bet · G101LU30 · 1977-12-31 00:00:00 — tillstyrker således motionen ochhoppas att den föreslagna utredningen tillsätts. SHIO förklarar sig ha samrått med köpmannaförbundeti frågan och ansluter sig till yttrande. MRF erinrar om att lagstiftaren i samband medinförandet av de konsumentpolitiska skyddslagarna, såsom konsumentköplagen,förutsatte LU 1977/78:30 13 attde kostnader som detaljisterna skulle drabbas av och som hänfördes tillprodukten skulle kunna ledas tillbaka i distributionskedjan. Någon direktlagstiftning i detta hänseende tillkom dock inte genom införandetav den civilrättsliga generalklausulen i 36 S avtalslagen, vilken i begränsadomfattning är giltig också i relationerna mellan näringsidkare. Generalklausuleni avtalslagen har emellertid enligt MRF under sina första giltigheisår intefltt någon avgörande genomslagskraft i näringsidkarrelationerna. Sommotionärerna påpekar har de marknadsrättsliga instrumenten på konsumentområdetvisat sig vara smidiga och effektiva och MRF menar därför alt det finns skälatt överväga en utvidgning av eller parallell till avtalsvillkorslagen även påden kommersiella sektorn. En kombination av civilrätlsliga ochmarknadsrättsliga lagstiftningsinsatser torde ge det bästa resultatet. Isamband med införandet av avtalsvillkorslagen framhölls som ett huvudmotiv förden marknadsrättsliga lösningsmodellen att man genom denna kunde 11 en snabboch bred penetration av de förekommande avtalsområdena. Samma skäl kan enligtMRF anföras beträffande de avtalsrelationer varom här är fråga, som ju oftautmärks av betydande ensidighet till leverantörens förmån. MRFframhåller vidare att frågan om näringsidkares rättsliga ställning givetvis harnäringsfrihetsrättsliga aspekter av stor betydelse. Ensidiga avtalsbindningarutgör ofta konkurrenshinder och det kan därför finnas anledning att överväga ominte en kommande standardavtalskontroll kunde anförtros näringsfrihetsombudsmannen.MRF önskar emellertid inte hävda någon slutlig uppfattning i denna fråga ulananser att bedömningen härav måste baseras på ett allsidigt utredningsmaterial. Näringsidkaresrättsställning i relation lill leverantörer och huvudmän har emellertid enligtMRF inte bara relevans i samband med konsumentpoliliska regresskrav eller frånstrikt näringsfrihetsrättslig synpunkt. och rättvisa rättsliga relationerkommer också att bidra till att stärka samhällets strävan att bibehålla endecentraliserad näringslivsstruktur på handels- och serviceområdena. En ökandeinternationalisering och en märkbar koncentrationstendens inäringslivet gör det särskilt angelägel att värna om de små och medelstoraföretagens möjligheter att befästa sin marknadssituation. Enligt MRF:s meningär därför en samhällelig sanktionsmöjlighet beträffande standardavtalen inomnäringslivet mycket befogad. Del finns anledning anta att blotta förekomstenav en sådan granskningsmöjlighet kommer att ha betydande saneringseffekt. MRFanser därför att det inte finns anledning anta alt en förstärkt lagstiftningkommer att innebära ökad byråkrati eller andra negativa effekter frånnäringslivets synpunkt. Genom den smidighet som utmärker det marknadsrättsligakontroll- och sanktionssystemet har man alla möjligheter att tillgodose debranschvisa och individuella särlösningar som kan vara utomordentligtberättigade och nödvändiga på många sektorer i näringslivet. MRF tillägger altstandardavtalsfrågorna har varit föremål för stor uppmärksamhetinom LU 1977/78:30 14 motorbranschen.Aterförsäljaravlalen har ofta en mycket ensidig prägel och är vanligen baseradpå multinationella lösningsmodeller. MRF har också kunnatiaktta en betydande stelhet när det gäller anpassningen till förändrademarknads- och samhällsförutsättningar. De enda mer genomgripande förändringarsom genomförts hade samband med det s. k. Biva-målet i börjanav då, genom överenskommelse mellan NO och bilhuvudleverantörerna,möjligheter öppnades tor återförsäljarna alt uppta kompletteringsmärken. Sammanfattningsvistillstyrker MRF motionen och hemställer att den däri väckta frågan blir föremålför en offentlig utredning. Enligt mening torde de avmotionärerna påtalade problemen i viss utsträckning kunna lösas inom ramen förgällande lagstiftning. Andra kanske kan elimineras vid ett genomförande avförslagen i konkurrensutredningens slutbetänkande (SOU 1978:9). Hovrättenanser också att den av motionärerna eftersträvade jämställdheten mellanavtalsslutande parter ofta kan uppnås genom att den svagare llr stöd avbranschorganisation. Eftersom ifrågavarande förhållanden emellertid onekligeninrymmer många frågor, bl. a. med internationell anknytning, vilka är svåra attöverblicka och därför kan medföra rättsosäkerhet inom näringslivet, anserhovrätten att en förutsättningslös utredning i saken kan vara motiverad. finner sig inte medsäkerhet kunna avgöra vilka problem motionärerna avsett att angripa, eftersommotionen innehåller fl konkreta exempel. Vidare används uttrycket mellanman påett sätt som inte överensstämmer med vad som i allmänhet läggs i detta begrepp.Samfundet har dock tolkat motionen så att det är två problemområden som berörs,dels frågan om detaljisters möjlighet att vända sig mot tillverkaren i fall därde av konsumentskyddslagstiftningen blivit tvungna att göra åtaganden motkonsumenter, dels frågan om ensamförsäljares ställning. Vadförst angår detaljistens förhållande till leverantören kan det enligtsamfundets mening inte generellt påstås alt detaljisten skulle vara den svagareparten. I flera branscher domineras exempelvis marknaden av starka inköpskedjor.Det är långt ifrån ovanligt att detaljisten genom sin ställning på marknadenkan uppträda med betydande anspråk mot leverantören vad avser produkternasutformning, pris, kvalitet, leveranstid m, m, I den mån gällande lagstiftning -framför allt den allmänna köplagen - inte av detaljisten anses innefatta entillfredsställande reglering av sådana frågor som motionärerna åsyftar, finnsdet anledning förmoda att frågorna kan lösas avialsvägen mellan parterna.Samfundet menar därför all det på detta område inte finns något skäl alt frångåden princip om avtalsfrihet näringsidkare emellan som enligt samfundels meningbör vara rådande, om inte starka skäl talar för ingripande. Närdet gäller frågan om mellanmans och ensamförsäljares ställning hänvisarsamfundet till att lagutskottet i betänkandet LU 1977/78:4 hemställt om enöversyn av kommissionslagen i nordiskt samarbete. LU 1977/78:30 15 sigböra instämma i denna hemställan. Samfundet hänvisar också lill att utskottet isamma betänkande uttalat att även problemet med ensamförsäljares rättsligaställning bör bli föremål för granskning. Samfundet tillstyrker att frågan omensamförsäljares rättsliga ställning utreds och vill understryka att på deltarättsområde rättslikhet mellan länder med livligt handelsutbyte är av storbetydelse. Utredning och lagstiftning bör därför enligt samfundets mening ske isamarbete med övriga nordiska länder och såvitt möjligt även med andra länder iVästeuropa, och framhåller i sitt gemensamma yttrande att de frågeställningarsom motionärerna aktualiserar i och för sig är betydelsefulla och viktiga försvenskt näringsliv. Den svåröverskådlighet för rättssubjekten och komplexiteti samhällsförhållandena som motionärerna anför som motiv för ytteriigarerättslig reglering bör däremot enligt organisationernas mening inte föranledaytterligare reglering av tvingande natur. Organisationernaanför vidare att näringslivet i stor utsträckning har tillstyrkt och ställt sigbakom konsumenllagstiftningen. Avsevärda resurser har i positiv anda tagits ianspråk för att leva upp till de krav lagstiftningen ställer. En betydelsefulluppgift i detta avseende har enligt organisationerna varit alt finna lösningarpå bl, a, de problemen som uppstått för detaljister och servicegivare. Medhänsyn till ofrånkomliga och avgörande skillnader i branschstruktur ochvaruslag har dessa problem av tradition åtgärdats branschvis eller varuslagsvisoch i helt övervägande antalet fall funnit sin lösning i form av allmännaleveransbestämmelser, branschvisa ramavtal rörande garantifrågor etc. Dettagäller också regler för ersättning till återförsäljare för service tillkonsument vid reklamationer, avhjälpningsåta-ganden och garantireparationer,Debranschvisa lösningarna har gjorts utifrån praktiska synpunkter i syfte attminimera den totala kostnaden för konsu-mentkolleklivet och därmed verkaprisdämpande. Vidare måste uppgörelser i nämnda slag av förhandlingsfrågor höratill de serviceuppgifter som organiserade företagare, typiskt sett, förväntarsig av sina resp, branschorganisationer. Att som motionärerna antyder finnaallmängiltiga tvingande rättsregler i dessa avseenden är enligtorganisationernas mening inte möjligt. En avtalsfrihet som bidrar tillnyansering och flexibilitet på detta område måste anses vara en grundläggandeförutsättning för ett effektivt näringsliv. Organisationernahävdar att den icke seriösa verksamhet inom viktiga sektorer av näringslivetmed inslag av irreguljär eller "halvreguljär" företagsamhet, sommotionärerna utan närmare precisering pekar på, inte torde vara särskiltomfattande. Den förefintliga närings- och civilsrältsliga lagstiftningenerbjuder enligt organisationerna fullt tillräckliga möjligheter att komma lillrätta med sådan verksamhet. Organisationernahänvisar vidare till motionärernas påståenden om svårigheter i de s, k,franchisingsystem som vuxit fram och till deras påpekanden att huvudmannen oftaär ett internationellt storföretag med uniforma avialslös- LU 1977/78:30 16 ningari olika länder, något som ofta inte passar svenska förhållanden.Organisationernas erfarenheter är dock att internationella storföretag välföljer svensk lagstiftning, och organisationerna anser därför inte att avtalsfrihetenbör inskränkas genom införande av skyddsmekanismer. Sammanfattningsvishävdar organisationerna att det inte finns anledning alt utreda detaljistersoch servicegivares rättsliga ställning i relation lill leverantörer ochhuvudmän. Den civilrättsliga avtalsfriheten,är grundläggande för utvecklingenav ett effektivt näringsliv. De problem som uppstått i det komplexa samhälletkan omöjligen fa en ändamålsenlig lösning genom tvingande övergripandelagstiftning utan måste lösas bransch- eller produktvis. När det slutligengäller den särskilda problematiken rörande uppsägningstider ochavvecklingsproblem i agent- och ensamförsäljningsförhållanden hänvisarorganisationerna till lagutskottets ovannämnda belänkande. vitsordar att förvissa näringsidkarkate-gorier har konsumentlagstiftningen i sig medförtsvårigheter. Bl, a, har de ökade kraven på detaljisterna inte alltid kunnat"föras tillbaka" på leverantörerna. Förbundet anser emellertid attavtalsförhållandet mellan näringsidkare generellt sett är av helt annat slagän mellan konsument och näringsidkare. Träffandet av avtal ingår som ett led ien näringsidkares yrkesmässiga verksamhet. Av en näringsidkare kan man krävabetydligt större kännedom om avtalsfrågor och en hell annan observans,noggrannhet och försiktighet än av en konsument. Visserligen kan man även inärings-idkarrelationer finna "konsumentproblem", främst brister istyrkeförhållandena. Dessa är dock enligt förbundet generellt sett avbetydligt mindre omfattning. Inom näringslivet har man också andra möjligheteratt lösa eventuella missförhållanden utan lagstiftning. Därvid kan man ävenbeakta de betydande skillnader som finns i branschstruktur och varuslag.Åtskilliga av de problem som motionärerna pekar på har också tagits upp branschvis och varuslagsvis och i stor utsträckning funnit sin lösning i form avallmänna leveransbestämmelser, branschvisa ramavtal rörande garantifrågor etc. Dettagäller också regler för ersättning till återförsäljare för service tillkonsument vid reklamationer, avhjälpningsåtaganden och garantireparationer.Förbundet vill även framhålla att en lagstiftning av det slag som föreslås imotionen kan medföra en stelhet i relationerna mellan parterna som varken ärtill fördel för parterna eller för näringslivets utveckling i övrigt. Enytteriigare reglering bör därför inte införas ulan mycket starkt framträdandebehov. Enligt förbundets mening finns f n. inte något sådant behov. LU 1977/78:30 17 Under 1970-talel har betydelsefulla reformergenomförts för ett ökat konsumentskydd på såväl det näringsrättsliga som delcivilrättsliga området. Till del näringsrättsliga området hörmarknadsföringslagen och avtalsvillkors-lagen. Marknadsföringslagen germöjligheter till ingripanden dels mot reklam, som är ohederiig eller skadlig,och andra otillbörliga marknadsföringsmetoder, dels mot farliga eller otjänligavaror. Syftet med avtalsvillkorslagen är framför allt att skydda konsumenternamot oskäliga bestämmelser i standardkontrakt. Konsumentskyddsregler avcivilrättslig art finns i konsumentköplagen, hemförsäljningslagen ochavtalslagen. Konsumentköplagen kompletterar de allmänna reglerna om säljaresoch köpares skyldigheter köplag och har karaktär av minimiskydd.Hemförsäljningslagen ger konsumenten ett skydd mot påtryckning och överrumplingvid hemförsäljning och jämförbara försäljningsformer. När det gälleravtalslagen är av särskilt intresse i förevarande sammanhang den år 1976införda civilrätlsliga generalklausulen i 36 S- Enligt generalklausulen fåravtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende om villkoret är oskäligt. Tillkonsumentskyddslagstiftningen hör även den av antagnakonsumentkreditlagen, vilken träder i kraft . Till grund förlagstiftningen låg ett förslag av kreditköpskommittén. Lagen, som innehållerregler av såväl näringsrättslig som civilrättslig art, gäller när kredit lämnaskonsument för huvudsakligen enskilt bruk. 1 lagen finns bestämmelser ominformation i kredilsammanhang och om kontantinsats vid kreditköp. Genom lageninskränks möjligheterna för den som har sålt en vara på kredit att ta tillbakavaran vid bristande betalning från köparens sida. Såväl reglerna ominformationsplikt som bestämmelserna om kontantinsats och återtaganderält harknutits an till det näringsrältsliga systemet i marknadsföringslagen resp.avtalsvillkorslagen. Konsumentkreditlagen innehåller också regler om köparensbefogenheter mot annan kreditgivare än säljaren (s. k. treparlsförhållanden),förbud mot vissa fordringsbevis m. m. Vidare uppställs regler som begränsarkontohavares betalningsansvar gentemot kontoföretag i fall då belopp påförskontot genom att kontokort används av obehöriga. Konsumentkreditlagenmedför en väsentlig inskränkning av tillämpningsområdet lag omavbetalningsköp. Avbetalningsköplagen gäller nämligen f n både för konsumentkreditköpoch för avbetalningsköp mellan andra parter. Sedan kreditköpkommittén hade lagtfram sitt förslag till konsumentkreditlag återstod för kommittén bl. a. attutreda behovet av en ny särskild avbetalningsköplag för det återståendebegränsade tillämpningsområdet. Inför arbetet med denna del avutredningsuppdraget ombildades kommittén och tog namnet kreditköputredningen.Denna har i betänkandet (SOU 1974:24) Näringsidkares avbetalningsköp m. m. lagtfram förslag till en LU 1977/78:30 18 Förslaget har i huvudsak fått etl välvilligt mottagandeunder remissbehandlingen och ligger till grund för propositionens förslag tilllag om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. Utskottetkommer i det följande att lämna en redogörelse för lagförslagets innehåll ochgöra vissa kommentarer med anledning av förslaget. Vidare behandlar utskotteten under den allmänna motionstiden väckt motion om detaljisters och andrasmåföretagares rättsliga ställning. Lagenom avbeialningsköp mellan näringsidkare m. fl. Den nya lagen om avbetalningsköp bygger i storutsträckning på den nuvarande avbetalningsköplagen. Den är tillämplig på köpdär säljaren är pri valperson och köpa ren näringsidkare, köp där båda parterär privatpersoner och köp där båda parter är näringsidkare. Lagenstillämpningsområde omfattar också fall där köparen inte är privatperson meninte heller kan betecknas som näringsidkare. Som exempel på sådana köpare nämnsi propositionen icke näringsutövande dödsbon, stiftelser och ideella föreningarsaml statliga och kommunala myndigheter. Den största praktiska betydelsen tordelagen dock få i fråga om kreditavtal mellan näringsidkare. Lagenstillämpningsområde är begränsat till avbetalningsköp. I motsats till konsumentkreditlagenreglerar avbetalningsköplagen således inte andra former av kreditköp.Avbetalningsköplagen innehåller en tvingande reglering som främst syftar tillatt ge avbetalningsköparen ett skydd mot alltför stränga påföljder om han flrsvårt att fullfölja köpet. Sålunda begränsar lagen säljarens möjligheter attkräva ut betalning i förlid eller att återta varan. Sådana åtgärder får vidtasendast om köparen har gjort sig skyldig till allvarligare kontraktsbrott.Köparen garanteras vidare en rimlig ekonomisk uppgörelse med säljaren, om varanmåste återlämnas. Reglerna i den nya avbetalningsköplagen har anpassats tillkonsumenlkreditlagens systematik och terminologi. Förslagettill ny avbetalningsköplag bygger på förutsättningarna att parterna i ettavbetalningsköp utanför konsumentkreditområdet normalt är mera jämbördiga änvad som är fallet inom konsumentkreditområdet saml att man bör kunna ställahögre krav på den köpare som är näringsidkare än på en konsument när det gälleratt tillvarata de egna intressena. En annan omständighet som har tillmättsbetydelse vid utformningen av förslaget är att del vid avbetalningsköp mellannäringsidkare ofta rör sig om dyrbara varor och stora krediter. Dessautgångspunkter har medfört att dels en del av konsumenlkreditlagens regler inteåterfinns i den nya avbetalningsköplagen, dels att vissa bestämmelser fått ennågot annan utformning i avbetalningsköplagen än i konsumentkreditlagen. Somexempel på regler i konsumentkreditlagen, som inte återfinns iavbetalningsköplagen, kan nämnas bestämmelserna om informationsplikt i frågaom effektiv ränta m. m., krav på kontantinsats och kreditköparens befogenhetermot annan kreditgivare än LU 1977/78:30 19 säljaren(trepartsförhållanden). När del gäller t. ex. användningen av förbehåll omåtertaganderält, användningen av kopplingsförbehåll och möjligheterna attutkräva restskuld har avbeialningsköplagens regler utformats på annat sätt änkonsumenlkreditlagens motsvarande bestämmelser. mening är det en avgjord fördel att den nya avbetalnings-köplagensregler ansluter till konsumenlkreditlagens systematik och terminologi.Härigenom förenklas arbetet med utformningen av avbetalningskontrakt samtidigtsom missförstånd och misstolkningar lättare kan undvikas. Vidare underlättas deexekutiva myndigheternas handläggning av ärenden om återtagande av varor m. m.Flera remissinstanser har hävdat att man i sådant syfte borde ha sammanförtbestämmelserna om konsumenlkredilköp och övriga avbetalningsköp i en lag.Utskottet finnersigförsindel böra godta den nu valda lagstiftningstekniken, somöverensstämmer med den som använts i fråga om de rent köprättsligabestämmelserna (konsumentköp-lag-köplag). Utskottet vill emellertid erinra omvad utskottet anfört i betänkandet LU 1977/78:22 om att en systematisering avrättsreglerna på det konsumenirättsliga området bör komma tillstånd. Närdet gäller frågan om innehållet i den nya avbetalningsköplagen kan konstaterasatt flera av de bestämmelser som tagits in i konsumentkreditlagen, t. ex. deom information om effektiv ränta och om krav på kontantinsats, lämpar sigmindre väl för kreditförhållanden näringsidkare emellan. Utskottet delar därfördepartementschefens uppfattning att dessa regler inte bör överföras lill dennya lagen. Vid utformningen av bestämmelserna i denna måste vidare beaktas attdet i kreditförhållanden mellan näringsidkare som regel är fråga om dyrarevaror och större krediter än som förekommer i konsumentsammanhang. Störrehänsyn måste därför tas till intresset av alt säljaren/kreditgivaren kan skyddasin fordran, något som i sin lur har betydelse för dennes möjlighet ochbenägenhet alt använda avbetalningsköpet som kreditform. Den avvägning som ilagförslaget gjorts mellan köparens skyddsintresse och säljarens/kreditgivarensintressen finner utskottet lämplig. Underutredningsarbeiat aktualiserades frågan huruvida vissa näringsidkare bordeundantas från avbeialningsköplagens tillämpning och i stället omfattas avkonsumenlkreditlagens regler. Som exempel härpå nämndes fiskare, hantverkareoch lantbrukare. Såväl kreditköputredningen som praktiskt taget allaremissinstanser har dock avvisat tanken på att särskilda regler skall gälla fören del näringsidkare som kredittagare. Departementschefen ansluter sig tilldenna ståndpunkt. Utskottet vill för sin del framhålla att av näringsidkarna ärdet framför allt mindre eller medelstora företag som använder sig avavbeialningsköp för att anskaffa maskiner till rörelsen. betänkande framgår sålunda att man för byggnads-ochanläggningsbranschens del har uppskattat att de medelstora entreprenadföretagenbegagnar sig av avbetalningsköp vid betydligt mer än hälften av sinamaskinanskaffningar och att i fråga om mindre entreprenadföretag LU 1977/78:30 20 andelenavbetalningsköp uppgår till . Även inom lantbruket och skogsbruketsamt inom åkeribranschen är avbetalningsköp vanligt förekommande vidanskaffning av fordon och maskiner. Samma gäller också beträffande t. ex,taxiförelag och mindre verkstadsföretag. Av utredningens betänkande framgårvidare att problem med att genomföra avbetalningsköpen synes uppkommahuvudsakligen för myckel små och kapitalsvaga företag under oerfaren ledning.För denna kategori av köpare är det viktigt att lagen ger etl tillräckligtskydd mot alltför stränga påföljder, om svårigheter uppstår att fullföljaköpet. Enligt utskottets mening ger den föreslagna avbetalningsköplagen ettsådant skydd. Utskottet vill stryka under att reglerna är tvingande tillköparens förmån och följaktligen ej kan avtalas bort. Såsom departementschefenpåpekar innebär den nu föreslagna lagstiftningen i praktiken en särreglering påkreditköpsområdet för sådana näringsidkare som i fråga om skyddsbehov stårkonsumentköparen nära. Att därutöver införa ytteriigare regler för en delnäringsidkare kan utskottet inte finna påkallat. Beträffande de mindrenäringsidkarnas rättsliga ställning i övrigt återkommer utskottet i ettföljande avsnitt. Somframgår av det tidigare anförda är den föreslagna lagen tillämplig även päavbetalningsköp mellan privatpersoner. Sådana köp är dock relativt ovanliga.Under utredningsarbetet har övervägts om denna kategori köp i stället bordehänföras till konsumenlkreditlagens tillämpningsområde. Som departementschefenframhåller (s, 55) måste emellertid den avvägning mellan säljares/kreditgivaresoch köpares motstående intressen som har gjorts i konsumentkreditlagen anses iflera hänseenden föga lämplig för kreditköp direkt mellan två privatpersoner.Utskottet delar därför departementschefens uppfattning att sådana köp börhänföras under den nya avbetalningsköplagen, Lagensolika bestämmelser i övrigt föranleder inget särskilt yttrande från utskottetssida, I propositionen berörs två kreditformer beträffandevilka något förslag till lagstiftning inte läggs fram, nämligen leasing ochfactoring. Dessa kreditformer har fått allt större betydelse under senare årmen har inte underkastats någon särskild civilrättslig reglering. Närdel gäller leasing, varmed avses långtidsulhyrning av t, ex, maskiner ellerfordon, kan påpekas att regeringen i en nyligen framlagd proposition(1977/78:137) föreslagit vissa bestämmelser rörande leasing av fordon. Bl, a,förs del trafikrättsliga ansvaret - dvs, ansvaret för fordonets skick, skattenoch trafikförsäkringen -över från uthyraren lill hyresmannen, Factoringinnebär i allmänhet alt ett finansieringsföreiag (faclorn) lämnar rörelsekreditåt ett försäljningsföretag mot säkerhet i företagets fakturafordringar, vilkaöveriåts eller pantsälts hos faclorn. Frågan om köparens ställning vidfactoring har tidigare prövats av utskottet och med anledningav en motion med yrkande om att gällande regler skulle ses över i LU 1977/8:30 21