bet · G101KU48 · 1977-12-31 00:00:00 — medanledning av motioner angående l I delta betänkande behandlas motionerna1977/78:214, 252, 645, 646 och 1421. I woiionen 1977/78:2H av () ochAnna () hemställs attriksdagen uttalar som sin mening att den diskriminerande behandlingen avkvinnor i samband med prästutbildning, prästvigning och ämbetsutövning i densvenska kyrkan måste upphöra och att det i motionen anförda ges regeringen tillkänna. Imoiionen 1977/78:252 av m. fl. (fp) hemställs att riksdagensom sin mening uttalar att vägran att prästviga kvinnor och särvigning på grundav att vissa män ej vill prästvigas med kvinnor icke står i överensstämmelsemed gällande lag och med en demokratisk människosyn. Imotionen 1977/78:645 av m. fl. (s) hemställs att som sinmening ger regeringen till känna att den diskriminerande behandlingen avkvinnor i samband med prästutbildning, prästvigning och ämbetsutövning i densvenska kyrkan måste upphöra. i motionen 1977/78:646 av () ochBengt () hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omåtgärder mot diskriminering av kvinnliga präster. Imotionen 1977/78:1421 av () hemställs att som sinmening uttalar att det inom ramen för finns platsför två meningsriktningar avseende den teologiska tolkningen av kvinnans rättatt vigas till präst och bekläda prästämbete. Beträffandemotiveringarna hänvisas till motionerna. Behörighetslagenstillkomst m. m. äger kvinna likabehörighet som man att efter förtjänst och skicklighet befordras tillprästerlig tjänst. Lagen (1958:514) om KU 1977/78:48 KU 1977/78:48 2 kvinnasbehörighet till prästerlig tjänst tillkom i kyrkolagsordning, dvs. medriksdagen(prop. I958:B 19, ILU B5,rskr B9)samt med allmänt kyrkomötes samtycke. Frågansförhistoria i kan ledas ''' /aka till sakkunniga förutredning av frågan om beredande a\ Riksdagenbegärde 1946 utredning om kvinnas behörighet till kyrkliga ämbeten ochtjänster. Utredningen (ordf N. ) tillsattes . 1950 avgav utredningenbelänkande där majoriteten förordade att kvinna skulle få behörighet tillprästerlig tjänst. 1955begärde att Kungl. Maj:t måtte för nästa kyrkomöte och därefter förriksdagen framlägga förslag som ger kvinna behörighet att inneha prästämbete. Vid1957års kyrkomöte framlade Kungl. iVtaj:t i skrivelse förslag till lagomkvinnas behörighet till prästerlig tjänst. Förslaget överensstämde i sak med1958 års lag i ämnet. Skrivelsen behandlades av särskilda utskottet (nr 1), somförordade att kyrkomötet skulle förklara sig inte kunna godkänna förslaget. Iargumenteringen ingick en längre utredning om syn på frågan.Utskottet uttalade i denna del sammanfattningsvis: Det synes alltså vara allmänt medgivet, att nyatestamentet vid en objektiv undersökning av dess budskap befinnes lära, attprästämbetet icke är avsett för kvinnor. Denna uppfattning bygger icke pålösryckta ställen eller enskilda utsagor, som icke har något sammanhang med nyatestamentets tankar i övrigt, utan på en noggrann analys av hela detnytestamentliga materialet, liksom den stödes av exegeternas "bestämda ochpä noggranna forskningar vilande mening", såsom det heter i det nyssnämnda uttalandet. har detta varit avgörande, när det gällt att taga ställning tillförslaget om kvinnas behörighet till prästämbete. Föreligger del allvarliga,med starka bibliska skäl motiverade betänkligheter mot ett förslag (av vad slagdet vara må), måste en evangelisk-luthersk kyrka ställa sig avvisande. Fyra av utskottets 14 ledamöter reserverade sig förgodkännande av lagförslaget. Kyrkomötetföljde utskottets hemställan och förklarade sig alltså inte kunna godkännalagförslaget. 1 fråga om motiveringen följdes inte utskottet. 1 stället antogsett uttalande som innebar att kyrkomötet inte tagit någon avgörande ställningtill frågan om kvinnas behörighet till prästerlig tjänst. Kyrkomötet ansåg detangeläget att beslut som binder den kommande utvecklingen inte fattas förränman inom kyrkan vunnit större enighet och klarhet beträffande utformningen avprästämbetet. Maj:t proposition med förslag till lag om kvinnas behörighettill prästerlig tjänst. Detta antogs av A-riksdag och-efter KU 1977/78:48 3 nyproposition även av B-riksdag. Därefter framlades förslaget för 1958års kyrkomöte i skrivelsen nr 1. Skrivelsen behandlades av särskilda utskottet(bet. nr 2). Utskottet konstaterade inledningsvis att full enighet rådde ifråga om följande tre huvudpunkter: Önskemålet om kvinnas behörighet har hos mänga,såväl präster som lekmän, framsprungit ur en ärlig omsorg om kyrkan i syfte altöka hennes möjligheter alt tjäna evangeliet. Utskottet är enigt i den uppfattningen, att fråganom kvinnas behörighet måste prövas inför , tolkad med hjälp avvår kyrkas bekännelseskrifter. Utskottet är enigt i den övertygelsen, att medJesus och har kommit en helt ny syn på kvinnan och att allhänsyn måste tagas till denna nya syn vid bedömandet av frågan om kvinnastillträde till prästämbetet. Särskilda utskottet konstaterade att det trots denredovisade samstämmigheten fanns skiljaktiga meningar i huvudfrågan beroendepå olikheter i bibelsyn och tolkning av kyrkans reformatoriskabekännelseskrifter. Därefter anförde utskottet följande: Inom utskottet har emellertid rått en önskan att geuttryck åt en samfälld mening beträffande vissa med lagförslagets genomförandesammanhängande frågor. Vare sig nu lagförslaget bifalles eller avslås, kommernämligen den kyrkliga gemenskapen att utsättas för påfrestningar. Men då detför kyrkans gärning i vårt folk är av vital betydelse att undvika enkyrkosplitt-rande söndring finner utskottet del nödvändigt att dessa skiljaktighetericke får överdrivna eller tillspetsade uttrycksformer och att ingendera meningsriktningenutsattes för sådan påverkan, som kan uppfattas såsom åsiktsförföljelse ellerinträng på samvetets frihet. Skullenu lagförslaget bifallas, finner utskottet det därför angeläget att hävda, attdetta icke får medföra skyldighet för biskop att mot sin religiöst grundadeövertygelse viga kvinna till präst. Likaså vill utskottet som sin samfälldamening framhålla, att präst icke bör åläggas att i tjänsten utföra sådant somuppenbarligen skulle kränka hans samvete på grund av den övertygelse, han hyseri denna fråga. Inte heller får prästlöftena tolkas så; att. den, som ställersig avvisande till kvinnliga präster, icke skulle kunna avlägga dem. Vidaretorde, där prästerlig tjänst skall utan föregående val tillsättas av Kungl.Maj:t eller domkapitel, kyrkorådet i sitt yttrande kunna ge till känna,huruvida det önskar, att kvinna därvid ej må komma i fråga. Ävenom dessa grundsatser tillämpas, lär det icke kunna helt undvikas, alt det nyaläget stundom kan vålla samvetsbetänkligheter, slitningar eller missnöje.Utskottet förutsätter emellertid, att biskopsmötet ägnar dessa frågortillbörlig uppmärksamhet. Särskilda utskottet gick därefter i ett längreargumenterande avsnitt in på sakfrågan och konstaterade att det "enligtden evangelisk-lutherska uppfattningen av bibel och ämbete, från vilkenutskottet i sina överväganden har utgått," inte föreligger principiellahinder för kvinna att inneha kyrkans ämbete. Utskottet fann av dessa ochandra anförda överväganden sig KU 1977/78:48 4 övertygatom att kyrkomötet i sak borde gå Kungl. Maj:ts förslagtill mötes. Detta förordade utskottet också i sin hemställan. Fem av utskottets 14 ledamöter reserverade sig för att kyrkomötet skulle förklarasig inte kunna godkänna lagförslaget. Kyrkomötet biföll utskottets hemställan med 69 röster mot 29 för reservationen. 26 ledamöter anmäldereservation mot det fattade beslutet. Här skall också antecknas att kyrkomöte hos Kungl. Maj:t anhöll om sådanaändringar i kyrkohandbokens ritual för biskopsvigning, prästvigning och kyrkoberdeinstallation som föranleddes av att också kvinna skulle kunna vigas till prästoch biskop samt installeras som kyrkoherde. Maj:ts skrivelse nr 1,beredningsutskottets betänkande nr 2.) Dessa ändringar har genomförts. i detta sammanhang kan vidare återges ett inläggi debatten i kyrkomötet av dåvarande statsrådetEdenman,sombl. Särskilda utskottet har ocksåansett det nödvändigt att skiljaktigheterna inte fåröverdrivna eller tillspetsadeuttrycksformer och att ingendera meningsriktningen utsattes för sådan påverkan som kan uppfattas såsom åsiktsförföljelse ellerintrång i samvetets frihet. Jag kan här helt ansluta mig till utskottet, och jag talar idet fallet på en fullständigt enig regerings vägnar, i min egenskap av ecklesiastikminister vill jag hävda den meningen, att lagstiftningen och statsorganenså litet som möjligt böringripa i personliga religiösa förhållanden. Någon åsiktsförföljelse från statens sida kan inte gärna vara att befara, så länge vi har vårt nuvarande demokratiska samhällsskick. Direkta åsiktsförföljelser mellan olika grupper, som äraktivt verksamma inom kyrkan, borde i varje fall kunna undvikas medinomkyrkliga medel. Jag är särskilt angelägen framhålla att det finns all anledning antaga att dekvinnor som önskarbli präster kommer att undvika allt som kan leda tillstrid, detta just av omtanke om kyrkans bästa,och att de självmant kommer att söka sig till de områden av kyrkans verksamhet därde bäst behövs. En biskop, som har givit till känna att han av trosskäl anser sig förhindrad att prästviga kvinnor, torde inte löpa den minsta risk att över huvud taget bli ställd i den situationen att en kvinna begär att bli prästvigd av just honom. Det är orimligt att tänkasig att denna möjlighet skulle från något håll komma alt utnyttjas på det sättet.Det lär ju komma att finnas biskopar som är villiga att viga. Uttalanden av JO in. I JO:s ämbetsberätielse1962 refereras ett av JO avgiort ärende som gällde frågan huruvida prästeroch lekmannatjänstemän, som av religiösa skäl inte kunde tillerkänna prästvigning av kvinna giltighet, gjorde sig skyldigatill tjänstefel genom att i vissakonfiiktsituationer inta en negativ ståndpunkttill tjänstgöring av kvinnlig präst. 1 ärendet var ocksåfråga bl. a. huruvida biskop åsidosatt sin tjänstepliktgenom att medverka vid utfärdandet av vissa anvisningar, somsyntes ha varit ägnade att försvåra genomförandet av lagstiftningen rörande kvinnliga präster. KU 1977/78:48 5 telsen innehåller ett fylligt referat av ärendet (s. 193-224), till vilkethänvisas. JO har ämbetsberätielse (s.44851) behandlat frågan om biskops skyldighet att prästviga kvinna. Efter attha framhållit att prästvigningen, som förlänar den vigde prästämbetet och arenförutsättning för innehav av prästerlig tjänst, av ålder ansetts vara enkyrkans interna angelägenhet, (7» det är biskopen som förrättar prästvigningenoch han ensam som beslutar vem han vill viga samt att någon möjlighet att anförabesvär över biskops beslut att vägra viss person prästvigning inte tordefinnas, anförde JO följande: Med det anförda kan frågan om biskops rätt attvägra kvinna prästvigning synas vara besvarad. Föregen del finner jag dockfrågan mer komplicerad än så. En allmän förvaltningsrättslig grundsats i vårtland, som rimligen borde vara tillämplig också vid biskops utnyttjande av häraktuella befogenhet är att all ämbetsutövning skall grundas på objektivtgodtagbara skäl. Ovidkommandehänsyn bör självfallet inte få spela in vidavgörandet av om viss person skall få bli vigd till präst. Beträffande ovan redovisadeuttalanden årskyrkomöte anförde JO avslutningsvis följande: Vilken räckvidd som kan tillmätas dessa uttalandensynes mig icke helt klart. Det häri den allmänna debatten hävdats, att avuttalandena skulle följa att biskop har full frihet att välja om han villprästviga kvinna eller icke. Att kyrkomötet och troligen också regeringen ansågatt de dåvarande biskoparna skulle äga sådan frihet synes mig tämligen tydligt.Men när man drar den slutsatsen att också kommande biskopar för all framtidskall äga samma frihet, befinner man sig enligt min mening på vansklig mark.Jag kan inte frigöra mig från det intrycket, att man här gör ett avsteg frånvad som eljest är brukligt i vårt land. Man strävar ju efter att tillämpning avlagar och förfiittningar skall bli så enhetlig som möjligt i olika delar avlandet. Än så länge kan man måhända hävda, att opinionen inom något stiftavgjort är emot kvinnliga präster, och det framstår då icke så stötande ombiskopen vägrar att att viga sådana. Men vad händer, när opinionen svänger såatt man även inom det stiftet accepterar tanken på kvinnliga präster? Kan detvara rimligt, att någon då tillträder biskopsämbetet med föresats att aldrigviga någon kvinna till präst? I ett 1974 avgjort ärende, som inte redovisats iämbetsberättelsen, har JO erinrat om sina ovan återgivna uttalandensamt tillagt följande: Min inställning har inte förändrats. Snarareställer jag mig än mer frågande inför rimligheten av att alltjämt betraktasamvetsklausulen som gällande. Jag vill emellertid också säga, att vi här stårinför en svårbedömd rättsfråga, som slutligt kan lösas endast genom ettavgörande av domstol i högsta instans. En parallell kan i viss mån dragas medden segslitna frågan om prästs skyldighet att viga frånskild. Min förhoppningär dock att frågan inte skall behöva tillspetsas så att en domstolsprocess blirnödvändig. I ett avgjort ärende, som gälldekyrkas upplåtande för vigsel, förrättad av kvinnlig präst, uttalade JO vikatt pastor- som enligt KU 1977/78:48 6 sedvanerättvar den som i första hand beslutade om kyrkans upplåtande för förrättning isvenska kyrkans ordning - i princip hade att fatta sitt avgörande i sådan frågautan sidoblickar på vilken präst som skulle officiera. Vidare uttalade JOLundvik som sin bestämda mening, att möjligheten att få disponera över kyrkaför förrättning i ordning inte får göras beroende av om denkallade prästen är man eller kvinna. Med anledning av förfrågningar om den betydelseregeringen tillmätte kvinnoprästfrågan i olika sammanhang, framför allt vidbiskopsutnämningar, formulerade dåvarande statsrådet , föredragande ikyrkofrågor, i samråd med dåvarande statsrådet . i en i februari1972 dagtecknad promemoria följande, som angavs kunna användas som ett slagsstandardsvar; Det går en principiell, rentav kategoriskskiljelinje mellan den åsikisfrihei som präster bör ha - liksom andramänniskor- när det gäller kvinnliga präster och det ämbetsansvar som vilar påinnehavaren av en prästerlig tjänst. Den som åtar sig en sådan tjänst, det måvara som biskop eller annan präst, måste naturligtvis, liksom alla övrigainnehavare av tjänst, vara beredd att fullgöra de uppgifter som följer medtjänsten. Det hör till en biskops ämbetsplikter -men också endast till hans, ejandras-att viga till präst, och detta, lags tillkomst, utankönsdiskriminering. Det säger sig självt, att ingen enskild, vare sig statsrådeller biskop, kan upphäva en lag, antagen av riksdag och kyrkomöte. Frågesvari rilsdagen m. m. HerrSjöholm(fp)framställdedenl6oktoberl974(RD 101s.69)en fråga till statsministern om regeringen ämnar "vidtaga någonåtgärd i avsikt att få slut på den förödmjukande diskriminering av kvinnan somförekommer inom statskyrkan". Frågan överlämnades till föredragande statsrådeti kyrkofrågor Hans Gusstafsson för besvarande. I sitt svar (RD 113 s. 67) anförde statsrådet : torde med sin fråga avse främst defall då kvinnor vägrats prästvigning. Dethar i olika sammanhang hävdats att biskop inte är skyldig att mot sin religiöstgrundade övertygelse viga kvinna till präst. Därvid brukar man åberopa den s.k. samvetsklausulen, dvs. vissa uttalanden i samband med tillkomsten avden lag som ger kvinna samma behörighet som man till prästerlig tjänst. Dennärmare innebörden av samvetsklausulen är omstridd. Enligt min mening ger deninte biskop rätt att vägra kvinnor prästvigning på grund av deras kön. Jagvill i detta sammanhang upplysa om att regeringen vid utnämning av biskopargivit företräde åt kandidater som kunnat förväntas viga kvinnor till präster.Trots detta finns fortfarande ett motstånd mot kvinnliga präster. Det finnsalltså behov av ytterligare åtgärder för att jämställa kvinnorna med männensåväl i fråga om prästvigning som när det gäller arbetsförhållandena. Vilkaåtgärder som bör vidtagas bör i första hand ses som en inomkyrklig fråga ochjag räknar därför med att nästa års kyrkomöte kommer att aktualisera den. KU 1977/78:48 7 Den s, k. samvetsklausulen har också fått ett visstinflytande på personalpolitiken i stifien. Så har man i allmänhet sökt undvikaatt kvinna placeras i pastorat där det finns en manlig präst som är motståndaretill kvinnliga präster. Detta har på vissa håll lett till svårigheterattplacera kvinnliga präster. Jag vill inte fördölja att jag är besviken överutvecklingen efter tillkomsten av lag. Men jag hoppas att kyrkan skallvisa sig ha kraft att lösa de frågor som återstår för att skapa en verkligjämställdhet mellan kvinnor och män inom kyrkan. i (fp) anmälde den 1februari 1977 en interpe/lation (1976/77:89) till kommunministern om särvigningav manliga prästkandidater m. m. 1976/77:61 s. 152-153). Interpellationenbesvarades av kommunminisiern (), somdärvid anförde följande (prot. 1976/77:81 s. 150 ff.): i har frågatmig om jag delar hans uppfattning att särvigning av manliga prästkandidater ären uppenbar könsdiskriminering av kvinnor och, ifall svaret är ja, om jag dåavser att aktivt medverka till att denna och övrig könsdiskriminering inomsvenska kyrkan borttages. Enoeftergivlig förutsättning för innehav av prästtjänst i ärprästvigning. Frågan om en person, som så önskar, skall få bli vigd till prästavgörs av vederbörande biskop. Denne har därvid som tjänsteplikt att pröva omgällande villkor för prästvigning är uppfyllda. Prövningen omfattar bl. a. enallmän lämplighetsprövning. Även om prästkandidaten uppfyller de formellakraven ger detta honom inte någon rätt att bli prästvigd. Biskopen kan intetvingas att viga den han finner olämplig. A andra sidan kan han inte hellerhindras att prästviga den han finner formellt behörig och lämplig. Sedanden äger kvinna lika behörighet som man att efter förtjänst ochskicklighet befordras till prästerlig tjänst. Detta bestämdes i en lag av 1958som tillkom i kyrkolags ordning, dvs. efter samfällda beslut av Kungl. Maj:toch och med samtycke av allmänt kyrkomöte. Förslagtill en lag med angivna innehåll framlades första gången årskyrkomöte. Dess särskilda utskott avstyrkte förslagets godkännande medmotiveringen att "vid en objektiv undersökning av dessbudskap befinnes lära, att prästämbetet icke är avsett för kvinnor". Dennauppfattning förklarades bygga på en noggrann analys av hela det nytestamentligamaterialet och även stödjas av exegeternas "bestämda och på noggrannaforskningar vilande mening". Kyrkomötet förklarade sig inte kunna godkännalagförslaget. Men i fråga om motiveringen följdes inte utskottet. Kyrkomötetansåg det angeläget att beslut som binder den kommande utvecklingen inte fattasförrän man inom kyrkan vunnit större enighet och klarhet beträffandeutformningen av prästämbetet. Påföljandeår antogs lagförslaget av , varefter det på nytt framlades förkyrkomötet, som då godkände förslaget. Frågan hade vid mötet beretts av särskildautskottet, som efter en längre argumentering konstaterade att det enligt denevangelisk-lutherska uppfattningen av bibel och ämbete inte föreliggerprincipiella hinder för kvinna att inneha kyrkans ämbete. Utskottet gjorde ävenvissa uttalanden om tillämpningen av den föreslagna lagen, ifall den skulleantas. Det är dessa uttalanden som har kommit att betecknas samvetsklausulenoch som inte föranledde någon erinran från kyrkomötets sida. Bakgrunden tillutskottets uttalanden var de KU 1977/78:48 8 skiljaktigameningar i huvudfrågan som förelåg inom utskottet, beroende på olikheter ibibelsyn och tolkning av reformatoriska bekännelseskrifter.Uttalandena, som var enhälliga, syfiade till alt förebygga en kyrkosplittrandesöndring. Utskottetfann del nödvändigt att skiljaktigheterna inte fick överdrivna ellertillspetsade uttrycksformer och att ingendera meningsriktningen utsattes försådan påverkan som kunde uppfattas som åsiktsförföljelse eller intrång påsamvetets frihet. Ett bifall till lagförslaget fick enligt utskottets meninginte innebära skyldighet för biskop att mot sin religiöst grundade övertygelseviga kvinna till präst. borde inte åläggas att i tjänsten ulföra sådantsom uppenbarligen skulle kränka hans samvete på grund av den övertygelse hanhyste i frågan. Inte hellerskulle prästlöftena tolkas så, att den som ställersig avvisande till kvinnliga präster inte skulle kunna avlägga löftena, Dettaär det väsentliga innehållet i den s. k. samvetsklausulen. Den sista punkteninnebaratt även sådana manliga prästkandidater som inte accepterar kvinna sominnehavare av prästämbetet skulle kunna vigas till präster. Vidett biskopsmöte uttalade biskoparna - på fråga från högkyrkligthåll - som sin uppfattning dels att olika kyrkliga riktningar icke från kyrkligsynpunkt bör vara diskriminerade när det gäller utnämning till kyrkligatjänster, dels att, när klara trosskäl åberopas, separat prästvigning må kunnabeviljas. Räckviddenoch den närmare innebörden av samvetsklausulen är emellertid omstridda. a. diskuterats vid fiera tillfällen i och på kyrkomötet. Utvecklingenefter tillkomsten av lag har bl. a. inneburit att motståndet motkvinnliga präster till stor del har försvagats. Antalet kvinnliga präster harökat kraftigt . Även om de i allmänhet torde varaaccepterade både inom samhället i stort och inom kyrkan, återstår det mycketinnan en verklig jämställdhet har uppnåtts mellan män och kvinnor inom kyrkansämbete. Det finns fortfarande på många håll kvar ett motstånd mot kvinnligapräster. Jag vill ge klart uttryck för min uppfattning att detta motstånd ärmycket beklagligt. Dethar förutsatts ankomma i första hand på kyrkan själv att söka komma till rättamed problematiken. Vid kyrkomöte väcktes en motion, i vilken begärdesatt åtgärder borde aktualiseras för att den s. k. samvetsklausulen inte alltframgent skulle kunna hävdas utgöra grund för aktivt motstånd mot kvinnligapräster. Kyrkomötet avslog motionen men uttalade bl. a.: Det förhållandet attinom finns grupper med motstridiga, på ömse sidor efterallvarlig prövning tillkämpade övertygelser i fråga om kvinnas tillträde tillprästämbetet är fortfarande ägnat att skapa situationer där slitningar,missnöje och samvetskonfiikter svårligen kan undgås. Enda sättet att skapamöjligheter för båda grupperna att tjäna evangeliets och kyrkans sak äralltjämt att följa de principer som ligger under de förut återgivna uttalandenafrån särskilda utskott, nämligen ömsesidigt hänsynstagande och respektför motpartens ärliga övertygelse. Ansvaret för att konfiiktanledningar imöjligaste mån undvikes och kritiska situationer inte tillätes utveckla sigtill för gemenskapen förödande konfrontation åvilar i första hand biskoparna.Försök att genom demonstrationsåtgärder eller tvång genomdriva den ena ellerandra ståndpunkten kan inte leda ut ur svårigheterna men däremot allvarligt skadakyrkan och den sak hon av sin Herre anförtrotts att tjäna. Vid behandling av enlikartad motion, som väckts vid /76. KU 1977/78:48 9 a. följande: Frågan om kvinnliga präster kan ses urperspektivet jämställdhet mellan könen. I den allmänna debatten har dettasynsätt dominerat. Men frågan har också religionsfrihetsaspekter. Det kan intebortses från att det motstånd mot kvinnliga präster som fortfarande finns kvari hög grad bottnar i en på trosskäl grundad tolkning av bibel och bekännelse.Här står sålunda emot varandra intressen som båda är grundlagsskyddade. Jagansluter mig till synpunkter. En noggrann värderingmåste göras av de intressen som här står emot varandra: ä ena sidan kravet påjämställdhet mellan män och kvinnor, å andra sidan respekten för en religiöstgrundad samvetsövertygelse. Jag vill nu inte närmare diskutera dennaintresseavvägning utan hänvisar till vad jag redan sagt om mitt beklagande avmotståndet mot kvinnliga präster. Denna svåra intresseavvägning bör göras isamband med behandlingen av det förslag till lag mot könsdiskriminering somaviserats i regeringsförklaringen och som jämställdhetskommittén getts i uppdragatt utarbeta.