bet · G101UU2 · 1977-12-31 00:00:00 — medanledning av motion om erkännande av Demokratiska saha-riska arabrepubliken m.m. Imotionen 1976/77:674 av m. fl, (vpk) yrkas bl. 1. att riksdagenhos regeringen anhåller a. attSverige fördömer och angreppskrig och deras brott mot de mänskliga rättigheterna, b. att erkännerDemokratiska sahariska arabrepubliken, c. altSverige i FN verkar för organisationens erkännande av Demokra tiska sahariska arabrepubliken. Ett andra yrkande i samma motion om humanitärtbistånd till Demokratiska sahariska arabrepubliken och Frente POLISARIObehandlades under föregående i samband med övriga bistånds frågor (jfrUU 1976/ 77:17). eller f. d. Spanska , som islutet av upphörde att vara ett spanskt territorium, är sedandess delat och annekterat av respektive . innanSpanien drog sig tillbaka hade den västsahariska befrielserörelsen , som grundades på mauretansk mark, utropat under namnet Demokratiska sahariska arabrepubliken. Till följdav områdets uppdelning mellan och kom självständighetsproklamationenatt bilda upptakten till en intensifierad gerillakrigföring, nu riktad mot denya utländska makthavarna. Bas för denna krigföring torde i första hand vara områdetkring i västra , dit flera tiotusental västsahariska flyktingarsökt sig. Gerillakriget synes ha trappats upp och medfört ett skärptspänningsförhållande även mellan och . Motsvarande gällerrelationerna mellan och sedan ett antal franska medborgare,verksamma i , tagits som gisslan av POLISARIO. Befrielserörelsenuppges ha vissa baser också inom det västsahariska territoriet och där ibetydande utsträckning kunna obehindrat förflytta sig. Däremot håller rörelsenav allt att döma inga städer eller större befolkningscentra. Det var som en följd av den tilltagandeinternationella kritiken och påtryckningar från FN:s sida som år 1973började vidta vissa åtgärder 1 Riksdaiieii 1977/78. UU 1977/78:2 2 beträffandesin västsahariska provins med sikte på en avkolonisering, däribland enfolkomröstning rörande områdets framtida status som skulle ha ägt rum . Redantidigare hade dock rest anspråk på och därvid begagnatsig av historiska, etniska och andra argument. Efter hand kom motsvarandeanspråk att framföras även från sida. Påbegäran av avgav i oktober1975 ett rådgivande yttrande beträffande bl. a. områdets status vid tiden innanden spanska koloniseringen kom till stånd. Domstolen fann attvissa stammar i då hade stått i ett visst lydnadsförhållande tillMarockos och att nyttjanderätten till viss mark hade skapat en dellegala band med men att varken eller utövatsuveränitet över området. De band som funnits var inte av den arten att dekunde påverka tillämpningen av principen om självbestämmanderätt. Påuppmaning av kung tågade en obeväpnad marockanskmarschkolonn på hundratusentals personer in i området för att manifesteraMarockos anspråk och samhörighet med . , somsamma dag sammankallats på spansk begäran, uppmanade att omedelbartdra tillbaka marschdeltagarna (vilket också skedde) samt att samarbeta med FN ifråga om områdets framtida status. Kortdärefter återupptogs tidigare inledda trepartsförhandlingar mellan ,och . Dessa ledde till en principdeklaration somundertecknades i , enligt vilken utfäste sigatt avkolonisera och att överlåta sina skyldigheter och befogenheter påen övergångsadministration. 1 denna skulle förutom även ochMauretanien delta och den skulle samarbeta med (icke folkvalda)(Djemaa). Den spanska närvaron i skulle vara avveckladsenast , och Saharabefolkningens åsikter, uttryckta genomDjemaa, skulle respekteras. Spanienansåg sig genom Madriddeklarationen ha fullgjort sin dubbla skyldighet attbidra till en fredlig lösning av Saharafrågan och att iaktta principen omsjälvbestämmanderätt för befolkningen. Enligt mening ankom det nu påFN att se till att denna princip tillämpades antingen genom folkomröstningeller i någon annan lämplig form. Fyraveckor senare () antog tvåkonkurrerande resolutipner i den västsahariska frågan. I den ena resolutionen(3458 A), för vilken och övriga nordiska länder röstade, underströksbl. a. det västsahariska folkets rätt till självbestämmande och betonadesSpaniens och FN:s ansvar för territoriets avkolonisering och dess invånaresrätt att fullständigt fritt uttrycka sin vilja och besluta om sin framtid. FNskulle övervaka de arrangemang som , i samråd med alla berörda parter,förväntades vidta för att trygga folkets självbestämmanderätt. - Den andraresolutionen (3458 B), i vilken FN:s och ansvar inte på samma sättbetonas, tog fasta på den i träffade trepartsöverenskom- UU 1977/78:2 3 melsenoch bekräftade alla i hemmahörande folkgrupperssjälvbestämmanderätt. Vidare uppmanades de tre staterna att vidta erforderligaåtgärder för att låta befolkningen utöva sin självbestämmanderätt, genom friakonsultationer och med bistånd av en FN-representant. - Röstningsmönstret vari det förra fallet 88-0-41 och i det senare 56-42-43. Sverigesdåvarande FN-ambassadör fick uppdraget att som FN:sgeneralsekreterares representanf och i kontakter med samt olika företrädareför befolkningen i utröna förutsättningarna för att genomföra dekonsultationer rörande befolkningens önskemål som åsyftas i de båda nyssnämndaresolutionerna. Dessutom skulle denne undersöka vilken form FN:s närvaro ochmedverkan borde ta. Efter en resa till och VästraSahara kunde FN-ambassadören mot till generalsekreterarenöverlämna en interimsrap-port, vars innehåll dock icke gjorts känt. Sominledningsvis redan antytts, skedde och slag i slag POLISARlOisutropande av självständighet (), Spaniensdefinitiva tillbakadragande () liksom områdets formellaannektering och uppdelning mellan och . Undertiden gjordes från den särskilde FN-representantens sida ett nyttförsök att föra uppdraget i hamn och att då även komma till tals med demarockanska och mauretanska regeringarna. Dessa undanbad sig dock besök, varpåuppdraget förpuppades utan att därefter bli återupptaget. 1slutet av februari behandlades Saharafrågan också av den afrikanskaenhetsorganisationens (OAU) ministerråd. Från början gällde spörsmålet därhuruvida POLISARIO skulle erkännas av OAU som legitimabefrielserörelse. Sedan POLISARIO utropat som självständig statbeslöt ministerrådet att inte ta någon ställning till erkännandefrägan utanöverlämna avgörandet till de enskilda medlemsstaterna. Frågankom på nytt upp vid ett möte med OAU-staternas utrikesministrar,varvid en resolution antogs (med röstsiffrorna 29-2-10) i vilken bl. a. krävdesalt de utländska ockupationsstyrkorna skulle dras tillbaka frånVästra och landets integritet och suveränitet respekteras. Vidett därpå följande siaischefsmöte ersattes dock denna resolution med en annan,enligt vilken frågan om framtid skulle göras till föremål förett särskilt . Underhänvisning till det aviserade toppmötet uppsköts behandlingen av Saharafråganvid generalförsamling inom FN. Något dylikt toppmöte har alltjämtinte kommit till stånd. Vid den nu pågående generalförsamlingen i FN harärendet på nytt tagits upp och antogs enhälligt ettresolutionsförslag i vilket ånyo görs en hänvisning till OAU-beslutet om ettsärskilt toppmöte ägnat åt : Vidare uttalas förhoppningenalt en rättvis och varaktig lösning snabbt skall kunna nås vid ett sådant möteinom kort. I resolutionsförslaget bekräftas också principen UU 1977/78:2 4 omfolkens självbestämmanderätt i enlighet med FN:s tidigare s. k. kolonialdeklarationoch uppmanas OAU:s generalsekreterare att hålla FN underrättat om OAU:s vidareåtgärder i frågan. Påen fråga i rörande den svenska inställningen till detsahariska folkets rätt till självbestämmande och till den pågående ockupationenav svarade utrikesminister bl. Det är den inställning attVästra befolkning skall ges tillfälle att uttala sin mening om hur denönskar se områdets politiska framtid reglerad. Endast en lösning som tar hänsyntill befolkningen i och dess rättigheter och önskemål i enlighetmed FN:s principer för avkolonisering är godtagbar. har i linje härmedi FN stött den resolution som otvetydigt hävdat invånarnas rätt tillsjälvbestämmande. Sommedlem av säkerhetsrådet deltog aktivt i försöken att nå en lösning påVästra Sahara-krisen och därigenom minska risken för en väpnad konflikt mellande berörda parterna. Svåra motsättningar existerar dock fortfarande mellandessa. Någon lösning av problemet förefaller ej vara i sikte, och utvecklingenger anledning till oro. Utrikesministern erinrade vidare om de tiotusentalsmänniskor som lämnat området och lever i läger i under svåraomständigheter. har bidragit med över 11 milj. kr. till humanitärtbistånd bland dessa flyktingar och är därmed näst värdlandet denstörsta bidragsgivaren. 1ett följdsvar underströk utrikesministern att och Mauretaniensjälvfallet bär ett utomordentligt tungt ansvar och att det vilar på dessaländer att medverka till att saharierna får självbestämmanderätt och möjlighetertill fria val. Den svenska ståndpunkten har ytteriigare klargjorts vidsamtal med företrädare för den marockanska regeringen. Som framgår av den föregående bakgrundsredogörelsenhar den genom sitt agerande och sina uttalanden gjort klartatt den anser och annektering av somförkastlig och att FN måste fullfölja sitt hävdande av det västsahariskafolkets rätt att självt avgöra sin framtid. Utskottet erinrar vidare om detomfattande humanitära bistånd som lämnat till förmån för devästsahariska flyktingarna genom olika internationella hjälporganisationer. Utskottetanser att den västsahariska krisen innebär en allvariig risk för freden i helaområdet. Alla ansträngningar måste inriktas på alt fl till stånd en fredligförhandlingslösning. Vid sådana förhandlingar som rör det västsahariskafolkets rättigheter och framlid bör alla berörda parter, däribland POLISARIO,delta. UU 1977/78:2 5 Därmed finner utskottet del aktuellamotionsyrkandets första del väsentligen tillgodosett. Medanledning av den del av yrkandet som förespråkar ett svenskt erkännande avDemokratiska sahariska arabrepubliken vill utskottet erinra om sina tidigareställningstaganden till yrkanden av motsvarande art (bl. a. i sitt betänkandeUU 1974:10) och om de principer som enligt internationell rätt och svenskpraxis tillämpas när det gäller erkännande av stater och upprättande avdiplomatiska förbindelser med dessa. Till de kriterier som därvid bör varauppfyllda hör främst att den regering som avses skall utöva en effektivkontroll över staten i fråga och ha uppnått ett rimligt mått av självständighetutåt saml stabilitet inåt. Då marockanska och mauretanska trupper alltjämttorde kontrollera huvudstaden och alla viktigare orter i och dåledningen för liksom regeringen för den proklamerade republiken ochdess "nationella råd" av allt att döma uppehåller sig i ,saknas uppenbariigen de givna rekvisiten för ett erkännande. Vadbeträffar det tredje delyrkandet i motionen har utskottet anledning utgå frånalt i FN också fortsättningsvis verkar för att del västsahariska folkelskall fl sin fria självbestämmanderätt tillgodosedd i enlighet med FN:s egnaprinciper för avkolonisering. Utskottet hemställer medhänvisning till det anförda att avslår motionen 1976/77:674 i vadavser yrkandet 1. Närvarandevid ärendets slutbehandling: (), (),förste vice talmannen (), (), Anna-LisaNilsson (c), (), (), (), GunnelJonäng (c), (), (), (), CarlLidbom (s), Axel () och ().