bet · G101LU2 · 1977-12-31 00:00:00 — med anledning avmotioner om förmynderskap I betänkandet behandlas tre motioner, 1976/77:245,1976/77:653 och 1976/77:657, vari tas upp frågor om omyndighetsförklaring,hävande av sådan förklaring och orn arvode till förmyndare. Isamband med ett studiebesök i har utskottet inhämtat synpunkterpå rnolionsspörsmålen från företrädare för överförmyndarnämn-der i länet. Utskottethar vidare inhämtat remissyttranden över motionerna 1976/77:653 och 657 frånsocialstyrelsen, , , Stockholmsöverrörmyndarnäinnd. för utvecklingsstörda barn, ungdomaroch vuxna samt . Över motionen1976/77:653 har yttranden även inhämtats från , ochSvenska läkaresällskapet. Därjäinte har yttrande inhämtats över motionen1976/77:657 från . I motionen 1976/77:245 av m. fi. (s)yrkas att hos regeringen begär en lagändring som innebär att de somblivit, eller blir, omyndigförklarade obligatoriskt får sin sak omprövad, exempelvisinom . Imotionen 1976/77:653 av m. fi. (s) yrkas atl hosregeringen begär sådan förändring av villkoren för upphävande av förmynderskapatt särskilda skäl - som alternativ till läkarintyg - skall kunna åberopas somtillräckliga för upphävande av förmynderskap. Imotionen 1976/77:657 av (rn) yrkas att hos regeringenbegär en kartläggning av hur reglerna om förmynderskap i för-äldrabalken i deavseenden som anges i motionen har tillämpats och att regeringen därefterförelägger de ändringsförslag som kan bli en följd av dennagranskning. Enligt 10 kap. 1 S (FB) skall densom fyllt förklaras omyndig av domstol, om han på grund av psykisksjukdom, hämmad för- 1 1977/78. LU 1977/78:2 2 ståndsutvecklingeller psykisk abnormitet av annat slag inte kan vårda sig eller sin egendom. Enförutsättning för omyndighetsförklaring är vidare att det inte är tillräckligtatt god man förordnas för personen i fråga eller att han på annat mindreingripande sätt får hjälp med vården av sina angelägenheter. I 2 § stadgas attdomstol får förklara alt underårig skall förbli omyndig också efter uppnåddmyndighetsålder om det beträffande honom föreligger sådant fall som avses i 1§. För den som omyndigförklaras skall rätten utse en förmyndare (11 kap. 3§FB). Medomyndighetsförklaring följer vissa rättsverkningar. Sålunda gäller enligt 3 §alt den omyndigförklarade i princip inte får råda över sin egendom eller åtasig förbindelser. Den som omyndighetsförklarats av domstol har ej hellerrösträtt vid val till (3 kap. 2 § regeringsformen) eller vid kommunalval(2 kap. 6 S kommunallagen). Också enligt andra författningar gäller vissainskränkningar beträffande den som är omyndigförklarad. Reglerom förordnande av god man finns i 18 kap. FB. God man kan förordnas om bl. a.en förmyndare av olika orsaker inte kan utöva förmyn-derskapet ellerförmyndaren och den omyndige i en angelägenhet har stridiga intressen. Vidaregäller enligt 3 ij att domstol kan förordna god man för den som på grund avsjukdom, hämmad förståndsutveckling, försvagat hälsotillstånd eller liknandeförhållande behöver bistånd med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom ellersörja för sin person. Ansökanom omyndighetsförklaring får göras av den som ansökningen gäller, hans make ochnärmaste fränder, överförmyndaren samt, då fråga är om underårig, avförmyndaren. I lagen (1956:2) om socialhjälp stadgas att socialnämnd är skyldigatt till överförmyndaren anmäla när behov föreligger av att hjälptagareomyndigförklaras eller alt god man förordnas för honom. Finner överförmyndarenatt god man bör förordnas för någon skall han enligt överförmyndarkungörelsen(1974:1074) anmäla detta till rätten. Imål om omyndighetsförklaring gäller som huvudregel atl domstolen skall utfärdaföreläggande för den ansökningen avser att svara i målet. Vidare skall rättenförordna biträde alt bevaka hans rätt i målet om det ej är uppenbart attbiträde inte erfordras. Föreläggande behöver dock inte utfärdas om ansökningengjorts av den vars försättande i omyndighet det är fråga om eller dennemedgivit ansökningen. Är det uppenbart att han inte förstår vad saken gällereller skulle lida allvarlig skada av att delges ansökningen skall rättenförordna god man att företräda honom i målet och bevaka hans rätt. I fall avsistnämnda natur skall något rättegångsbiträde inte förordnas. 1974års reform av förmynderskapslagstiftningen om omyndighetsförklaring och omförordnande av god man fick sin nuvarande utformning vid en reform avföräldrabalken (prop. 1974:142, LU 1974:38). Reformen innebar bl. LU 1977/78:2 3 ningari då gällande omyndighetsgrunder och en vidgning av möjligheterna att förordnagod man. 1propositionen (s. 116-121) anförde föredragande statsrådet bl. a. att en omyndighetsförklaringborde komma till stånd bara när det förelåg verkligt behov av en sågenomgripande åtgärd. Det hjälpbehov som förelåg torde enligt statsrådet oftakunna tillgodoses utan att förmyndare förordnades. Han pekade härvidlag på denhjälp som kunde beredas genom kommunens sociala verksamhet. Han framhöll vidareatt i vissa fall den enskildes behov av hjälp i rättsliga eller ekonomiskaangelägenheter kunde vara så omfattande att det inte var tillräckligt med detbistånd som kunde lämnas inom ramen för sådan verksamhet. I sådana fall kundedet dock vara möjligt att bereda den enskilde erforderiig hjälp genom ettutbyggt godmansinstitut. Enligt statsrådet var det dock uppenbart att man intehelt kunde undvika omyndighetsförklaringar. a., fortsatte statsrådet, att om man alltid skulle låta den som harnedsatt psykisk hälsa behålla sin rättsliga handlingsförmåga och i ställetskulle tillgodose hans behov av bistånd genom förordnande av god man e. d.,fanns det risk för att den sjuke själv ingick rättshandlingar i strid med deåtgärder som vidtogs av den gode mannen. Detta kunde uppenbarligen vara tillskada såväl för den sjuke själv som för tredje man. I de fiesta fall torde detemellertid enligt statsrådet finnas små risker för atl den sjuke på del angivnasättet skulle ingå kolliderande rättshandlingar. Särskilt liten ansåg hanrisken vara i de fall då den sjuke själv är på det klara med sitt behov avhjälp. Även i andra situationer, t. ex. när den sjuke var föremål förfortlöpande vård, torde man normalt kunna bortse från risken för kollideranderättshandlingar. Även i övrigt anser jag att den föreslagnautformningen av 10 kap. 1 S första punkten FB bör godtas. Omyndigförklaringskall alltså kunna ske endast om någon på grund av psykisk sjukdom, hämmadförståndsutveckling eller psykisk abnormitet av annat slag är ur stånd attvårda sig eller sin egendom och det inte är tillräckligt att god man förordnasför den som ansökningen avser eller att han på annat mindre ingripande sätt fårbistånd i vården av sina angelägenheter. Detta innebär atl domstolen, sedan dethar konstaterats att den enskildes tillstånd är sådant som anges i lagrummet, iförsta hand skall pröva om han inte kan få tillfredsställande personlig omvårdnadgenom anhöriga, inom ramen för kommunens sociala verksamhet eller påsjukvårdsinrättning e. d. Vidare bör prövas om inte den enskildes rättsligaeller ekonomiska angelägenheter kan bli tilfredsställande skötta på något av deangivna sätten eller genom t. ex. banks notariatav-delning, advokat eller annanförtroendeman. Skulle den enskildes behov av hjälp inte kunna tillgodoses påsådant sätt, ankommer det på domstolen att pröva om det inte är tillräckligtatt förordna god man. Som jag har framhållit kan emellertidförhållandena ibland vara sådana att en omyndigförklaring framstår somoundgänglig. Framför allt torde detta vara fallet, om det finns en överhänganderisk för att den sjuke ingår rätts- I* 1977/78. LU 1977/78:2 4 handlingarsom kolliderar med dem som en god man skulle komma alt ingå och detta skullemedföra väsentlig skada för den sjuke. I propositionen (s. 122 och 123) behandlades ocksåfrågan om rösträtten för omyndiga. Statsrådet anförde därvid följande: Frågan huruvida en omyndigförklaring bör föranledaförlust av rösträtten har behandlats i propositionen med förslag till nyregeringsform (prop. 1973:90 s. 163). a. diskuterades möjligheten att låtaendast den som omyndigförklaras enligt 10 kap. 1 S första punkten FB gåföriustig rösträtten. Vidare behandlades alternativet att ställa upp ettfristående kriterium varigenom personer med viss angiven sinnesbeskaffenhetskulle diskvalificeras från rösträtt. Bägge alternativen avvisades emellertid.I stället förordades i propositionen att nuvarande ordning skulle behållas. Detslutligt antagna förslaget till regeringsform innebär också, som tidigarenämnts, att omyndigförklaring alltid medför föriust av rösträtten, oavsett påvilken grund omyndigförklaringen skett. Detkan enligt min mening inte komma i fråga att nu föreslå någon ändring i denprincip som har kommit till uttryck i den antagna nya regeringsformen.Den som omyndigförklaras bör således även i fortsättningen alltid gå föriustigsin rösträtt. Om man emellertid i enlighet med vad jag föreslagit sloparde nuvarande omyndighetsgrunderna i 10 kap. 1 § andra-fjärde punkterna FB ochsamtidigt inskränker möjligheten till omyndigförklaring enligt 10 kap. 1 §första punkten, blir resultatet att rösträtten kommer att gå föriorad endast isådana fall där det får anses klart befogat. I sitt av godkända betänkande tillstyrktelagutskottet förslaget om ändring av reglerna angående omyndighetsförklaring.Utskottet framhöll härvid att det med hänsyn till omyndighetsförklaringensvittgående verkningar var angeläget att den kom till användning endasl där detförelåg ett verkligt behov av ett omfattande rättsligt skydd. Uppenbart varemellertid an det då förekom fall av omyndighetsförklaringar, där det hadevarit till fyllest med ett godmansförordande, om lagen hade medgett detta. Ettklart belägg för atl den dåvarande ordningen inte var tillfredsställandeutgjorde också handikapporganisationernas vid upprepade tillfällen framfördaönskemål om en begränsning av institutet omyndighetsförklaring och en utökningav möjligheterna att på andra sätt bistå den handikappade, när det gällerrättsliga och ekonomiska dispositioner. Mot bakgrund av det anförda anslöt sigutskottet till grundtanken i propositionen att omyndighetsförklaring bordetillgripas endast när annan mindre ingripande åtgärd inte var lill fyllest förett tillfredsställande omhänderhavande av den enskildes angelägenheter. Den isådat syfte föreslagna ändringen i 10 kap. 1 § första punkten i förening med deföreslagna vidgade möjligheterna i 18 kap. 3§ alt förordna god man borde enligtutskottets mening kunna få till följd att antalet omyndighetsförklaringar komatt nedbringas väsentligt. LU 1977/78:2 5 I motionen 1976/77:657 framhålls alt uttalandenaunder förarbetena till ändringar i FB vid rättstillämpningenuppfattats så att en person som är gravt psykiskt sjuk och till följd däravkonlinueriigt vårdas på sjukhus inte skall omyndigförklaras. Däremot kan detenligt motionären bli nödvändigt att omyndigförklara en psykiskt sjuk person,vars sjukdom inte är av så allvariigt slag att den föranleder sjukhusvård. Dettahar till följd att psykiskt sjuka personer som stadigvarande måste vårdas påsjukhus behåller sin rösträtt, medan betydligt friskare personer genomomyndighetsförklaringen går miste om sin rätt att rösta. Motionären anser attdenna ojämlikhet inte är tillfredsställande. Faran för att den sjuke som vårdaspå sjukhus inte förstår innebörden av sin handling är vidare uppenbar. Motionärenframför inte något förslag till ändring men anser att en uppföljning avrättstillämpningen skulle vara värdefull som underiag för framtida ställningstaganden. ()och tillstyrker bifall till motionsyrkandet. Statenshandikappråd och för utvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxnainstämmer kraftigt i motionens hemställan om översyn av hur gällandebestämmelser fungerar. ifrågasätter värdet av den begärdakartläggningen medan anser att det ännu är för tidigt meden sådan kartläggning som motionären begär. Motionsyrkandet avstyrksuttryckligen av . ()framhåller att den problematik som motionären aktualiserar förtjänar attutvecklas. Grunden till problemaliken ligger enligt RSMH:s mening i detförhållandet, att lagstiftningen inte tillräckligt tagit hänsyn till arten ochgraden av de störningar av psykisk natur, som kan förekomma. RSMH har i sittremissyttrande över Förmynderskap, SOU 1970:67, bl. a. framhållit att man nogabort penetrera de avgränsningar som blir följden av terminologin "psykisksjukdom, hämmad förståndsutveckling eller psykisk abnormitet". pekat på att man i utredningen antytt, aU man vet orsakerna till"psykisk sjukdom" resp. "psykisk avvikelse". Dettapåpekande ansåg förbundet befogat mot bakgrunden av att det inom psykiatrinråder motstridiga åsikter om orsakerna till att psykiska störningar uppkommer.Orsakerna har enligt förbundets mening avgörande betydelse såväl för behandlingsinnehållsom för graden av ev. inskränkning av den personliga rörelsefriheten.Lagstiftningen har mot bakgrund av det ovan sagda inte i tillräcklig grad givitmöjligheter att avväga inskränkningar i den personliga rörelsefrihetenalltefter det verkliga behovet. I den nuvarande lagstiftningen LU 1977/78:2 6 ochdess tillämpning ligger ett svårgripbart arv från förgångna tider när detgäller synen på människor som har psykiska störningar. Del vore förmätet atttro att detta synsätt på något avgörande sätt skulle förändras genom enförändring i lagstiftningen. RSMHanser att följande faktorer som rör den enskilde psykiskt störde och dennesmöjligheteratt tillvarata sin rätt bör beaktas. Detta oavsett om denne vårdaspå sjukhus eller ej. Faktorerna berör grunderna för omyndighetsförklaring ochskall ses mot bakgrund av de förment vetenskapliga avgränsningar lagen stödjersig på samt samhällets bristande vårdresurser. Psykiska störningar innebäribland en förändrad uppfattning om den verklighet som omger den enskilde. Dennekan t. ex. uppfatta sig som förföljd av enskilda eller av myndigheter. I andrafall kan det vara fråga om ett upprymt tillstånd, till synes utanverklighetsförankring. Sådana här tillstånd har i egentlig mening inte med denenskildes intelligens alt göra. Den enskilde kan således, trots en grumladverklighetsuppfattning, fatta avgörande politiska eller andra beslut pårationella grunder. Psykiskt störda, som p. g. a. grumling av verklighetsuppfattningenbedöms vara i behov av vård på sjukhus, kan .således i lika hög grad som"normala" medborgare fatta självständiga avgöranden. Graden avstörning blir varianten till det ovan sagda. Även i de fall där störningen kanbetecknas som svår finns förnuft och rationellt tänkande. - Det förhåller sigfortfarande så, alt psykiskt störda i den allmänna uppfattningen hos medborgareanses vara "ifrån sina sinnen". Denna uppfattning påverkarotvivelaktigt den allmänna rättsuppfattningen, vilket i sin tur påverkar depolitiska övervägandena i lagstiftningsfrågor. Dei motionen påpekade följderna av lagstiftningen hänför sig enligt RSMH bl. a.lill de faktorer som berörts ovan. Den rättstillämpning som utvecklatsär därför inte förvånande. Stor skuld till utvecklingen måste dessutom läggaspå bristerna inom den öppna psykiatriska vården och eftervården. Det stödöppenvård skulle kunna ge borde rimligen på ett avgörande sätt utjämna deskillnader som utvecklats när del gäller omyndighetsförklaring. RSMHvill här starkt understryka det otillfredsställande i att frågan omomyndighetsförklaring eller ej i så hög grad kan avgöras av bristandevårdresurser. RSMH, som tillstyrker motionsyrkandet, menar att det därför ärangeläget att del vid översynen av rättstillämpningen ägnas särskilt intresseåt i vilken grad denna påverkas av bristande vårdresurser. Rättssäkerheten,integriteten och den personliga friheten i ett rättssamhälle kan inte tillåtasbli beskuren av faktorer som hänför sig till bristande öppenvårdsresurser. erinrar om att ettväsentligt syfte med den nya förmynderskapslagstiftningen var att med hänsyntill omyndighetsförklaringens vittgående verkningar söka begränsa dettainstituts användning och i stället ge vidgade möjligheter att förordna god manför den, som behöver bistånd i ekonomiska eller rättsliga angelägenheter elleri vården om sin person. Alt omyndighetsförklaring sålunda enligt den nyaordningen borde LU 1977/78:2 7 kommalill stånd endast vid verkligt behov av en så genomgripande åtgärd tillgodosågönskemål, som framförts från bl. a. handikapporganisationernas sida. Förbundetdelar därför motionärens uppfattning, alt det inte kan ansestillfredsställande, att de nya bestämmelserna om omyndighetsförklaring ochgodmansförordnande leder till att man främst tillgriper omyndighetsförklaringi fråga om personer med nedsatt psykisk hälsa utan behov av sjukhusvård meninte omyndigförklarar gravt psykiskt sjuka under hänvisning lill altvederbörande får erforderiig personlig omvårdnad på en sjukvårdsinrättning. Meden sådan tolkning skulle även många omyndigförklarade, som vårdas påmentalsjukhus, förklaras åter myndiga, eftersom skäl för omyndighet ej längrekunde anses föreligga. Då det är angeläget att rättstillämpningen blir denavsedda har förbundet ingen erinran mot bifall till motionen i denna del. anser alt en saklig prövning avförmågan att utöva rösträtt torde komma att erbjuda väsentliga svårigheter. Delskulle med all säkerhet bli en mycket känslig fråga atl införa möjlighet föromyndigförklarad att i vissa fall få utöva rösträtt ävensom alt frånta annanperson denna rätt. anser sig därför böra ifrågasätta värdet avden i motionen begärda kartläggningen. Efterde nya lagreglernas ikraftträdande har nio mål omomyndighetsförklaring handlagts vid . Av dessa har treavskrivits efter återkallelse. I övriga fall har ansökan om omyndighetsförklaringbifallits. Samtliga ansökningar har gjorts av överförmyndarnämnd.Tre av de omyndigförklarade vårdades på sjukhus medan de övrigas tillstånd intekrävde sjukhusvård. 1 fem av fallen åberopades som skäl föromyndighetsförklaring att risk förelåg att den sjuke kunde företa rättshandlingartill skada för sig själv. I det sjätte fallet kunde samtycke tillgodmansförordnande inte erhållas. - Under samma lidsperiod har god man enligt18 kap. 3 !j förordnats i 579 fall. Det kan enligt tingsrättenej utrönas i hur många ärenden sådan sjukdom som avses i 10 kap. 1 §föräldrabalken utgjort grund för ansökan. Riskenför kolliderande rättshandlingar mellan den sjuke och den förordnade godemannen kan synas större när den sjuke vistas utanför sjukhus än när han ärintagen för vård. Tingsrättens erfarenhet är emellertid att samma riskföreligger i båda fallen eftersom den som vårdas på sjukhus kan påverkas avbesökande. Av större betydelse torde vara om den sjuke har tillgångar eller ej.Tingsrätten anser alt det är för tidigt med en sådan kartläggning som föreslåsi motionen. Erfarenheter bör samlas under ytteriigare så atl entillföHitligare tendens framträder. har som svar påremissen överiämnal och åberopat ett av nämndens kanslichef avgivet utlåtande.I utlåtandet hänvisas till en början till uttalandel i motionen allbestämmelserna "har vid rättstillämpningen uppfatlats så att en person somär gravt psykiskt sjuk och till följd därav konlinueriigt vårdas på sjukhusinte skall omyndigförklaras". LU 1977/78:2 8 Dettagenerella uttalande anser kanslichefen vara något missvisande och finner detdärför angeläget att klariägga rådande förhållanden. Vanligtvisär det överförmyndare/överförmyndarnämnder som gör framställning hos rätten omatt en sjuk person skall omyndigförklaras. Detta sker efter anmälan sominkommer från överiäkare, vårdchef, socialnämnd, nykterhetsnämnd eller näraanhörig. En anmälan till överförmyndaren om att någon bedöms vara i behov avomyndighetsförklaring är inte detsamma som att överförmyndarens ansökan tillrätten kommer att avse omyndighetsförklaring. Överförmyndaren kan för sin delfinna att den sjukes behov av bistånd mycket väl kan tillgodoses på ett mindreingripande sätt, t. ex. genom anordnande av godmanskap. Även en överförmyndaresansökan till rätten om omyndighetsförklaring är inte liktydigt med att densjuke blir omyndigförklarad. Sedan rätten förordnal biträde som bevakar densjukes rätt i målet kan detta biträde hävda att omyndighetsförklaring är ettför stort ingrepp och resultatet efter förhandling i rätten kan likväl bli ettgodmanskap. Vidbedömningen av den åtgärd som en inkommen anmälan skall medföra är det väsentligtatt först fastställa omfattningen av del bistånd som den sjuke behöver vadavser såväl den ekonomiska förvaltningen som den personliga omvårdnaden.Därefter sker en prövning av hur det fastställda hjälpbehovet skall kunnatillgodoses. Visar det sig då vara tillräckligt med ett förordnande av god manför att den sjuke skall få den hjälp han behöver föreligger icke anledning föröverförmyndaren att ansöka om omyndighetsförklaring. Förhållandet att den sjukeär intagen för vård är i och för sig ingen anledning till omyndighetsförklaringberoende på atl personen erhåller sin vård oavsett om han är omyndig eller ej.Som tidigare framhållits i utlåtandet skall det i stället vara den sjukes behovav bistånd som skall avgöra om en omyndighetsförklaring kan anses varanödvändig. Då hjälpbehovet för de flesta intagna kan tillfredsställas genom ettanordnande av godmanskap blir följden att omyndighetsförklaringar mestadelskommer i fråga för personer som vistas utanför vårdinrättningar. Delta är inteså märkligt eftersom det just i sådana fall visar sig vara otillräckligt medgodmanskap bl. a. beroende på att den sjuke vidtar åtgärder som skadar honomsjälv eller tredje man. Attomyndighetsförklaringar enbart skall komma i fråga när andra möjligheter tillbistånd anses vara otillräckliga upplevs rent allmänt som positivt. Efter dennya lagens införande har också intresset för alt begära bistånd ökat. Frånolika vårdinrättningar har nämndens kansli fått höra att man tidigare mångagånger avstått från att begära hjälp enär en omyndighetsförklaring har ansettsvara ett för stort ingrepp för det bistånd som varit erforderligt.Anmälningarna om behov av godmanskap har också blivit av en mycket störreomfattning än de anmälningar som tidigare gjorts beträffande omyndighetsförklaring.Fördelningen mellan godmanskap och omyndighetsförklaringar framgår tydligastav att av överförmyndarnämndens ansökningar till efterden har 454 avsett LU 1977/78:2 9 godmanskapenligt FB 18:3 och 8 avsett omyndighetsförklaringar. 1 sammanhanget nämns iutlåtandet att de anordnade godmanskapen har visat sig fungera så väl att detendast i något enstaka fall har varit nödvändigt att förändra godmanskapet lillomyndighetsförklaring. Iutlåtandet hänvisas till att motionären anser det vara otillfredsställande atlpsykiskt sjuka personer med god man skall ha rösträtt medan omyndigförklaradepersoner utanför vårdinrättningar inte får rösta. Kanslichefen anser för sindel att frågan om en omyndighetsförklaring eller ett godmanskap enbart skallbedömas efter den sjukes behov av bistånd och hur detta bistånd lämpligastskall kunna ges. Rösträtten skall således inte ha någon avgörande betydelse viddenna bedömning. Alt det finns personer som i valtider utnyttjar möjlighetenatt få röster av sådana sjuka som har god man är ett förhållande som börangripas på annat sätt än att bli ett motiv för ändring av nuvarandebestämmelser rörande omyndighetsförklaring och godmanskap. Enligt 10 kap. 8 § FB skall omyndighetsförklaringhävas av domstol om skäl för omyndighetsförklaring inte längre föreligger.Ansökan om hävande av omyndighetsförklaring får enligt 10 S göras av denomyndige själv, hans förmyndare eller överförmyndaren. När ansökan inkommitskall som regel föreläggande utfärdas för den ansökningen rör, förmyndaren ochöverförmyndaren att svara i målet i den mån de inte gjort eller tillstyrktansökningen (12 S). 115 §stadgasatt rättenej får förklara någon omyndig elleråter myndig ulan alt läkarintyg angående hans sinnestillstånd har företetts.Beträffande den som omyndigförklarats före av annan orsak änsinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan rubbning av själsverksamhetenerfordras dock inte att läkarintyg företes.