bet · G101JuU4 · 1977-12-31 00:00:00 — Återfallsriskerna förnarkotikabrottslingar är erfarenhetsmässigt mycket r 1977/78. JuU 1977/78:4 10 stora.Den ekonomiska vinningen och narkotikaberoende spelar här en avgörande roll. Härtillkommer att det måste anses helt klart att den illegala narkotikahanteringen ihög grad leder lill annan brottslighet bland missbrukarna, som lill varje prismåste skaffa pengar för sina narkotikainköp. Samhällettvingas mobilisera stora resurser för att åstadkomma bättre vårdmöjligheter ochför alt pressa tillbaka efterfrågan på narkotika. Enligt rikspolisstyrelsensuppfattning är de av motionärerna påyrkade åtgärderna inte ägnade att bidratill en lösning av narkotikaproblemen. Av domstolarna tillämpad praxis synesväl överensstämma med den syn på narkotikabrottsligheten som tagit sig uttrycki riksdagsbesluten om höjning av straffen för narkotikabrott. () belyser som ovannämnts tillämpningen av narkotikastrafflagen med hjälp av statistiskacentralbyråns bearbetning av domar i narkotikamål. I tabell 1 och 2, som fogastill detta belänkande som bilaga 1 och 2, redovisas uppgifter som rutinmässigttas fram av SCB. I tabell 3-8 (bilaga 3-8 till betänkandet) redovisas några specialbearbetningarsom gjorts med anledning av motionen. Defrågor som tas upp är dels hur mängden narkotika påverkar brottsrubriceringen,dels vilka påföljder som utdömts vid olika typer av narkotikabrott. Beträffandetabell 1, som redovisar fördelningen av förseelser, brott och grova brottefter medel, brottstyp och mängd, anför BRÅ följande. 1 fråga om innehav av cannabis bedöms mängder upptill i allmänhet som förseelser, mängder mellan och somförseelse eller brott och mängder över i allmänhet som brott. Brottethar i samtliga fall bedömts som grovt om mängden överstigit . Också iintervallei 501-1 000 gram har bedömningen i några fall stannat vid grovtbrott. Överlåielse/saluhållandeeller innehav i kombination med överiålelse/ saluhållande har som regel bedömtssom brott eller grovt brott. Innehavav centralstimulantia har i allmänhet bedömts som förseelse upp till 1 gram.Vid mängder motsvarande bedöms innehavet antingen som förseelse ellersom brott. I intervallei har bedömningen varierat mellan brott ochgrovt brott, medan innehav över i allmänhet har bedömts som grovt. 1fråga om opiater är antalet domar så litet alt det är svårt alt se någotmönster. Klart är att innehav i allmänhet bedömts som brott - också vid småmängder. Avde tre fall av innehav 1975 som bedömts som grova brott gäller ett fall mellan11 och och två fall . I tabell 2 redovisas motsvarande uppgifter för1976. Enligt BRÅ har några påtagliga förändringar i praxis mellan 1975 och 1976inte skett. 1sammanhanget påpekar BRÅ att innehav av mindre mängder för eget bruk,såsomupptill 15gramcannabisharts,marihuana eller 15 påsar ()centralstimulantia kan föranleda åtalsunderiåielse. Också vid innehav avenstaka dos för eget bruk av morfin eller heroin kan åtalsunderlåielseförekomma. JuU 1977/78:4 11 Beträffandevad som kan utläsas av tabellerna konstaterar BRÅ vidare: Innehav (vilket inkluderar innehav i överiålelse-eller försäljningssyfte) av cannabis och centralstimulantia bedöms sällan somgrovt brott. Av 621 domar förcannabisinnehav 1975 gällde 27 eller grovabrott (tabell 1). Av 457 centralstimulantiainnehav var det 15 eller somrubricerades som grova. De tre fall av opiatinnehav som bedömdes som grovamotsvarar av samtliga opiatinnehav. är motsvarande andelar 2 96,respektive (tabell 2). Närdet gäller mängden narkotika krävs ca för att innehav av cannabisskall bedömas som grovt. Av centralstimulantia krävs och avopiater . 1domar som gällt såväl innehav som överiålelse/saluhållande bedöms gärningen istörre utsträckning som brott eller grovt brott, jämfört med vad som är falletnär endast innehav ingår i domen. Genomgången av domstolarnas rubriceringar under1975 och 1976 har enligt BRÅ visat att mängd och medel spelaren stor roll förom ett brott mot narkotikastrafflagen bedöms som förseelse, brott eller grovtbrott. Så bör också vara fallet enligt BRÅ, som anser att mängd och medel ärviktiga utgångspunkter vid bedömningen av hur allvariigt brottet är. Mängdenhar dessutom fördelar, bl. a. från rättssäkerhetssynpunkt, p. g. a. alt denutgör ett kvantitativt kriterium, till skillnad från mer subjektiva,kvalitativa bedömningsgrunder. BRÅerinrar om att narkotikastrafflagen ger en viss ledning vid bedömningen av omett brott skall anses som grovt och att enligt 3 § bland andra faktorersärskilt skall beaktas, om brottet avsett särskilt stor mängd narkotika. Detförefaller BRÅ rimligt att anse cannabis som en "särskilt stormängd". Det är enligt BRÅ också sannolikt all det i flertalet fall är ettvinstintresse snarare än eget missbruk eller finansiering av eget missbruk somutgör motivet bakom ett sådant innehav. Även i fråga om centralstimulantia imängder kring är det troligt att ett vinstintresse ofta föreligger. Ifråga om opiatinnehav kring är det däremot enligt BRÅ tveksamt och delär under alla förhållanden inte fråga om en särskilt stor mängd. Här spelardock bedömningen av medlets fariighet också in men även med beaktande av dettakan man diskutera om av t. ex. heroin skall bedömas som grovt, särskilti jämförelse med motsvarande bedömning av centralstimulantia. Vidbrottsrubriceringen i heroinmål kan domstolarna antas ibland ha tagit intryckav de stora farhågor man har beträffande heroinets skadeverkningar. Dettatillsammans med att heroinmål varit relativt sällsynta kan bidra tillatt förklara den redovisade rubriceringspraxisen. Närdet gäller vårdbehov och vårdmöjligheter framhåller BRÅ att lagstiftarna ifrågan om vård kontra straffbar klart angivit vissa principer, t. ex. atthänsyn skall tas till gärningsmannens eget missbruk och att kontrollorganisationensverksamhet måste utformas så att den ej motverkar utan under- JuU 1977/78:4 12 stödersamhällets ansträngningar att erbjuda vård ål vårdbehövande missbrukare.Motionen förefaller BRÅ ge uttryck ål uppfattningen att del främst ärrubriceringen av brott som grova narkotikabrott som innebär svårigheter när delgäller att förverkliga dessa principer. BRÅ menar att motionärerna härvidöverbetonar rubriceringsfrågans betydelse. BRÅhänvisar till tabell 3-5 som redovisar domstolarnas val av påföljder för brottmot narkotikastrafflagen i "rena" narkotikamål och lilltabell 6-8 som ger motsvarande uppgifter fördomar i "rena" och"blandade" narkotikamål, dvs. för sådana domar som även innehållerandra brott än narkotikabrott. När det gäller de rena brotten är del enligt BRÅulan tvivel så att del är de grova brotten som leder till flertaletfängelsepåföljder: 214 fängelsedomar för grova brott, enligt tabell 5, mot 136fängelsedomar för normalbrott, enligt tabell 4. När del däremot gäller rena ochblandade tillsammantagna dominerar föngeLsepåföljderna vid normalbrottet: 400fang-elsepåföljder (enligt tabell 7), mot 301 för grova brott (tabell 8). Tilldetta kommer 105 fängelsepåföljder i sådana domar där narkolikaförseelser ingår(tabell 6). är det dock enligt BRÅ klart all fängelsepåföljder över 1år till en myckel stor del gäller grova narkotikabrott. BRÅerinrar i sammanhanget också om att många narkotikamissbrukare döms enbartförändra brott än narkotikabrott. Enligt intervjuundersökningar som genomförtsvid allmänna häktet i är av de häktade gravanarkotikamissbrukare. Enligt den senaste av de uppskattningar som görsav antalet narkotika- och läkemedelsmissbrukare inom kriminalvården uppgickandelen missbrukare till på riksanstalterna, lill på lokalanslallernaoch till i skyddskonsulentdistrikten, motsvarande ca 1 200 på anstalternaoch 2 800 i distrikten. BRÅframhåller vidare att möjligheten att låta "kontrollorganisationensverksamhet" understödja "samhällets ansträngningar att erbjudavård" (prop. 1968:7 s. 107) begränsats genom brislen på vårdmöjligheler avolika slag. De som funnits har också utnyttjats i ringa omfattning. Av samtligasom dömdes för brott mot narkotikastrafflagen i rena eller blandade domar 1975,tillsammans 2 325 personer, var det 30 som dömdes till sluten psykiatrisk vårdoch 32 till vård enligt barnavårdslagen. Till detta kommer de placeringar somsker enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt vilka troligen istor utsträckning gäller dömda för narkotikabrott. Av 296 sådana placeringar1975 skedde 121 på behandlingshem för narkotikamissbrukare. Detär således enligt BRÅ uppenbart att de behandlingsmöjligheter som finns för denarkotikamissbrukare som på grund av narkotikabrott eller annan brottslighetdömts till fängelse inte alls svarar mot det behandlingsbehov som finns. Dettagäller även den nuvarande frivården. Avslutningsvisanför BRÅ några kriminalpolitiska synpunkter enligt följande: JuU 1977/78:4 13 BRÅ anser att de problem som motionärerna tar uppär viktiga och vi har försökt att belysa dem på olika sätt. Vi har härvidfunnit att de inte i huvudsak beror vare sig på alt vissa brott rubriceras somgrova narkotikabrott eller att de kan beskrivas enbart som ett resultat avtillämpningen av narkotikastrafflagen i sin helhet. Vad det ytterst gäller ärkriminalvårdsklientelets missbrukssituation i stort och hur påföljdssystemetskall vara utformat. Undersenare år har kritiken mot fängelsestraff och andra former av frihetsberövandenvarit omfattande. Kritiken har haft samband med en växande insikt om frihetsstraffensnegativa verkningar. Denna kritik har också under bred politisk enighet kommitatt påverka rättsutvecklingen. Mot denna bakgrund kan man vänta att destraffskärpningar som genomförs är väl underbyggda och motiverade. Detta harknappast varit fallet beträffande narkotikastrafflagen, med tvåstraffskärpningar på några fö år, utan att det funnits så mycket underiag altbygga på för att motivera höjningarna och innan man haft möjlighet att bedömahur den ursprungliga lagen kommit att tillämpas. Insiktenom frihetsstraffens negativa verkningar haren klar kriminalpoli-tisk innebörd:målsättningen måste från denna bedömningsgrund vara alt minska antaletfängelsepåföljder i så stor utsträckning som möjligt och att begränsafrihetsberövandenas längd. Denna målsättning måste också gälla påföljderna vidnarkotikabrott. Samtidigtär det klart att även brottets allvarlighetsgrad utgör en viktigbedömningsgrund. Några av de brott som faller under narkotikastrafflagen är avså allvariig art att de också måste föranleda en sträng påföljd.Det råder säkert en bred politisk enighet också om den ståndpunkten all de"som i stor skala för egen utnyttjar andras okunnighet, nyfikenheteller beroende av narkotiska medel" (prop. 1969:13, s. 9) begår brott avså allvariig art att del bör leda till fängelsestraff av betydande längd. Narkotikamissbrukarnasvård- och behandlingsbehov har ofta framhållits i de tidigare redovisadepropositionerna. Dessa behov utgör också en viktig utgångspunkt för motionen.Enligt nuvarande syslem skall vårdbehovet beaktas när påföljden bestäms ochvägas mot brottets gravhei. I vissa fall måste brottet anses vara så allvariigtatt vårdbehovet inte kan tillgodoses på annat sätt än inom de ramar som enfängelsepåföljd sätter. För sådana fall utgör den behandlingskedja som nyligenföreslagils av ledningsgruppen för narkolikafrågor ett värdefullt tillskott.Denna är tänkt främst för dem som har långa fängelsestraff och kommer attinnebära olika behandlingsinsatser i narkotikafri miljö. De nuvarandeplaceringarna enligt 34 i? KvaL innebär också en utvecklingsbar lösning. Dagenskriminalpoliiiska strömningar pekar mot elt syslem där påföljderna i störreutsträckning än bestäms utifrån brottens allvariighetsgrad. Menockså i ett sådant system måste ett behandlingsbehov kunna tillgodoses, sålångt det är möjligt med hänsyn till hur allvariiga brotten är och i den månden dömde önskar det. I vissa fall kan man som ett komplement till debehandlingsåtgärder som berörts ovan, tänka sig, att den dömde för välja mellanen fängelsepåföljd och något behandlingsprogram, men alt det klart anges vilkaförutsättningarna är och vilka krav som måste uppfyllas för att fö ingå ellerkvarstå i programmet. En viktig fördel med en sådan bodelning mellan påföljderoch behandlingsåtgärder är att det då inte går att motivera påföljder elleravvisa behandlingsbehov med något förment behandlingsinnehåll i straffet.Behandlingsbehoven kommer att kunna avläsas tydligare, vilket kan leda tillklarare formulerade resurskrav. JuU 1977/78:4 14 Det finns ett stort antal utredningar somarbetat eller arbetar med frågor som anknyter till de som motionen tar upp:Socialutredningen (S 1969:29), utredning (Ju 1971:08) om behandling avpsykiskt avvikande, utredningen (Ju 1973:11) om eventuell reformering av delekonomiska sanktionssystemel inom straffrätten, utredningen (Ju 1973:20) ompersonalens arbetsuppgifier vid kriminalvårdens anstalter, ungdoms-fängelseulredningen(Ju 1974:16), utredningen (Ju 1974:17) angående översyn avhäktningsbeslämmelserna. Till delta kommer den allmänna översyn avpåföljdssystemel som pågår i brottsförebyggande rådets kriminalpolitiskaarbetsgrupp samt arbetet i ledningsgruppen för narkotikafrågor (1977:41) ochutredningen om narkotikamissbrukets omfattning (S 1977:04). Med något undantagberäknas dessa utredningar ha slutfört sitt arbete före utgången av 1977. Dettainnebär att en helhetsbedömning av påföljdssystemet torde kunna påbörjas undersenare delen av 1977. Man kan utgå från att också de frågor som aktualiserasgenom motionen därvid kommer att las upp. Motbakgrund av den givna redovisningen finner BRÅ att några särskilda åtgärder ienlighet med motionärernas hemställan inte torde vara erforderliga. Frågornakommer snart att las upp i andra sammanhang. BRÅ avstyrker således bifall tillmotionen. veo/iovräf/hänvisar beträffande tillämpningen avnarkotikastrafflagen till ett yttrande som hovrätten i ärendet inhämtat frånStockholms tingsrätt, avd. 16, vilken avdelning handlägger mål omnarkotikabrott. 1 likhet med tingsrätten kan hovrätten inte finna alt det finnssaklig grund för uppfattningen alt narkotikastrafflagen tillämpas i strid medvad lagstiftaren åsyftat. Beträffandevårdfrågan framhåller hovrätten att det inte finns tillgång tillsådana vårdformer för narkotikamissbrukare som skulle kunna utgöra verksammaalternativ till fängelsestraff i avsevärt större omfattning än vad som ärfallet enligt nu tillämpad praxis. Överlämnande lill sluten psykiatrisk vårdkan enligt hovrätten användas endast i begränsad utsträckning. Den vård som kananordnas med anlitande av skyddstillsyn som påföljd eller i övrigt utan atttvångsmedel tas i anspråk torde i många fall av missbruk vara otillräcklig ickeblott för tillgodoseende av den allmänna laglydnadens krav utan även urvårdsynpunkl. Läget blir givetvis, anser hovrätten, ett annat om en vårdform,motsvarande tvångsintagning å vårdanstalt enligt lagen om nykterhetsvård,tillskapas för narkotikamissbrukare. Del kan då förväntas att antalet domar åfängelse enligt narkotikastrafflagen kommer att minska utan alt lagen ändras. Medhänsyn främst till alt narkotikaproblemen redan är föremål för olika undersökningaroch utredningar - bl. a. genom en av regeringen på begäran tillkallad utredning rörande narkotikamissbruket - finner hovrättenej anledning tillstyrka motionärernas hemställan. Stockholmstingsrätt, 16:e avdelning, framhåller i sitt yttrande till allenligt tingsrättens erfarenhet domstolarnas praxis i narkotikamål redan förenarkotikastrafflagens tillkomst allmänt torde ha följt de riktlinjer JuU 1977/78:4 15 somframkommit i rättsfallet NJA 1966 B 10. Medanledning av påståendet i moiionen alt del års skärpning avstraffsatserna i betydande utsträckning förekom att de som dömdes för grovtnarkotikabrott fick t. ex. skyddslillsyn uttalar tingsrätten all den inte harsig något bekant om en sådan praxis. Enligttingsrättens mening är del vid narkotikabrott som innefattar försäljning, annanform av spridning eller saluhållande redan på grund av brottets samhällsfariigaart nödvändigt att låta allmänpreventiva hänsyn väga tungt vid påföljdsvaletäven i fråga om sådana mängder som ej leder till all brottet bedöms som grovt. Vidbedömning av frågan om narkotikabrott skall bfetecknas som grovt eller ej är,enligt tingsrätten, den mängd narkotika brottet avser den faktor som kommit atti allmänhet vara avgörande. Ipraxis har, framhåller tingsrätten, utbildats vissa normer i de fall då mängdenkan tillmätas avgörande betydelse för avgränsning av narkotikabrott såväl iförhållande till grovt brott som till den ringa formen av brottet,narkotikaförseelse. Med anledning av det i motionen nämnda exemplet vad gällercannabis kan nämnas att tingsrätten numera för befattning med omkring ett kilocannabisharts brukar beteckna gärningen som grov om ej övriga omständigheterföranleder till annan bedömning. Den i motionen angivna utgångspunkten, , för bedömning av brottet som grovt har tingsrätten ej tidigare mött. tillämpning NJA B 23/70, B 36/70 och B 4/71.) Ej heller är del så alt dentilltalades ungdom och andra personliga förhållanden är avgörande på frågor omen gärning skall rubriceras som grovt brott eller inte. Tingsrättenanför vidare att det är riktigt, att befattning med en mindre mängd LSD ellerheroin bmkar leda till straff för grovt brott. Dock bör nämnas att tingsrättennär det gäller mängder om endast några gram visseriigen dömt till kännbarafrihetsstraff men ej betecknat brotten som grova. 1 mål B 152/74(avd.16)dömdessålundaen tilltalad för narkotikabrott (ej grovt), avseende försäljningav heroin, till fängelse elt år och en annan för innehavav heroin till fängelse . Hovrätten fastställde det förstnämndastraffet men sänkte del senare lill fängelse (avd. 6,DB 146/76). Frågani vad mån tilltalades eget narkotikamissbruk skall påverka påföljdsvalet har,enligt tingsrätten, ofta varit föremål för prövning och har ingalunda rönt enså onyanserad bedömning som i motionen synes antagas. I en rad domar hartingsrättens sextonde avdelning sålunda uttryckligen framhållit eget missbrukhos langare såsom skäl att sätta straffet lägre än eljest skulle ha skett. Tingsrättentillbakavisar bestämt påslåendet att senare höjningar av slraffmaximumgenerellt påverkal straffnivån i stort mot vad uttalat om atttidigare antagna principer fortfarande skulle gälla. För narkotikabrottavseende obetydliga eller måttliga mängder har enligt JuU 1977/78:4 16 tingsrättenspraxis i fråga om slraffmäining ej ändrats, åtminstone ej i skärpande riktning.En närmare undersökning skulle sannolikt visa att den "inflation" sominträtt genom att narkotikabrott kommit att avse allt större mängder inverkatså att straffen förde ej grova brotten kommit att bli lägre . Vadgäller "narkotikastraffens tillämpning i vad avser hänsyn till gärningsmännensvårdbehov" finner tingsrätten i väntan på den s. k. Bexeliuskom-mitlénsutredning ej skäl närmare ingå på denna fråga. Tingsrätten säger sig dock haövervägande negativa erfarenheter av sluten psykiatrisk vård förnarkotikamissbrukare även då det gäller deras återanpassning. Avslutningsvisframhåller tingsrätten, att den inte tror alt det finns någon grund förmotionärernas uppfattning att narkotikabrotten bedöms hårt och onyanserat ochalt narkotikastrafflagen alltså kommit att tillämpas på ett sätt som stridermot de principer lagstiftaren angivit. Hovrätten för framhåller attkvantiteten narkotika utgör endast en av flera omständigheter som särskiltskall beaktas vid bedömningen huruvida ett narkotikabrott är grovt och attuppräkningen i 3 § narkotikastrafflagen inte är avsedd att vara uttömmande. Detär inte nödvändigt att i de angivna fallen alltid döma för grovt brott, likalitet som det är uteslutet att till grovt brott hänföra andra fall än dem somanges i lagtexten. Såsom försvårande omständigheter bör enligt hovrättenexempelvis betraktas överlåtelse av narkotika till ungdom eller lill en störrepersonkrets, särskilt om missbruket därigenom spridits. Även den tid varunderbrottsligheten pågått är av betydelse liksom om brottet begåtts huvudsakligeni vinningssyfte eller föratt finansiera eget bruk. Självfallet måste ävenmedlets farlighet beaktas vid brottsgraderingen. Domstolarnahar således enligt hovrätten stora möjligheter till en nyanserad bedömning avfrågan huruvida grovt narkotikabrott föreligger eller ej. Av naturliga skäl ärdärvid mängden av central betydelse, inte minst i fråga om narkotika avsärskilt fariig art såsom LSD eller heroin. Spridningen av sistnämnda form avnarkotika måste för övrigt betraktas som ytterst samhällsfariig med hänsynfrämst till medlets kraftigt beroendeframkallande verkan och risken för dödligutgång vid överdosering. Även överiålelse av relativt ringa mängder heroinmåste därför bedömas allvariigt. 1 fråga om innehavsbrott kan mängden ocksåkomma att inverka på bedömningen, särskilt om innehavet utgör led i enverksamhet som syftar lill försäljning eller smuggling. Samtliga omständighetervid brottet skall emellertid beaktas, och endast undantagsvis torde kvantitetenensamt komma att bli avgörande för brottsrubriceringen. Vadmotionärerna anfört om att domstolarna regelmässigt synes bedöma gärningen somgrov om den avsett mer än en viss kvantitet stöds enligt hovrätten i vart fallej av den praxis som utbildat sig vid hovrätten i . JuU 1977/78:4 17 Ej heller har ett sådant ensidigt ochschablonmässigt bedömande kunnat spårasideunderrätlsdomarsom kommit underhovrättens prövning. Praxis i denna fråga har för övrigt undergått enförändring mot en allt liberalare och mer nyanserad bedömning, såväl i fråga ommängden narkotika som beträffande övriga omständigheter vid brottet. Dennautveckling, som bl. a. påtalats i inhämtade uppgifter från tingsrättoch åklagarmyndigheten i , kan enligt hovrätten förväntas fortsätta. Beträffandevalet av påföljd uttalar hovrätten att - i linje med förarbetena tillnarkotikastrafflagen-skyddstillsyn utdömts i ökande omfattning,särskilt undersenare år. Äveni fall av grovt narkotikabrott har i praxis kunnat skönjas ett ökat användandeav skyddstillsyn. Såsom synneriiga skäl härför har i ett flertal avgöranden vidhovrätten åberopats vederbörandes ungdom, narkotikamissbruk och socialasituation samt - om gärningen bestått i försäljning - att överiålelse skett ihuvudsakligt syfte all finansiera eget bruk av narkotika. Andra omständighetersom framhållits har varit brottslighetens begränsade omfattning eller den långatid som förflutit sedan brottet begicks. nämnda omständigheter harsjälvfallet indicerat skyddstillsyn även vid vanligt narkotikabrott. Vid sådantbrott har i elt icke obetydligt antal fall förekommit att påföljden bestämtstill villkoriig dom, oftast i förening med böter. Då emellertid hänsynen lillallmän laglydnad gör sig starkt gällande vid brottslighet av nu ifrågavarandesärskilt skadliga och samhällsfariiga art, har av naturiiga skäl frihetsstraffutdömts i ej obetydlig omfattning. Ävenom det i och för sig torde vara befogat att, såsom motionärerna synes antyda, istörre utsträckning än vad som generellt sett gäller vid andra former avbrottslighet, utnyttja de särskilda hjälp- och vårdålgärder som slår lill buds,kan det enligt hovrättens mening - även från andra än rent allmänpreventivasynpunkter - i vissa fall vara betänkligt alt ådöma missbmkare t. ex.skyddstillsyn. Enligt vad hovrätten erfarit är det en mycket vanlig företeelse- särskilt vid bruk av tyngre former av narkotika - alt den typiskemissbrukaren även är försäljare, som för att finansiera sitt missbruk efterhand måste med förtjänst sälja vidare större delen av vad han kommit över.Missbrukaren skapar härigenom inte bara förutsältningama för dem som i storskala och under yrkesmässiga former bedriver narkotikahantering ulan är ävenden som genom sina kontakter värvar de nya kunderna. Narkotikamissbrukaren,särskilt den icke behandlingsmotiverade, som i betydande utsträckning spridersill missbruk till andra är därför en i hög grad samhällsfariig person, varsbrottslighet samhället även måste kunna skydda sig mot genom alt döma tillfrihetsstraff.