betydligt . Framför alltär emellertid främst andra omständigheter utslagsgivande för ingripandets artoch omfattning, närmast yrkesmässigheten i brottsligheten. RÅerinrar om att enligt utskottets nyssnämnda betänkande antalet personer, somunder en dryg tvåårsperiod 1969-1971 dömdes lill fängelse förifrågavarande brott, uppgick till 153. är motsvarande antal 97. Detär visseriigen, anser RÅ, troligt att siffran är större, men då måstebeaktas att brottstypen har ökat. RÅanser sig böra avstyrka bifall till motionen och hänvisar förutom vad ovananförts till att de i motionen aktualiserade spörsmålen är föremål för noggrannoch kontinueriig uppmärksamhet från de ansvariga myndighetemas sida. Förutomav de rättsvårdande organen följs utvecklingen av ochbrottsförebyggande rådet. Avslutningsvis framhåller RÅ dels att inte på någotbrottsområde utarbetas av SCB en så omfattande och detaljerad statistik som pådetta, dels att flera utredningsresultat kommer att bliföremål för statsmakternas överväganden. ansluter sig till motionärernasuppfattning att det krävs samordnade insatser för narkotikabekämpningen ochanför i övrigt bl. a. följande: Vid gränsdragning mellan de olika narkotikabrottenoch bedömningen av fallen spelar mängden narkotika självfallet en viss roll.Enbart mängden är dock inte avgörande. Andra omständigheter såsom gärningsmannensålder, narkotikaberoende, förslagenhel samt omfattningen av överlåtelser, spridningenbland ungdom, vinningens storlek och narkotikans farlighet måste också vägas ini sammanhanget. Ifråga om påföljdsval och straff mätning kan sägas -om man bortser från depsykiatriska vårdfallen - att ovillkorligt frihetsstraff i normalfallet följerpå narkotikabrott av allvariigare slag såsom handel med narkotika och innehavav narkotika i försäljningssyfte. De individualpreventiva hänsynen har här föttvika för de allmänpreventiva, eftersom kravet att hindra spridning av narkotikatill missbrukare och i vidare kretsar måste väga tungt. Hans brottslighet måste- oavsett det egentliga motivet - ses mot bakgrund av att den ofrånkomligenleder lill en omfattande missbruksspridning med åtföljande personligt lidandeför ett stort antal människor. Härav följer att man vid en samlad bedömninginte kan taga alltför stor hänsyn till att säljaren endast finansierar sitteget missbruk genom försäljning till andra.