bet · G101JuU25 · 1977-12-31 00:00:00 — Enligt BöVL gäller som huvudregel, att oguldna böterskall förvandlas, oberoende av orsaken till den uteblivna verkställigheten. Attlagstiftningen söm förutsättning för att inte göra avsteg från denna huvudregeltill den JuU 1977/78: 25 71 bötfälldesförmån föreskriver, att domstolen bara behöver finna fog för vissa antaganden,innebär mot den angivna bakgrunden inte någon avvikelse från allmännagrundsatser. Den nu föreslagna lagstiftningen återigen har som utgångspunkt,att bötesstraff inte skall kunna förvandlas. I ett system som har dennautgångspunkt bör en förändring av böter till fängelse inte kunna ske utan attdet föreligger ett rimligt mått av säkerhet för att de i lagen angivnaobjektiva och subjektiva rekvisiten är uppfyllda. Att dessa rekvisit "kanantagas" vara uppfyllda innebär knappast ett sådant mått av säkerhet. mening bör vanliga beviskrav gälla i frågan huruvida den bötfälldehar företagit de ekonomiska dispositioner åklagaren påstår och verkställighetav bötesstraffet därigenom har förhindrats samt huruvida den bötfällde harhandlat uppsåtligen, dvs. har haft direkt, indirekt eller eventuellt uppsåt medavseende på de vidtagna dispositionernas verkställighetshindrande effekt. Närdet gäller den effekt av den bötfälldes förfaranden som består i att han trotsde verkställighetshindrande dispositionerna alltjämt har betalningsförmåga,synes det däremot vara tillräckligt, om det föreligger så hög grad avsannolikhet att varje annat antagande framstår som orealistiskt och därförklart mindre sannolikt. Detta kan enligt lagrådets mening lämpligen uttryckasi lagtexten med en hänvisning till att omständigheterna skall vara sådana attdet måste antagas att den bötfällde likväl har behållit sin betalningsförmåga. bör det i fall, då verkställighetshinder har konstateratsbeträffande visst bötesstraff, kunna presumeras att hindret gäller även andra,nytillkomna böter, som har ålagts den bötfällde. Med den utgångspunkten harutskottet i andra stycket av förevarande paragraf föreslagit en bestämmelse avinnehåll att, om undanröjande av visst bötesstraff skall ske enligt förstastycket och det är känt att den bötfällde häftar för andra, bo ter, ocksådessa böter får undanröjas, även om den bötfällde inte på sätt som anges iförsta stycket har förhindrat verkställighet av dem. Lagrådetanser emellertid, att ett bötesstraff bör kunna ändras till fängelse endast omdet på sätt som föreskrivs i paragrafens första stycke har konstaterats, attden bötfällde uppsåtligen har förhindrat verkställighet av just det straffet.Ett beslut om ändring av bötespåföljden bör sålunda inte kunna grundas på ensådan presumtion som utskottet har angivit. Att man för varje enskiltbötesstraff i princip upprätthåller kravet på sedvanlig utredning omverkställighetshindrande dispositioner av den bötfällde torde få ringa praktiskbetydelse, eftersom det ju här rör sig om åtgöranden av den dömde som hargenerella verkningar på möjligheterna att över huvud.taget genomföraverkställighet mot honom. Enligtden av utskottet föreslagna lagtexten skall endast sådana ekonomiskadispositioner som den bötfällde har företagit efter det brott JuU 1977/78: 25 72 somhar föranlett bötesdomen kunna föranleda påföljdsförändring. Det kan ocksåsynas Ugga i sakens natur, att verkställighet av en brottspåföljd inte kanuppsåtligen förhindras genom åtgöranden som i tiden ligger före brottet.Utskottet framhåller emellertid, att undanhållande av egendom i paragrafensmening kan föreligga, om någon kontinuerligt tillgodogör sig resultatet avförfaranden som har ägt rum före bröt tet. Enligt utskottet kan situationen t.ex. vara den att en person före brottet har placerat tillgångar utomlands ochefter brottet alltjämt disponerar dessa som hinder för verkstäUighetföreligger. Lagrådet som i och för sig inte har någon erinrafi mot förslaget att de ekonomiskadispositionerna i princip skall ha ägt rum efter brottet vill i anslutningtill utskottets motivuttalanden framhålla den begränsning av möjligheterna atttillämpa de nya bestämmelserna sorn ligger i kravet att den bötfällde skall"uppsåtligen" ha förhindrat verkställighet. När det gällerekonomiska dispositioner av det slag som avses med det anförda exemplet,vilkas ekonomiska och rättsliga effekter inträder och inte ärberoende av några ytterligare åtgärder, måste det således krävas, att denverkställighetshindrande effekten i fråga om visst bötesstraff redan 'vid tidenför åtgörandena omfattades av den bötfälldes direkta, indirekta ellereventuella uppsåt. Den som t. ex. placerar sina tillgångar utomlands- utandylikt uppsåt med avseende på verkställigheten av ett eventuellt framtidabötesstraff och som kanske först ådrager sig ett sådant straffkommer sålunda inte att kunna med tillämping av bestämmelserna orn påföljdsförändringådömas fängelse enbart på den grund att han inte frivilligt utnyttjar deutländska tillgångarna för att betala böterna. Äandra sidan skall bestämmelserna givetvis kunna tillämpas t. ex. på den somstår i begrepp ätt begå ett bötesbrott eller som vet-med sig att han kommer attådraga sig ett vitesföreläggande och som innan han begår brottet resp. innanvitesföreläggandet utfärdas vidtar ekonomiska dispositioner av det här slaget imedvetande om ätt han därigenom kan komma att hindra verkställighet avbötesstraffet resp. av en dom varigenom vitet döms ut. En sådan lagtillämpningblir enligt lagrådets mening också möjlig med den föreslagna lagtexten,eftersom den bötfällde resp. den som förelagts vitet genom attkontinuerligt vidmakthålla de verkställighetshindrande effekterna av sina dispositionermåste anses även "efter brottet" ha uppsåtligen hindratverkställighet. Utskottetsförslag innebär såsom tidigare nämnts, att endast fängelse skall kunna träda istället för ålagda böter; någon annan påföljd skall alltså ej komma i fråga.Denna in:>kränkning i påföljdsvalet innebär en principiell avvikelse frånBrB:s regelsystem, vilket som regel överlämnar åt domstolen att i det enskildafallet välja den påföljd som med hänsyn till o.mständigheterna framstår som denlämpligaste efter en avvägning av individualpreventiva synpunkter ochallmänpreventionens JuU1977/78: 25 73 Samma valfrihet föreligger i de fall då domstol medtillämpning av reglerna i 27 kap. 6 § resp. 28 kap. 8 och 9 §§ BrB om påföljdsförändringhar att med undanröjande av en villkorlig dom eller en döm på skyddstillsynådöma annan påföljd. Starka sakliga skäl talar emellertid för utskottetsståndpunkt. Det är så gott som uteslutande allmänprevcntiva hänsyn som liggertill grund för de föreslagna nya reglerna om påföljdsförändring. Detta kommer ilagtexten till direkt uttryck i kravet på att en påföljdsförändring skall varapåkallad av hänsyn till allmän laglydnad. I långt högre grad än när det gällerde nyssnämnda bestämmelserna i om påföljdsförändring är syftet med de nyareglerna att göra den ursprungligen bestämda påföljden effektiv, dvs. attverka betalningsfrämjände på den aktuella gruppen av bötesgäldenärer. För attreglerna verkligen skall fä en sådan effekt torde det vara en förutsättning attåtminstone praktiskt sett endast fängelse kan ifrägakomma som ny påföljd. Inteminst av psykologiska skäl bör detta komma till uttryck redan genom lagreglernasutformning. Enligt lagrådets åsikt bör en regel att den nya påföljdenskall vara fängelse undantagslöst gälla för de fall då frågan om påföljdsförändringavgörs isolerat, dvs. utan samband med ådömande av påföljd för annanbrottslighet. I de fall åter dä något slag av konkurrenssituation föreligger ärbilden delvis en annan. Det är här fråga om dels fall då den bötfällde lagforsför andra brott som talan om påföljdsförändring förs mot honom, delsfall då den som har ådömts ett fängelsestraff med stöd av de nu föreslagnabestämmelserna senare, men innan detta straff verkställts, lagfors för nyeller nyupptäckt brottslighet. Elt strikt upprätthållande av principen att vidpåföljdsförändring endast fängelse skall kunna ådömas kan i .vissa av de nubeskrivna situationerna leda till mindre tillfredsställande resultat. Om t. ex.den bötfällde lagfors för annan brottslighet och domstolen finner atthan for denna brottslighet skall dömas till internering, ter det sig fögaändamålsenligt att ett fängelsestraff åläggs honom, eftersominterneringen ändå enligt 34 kap. 13 § BrB på verkställighets-stadiet kommeratt träda i stället för fängelsestraffet. Förskyller den nya brottsligheten fängelse, förefaller detnaturligare att domstolen utmäter ett gemensamt fängelsestraff än att denbestämmer två skilda straff, som sedan sammanläggs på verkställighetsstadiet. Att domstolen i konkurrenssituationer av den här artenskulle finna villkorlig dom eller skyddstillsyn vara den lämpligaste påföljdenför den nya brottsligheten torde visserligen komma att höra till undan-' tagen.Men om det inträffar, synes man kunna utgå från att de omständigheter somföranleder domstolens påföljdsval också medför ätt kravet på attpåföljdsförändring skall vara påkallad av hänsyn till allmän laglydnad intekoiiimer att anses uppfyllt. Och även om så någon 6 1977/78. JuU 1977/78: 25 74 enstakagång skulle vara fallet, skulle BrB:s regler om gemensam påföljdsbestämninginte utgöra något hinder mot att domstolen dömer till villkorlig dom ellerskyddstillsyn för de nya brotten men ålägger ett fängelsestraff fördet brott som har föranlett bötesdomen. Problemliknande dem som uppkommer i vissa av de nu beskrivna konkurrenssituationernainställer sig i fall då den som har ådömts fängelse med stöd av regeln ompåföljdsförändring senare, men innan detta straff verkställts, lagfors för nyeller nyupptäckt brottslighet. En särskild olägenhet framträder i densituationen att domstolen vid den senare lagföringen finner att påföljden förden nya brottsligheten bör bestämmas till sluten psykiatrisk vård. Domstolenskall då enligt utskottets förslag döma särskilt för det nya brottet tillsådan vård, medan fängelsestraffet består och alltjämt kan verkställas. Det ärtydligt, att det från kriminalpolitiska synpunkter vore önskvärt att i ställetvårdpåföljden fick ersätta fängelsestraffet. Avdet anförda framgår, att de problem som möter i konkurrenssituationer i vissafall inte kan lösas på ett tillfredsställande sätt, om domstolarna skall varaundantagslöst bundna vid principen att fängelse skall vara ersättningsstraffför böter. Att för dessa, sannolikt fåtaliga fall göra avsteg från dennaprincip synes inte inge betänkligheter, om möjligheten att tillämpa annan påföljdän fängelse begränsas till fall då det föreligger särskilda skäl. Denlösning lagrådet sålunda förordar föranleder vissa ändringar i utskottetslagförslag. Vad först gäller frågan om att skapa möjligheter till ådömande avgemensam påföljd i fall då frågan om påföljdsförändring prövas medatt den bötfällde lagfors för annat brott, föreligger enligt lagrådets meninginte behov av några särskilda regler. Lagrådet kan nämligen inte delautskottets uppfattning att ett beslut om ändring av påföljd enligt deföreslagna bestämmelserna inte skulle innebära, att den bötfällde i den meningsom avses i 1 kap. 6 § BrB döms för det brott som har föranlett bötesstraffet.En sådan tolkning överensstämmer inte med BrB:s terminologi. Så t. ex. talas i34 kap. 1 § om att någon "dömts för brott" till viss påföljd, och detlärer inte råda tvekan om att detta stadgande avser även det fall att någon somdöms till villkorlig dom eller skyddstillsyn sedermera med tillämpning avbestämmelserna om ändring av påföljd i 27 kap. 6 § resp. 28 kap. 8 och 9 §§genom beslut av domstol i stället har ådömts annan påföljd, t. ex. fängelse.Bestämmelserna i 1 kap. 6 § om ådömande av gemensam påföljd för flera brottblir sålunda enligt lagrådets mening utan vidare tillämpliga i de här aktuellasituationerna. Emellertid krävs en uttrycklig regel, lämpligen i 25 kap. 8 §,om att annan gemensam påföljd än fängelse får användas, om särskilda skälföreligger. Somen konsekvens av att BrB:s allmänna regler om ådömande av gemensam påföljd förflera brott i princip blir tillämpliga i sådana JuU 1977/78: 25 75 konkurrenssituationersom nu har beskrivits kommer också reglerna i 34 kap. om sammanträffande avbrott att bli tillämpliga, när någon som har ådömts fängelse med stöd av de nyareglerna om påföljdsförändring därefter men innan straffet har verkställtslagfors för nytt eller nyupptäckt brott. Den av utskottet föreslagnaundantagsbestämmelsen i 34 kap. 3 § bör således utgå. I nämnda lagrum bör däremottagas upp en regel av innebörd att ny, gemensam påföljd får åläggas endast omsärskilda skäl föreligger. Iprocessuellt hänseende innebär utskottets förslag, att rätten, sedan åklagarengjort ansökan om påföljdsförändring beträffande ett eller flera bötesstraff,skall kunna besluta om påföljdsförändring även beträffande andra böter somålagts den bötfällde och som han alltjämt häftar för. Något särskilt yrkande avåklagaren beträffande sådana böter krävs alltså inte enligt förslaget. En sådanordning torde i vart fall inte kunna upprätthållas, om man i enlighet medlagrådets förslag för varje enskilt bötesstraff kräver sedvanlig utredning omverkställighetshindrande dispositioner av den bötfällde. Även här bör denprocessrättsliga principen gälla att rättens beslut inte får avse mera ellerannat än som omfattas av åklagarens yrkanden. Det av utskottet föreslagna andrastycket av 25 kap. 8 § bör alltså utgå. Utskottet har föreslagit, att i 26 kap. 1 § andrastycket BrB skall tas upp vissa bestämmelser om det fängelsestraff som skallkunna åläggas enligt 25 kap. 8 §. I fråga om strafftidens längd innebärförslaget, att slraffmaximum i anslutning till vad som gäller i fråga omförvandlingsstraffet skall vara fängelse . Förslaget i denna delavviker från den inom strafflagstiftningen upprätthållna principen att lägremaximum än fängelse ej föreskrivs. Det ar emellertid av vikt attdenna princip inte utan särskilda skäl frångås, när nu de nya reglerna om påföljdsförändringinförs i BrB. Några sådana skäl kan ej anses föreligga. Straffskalan bör därförbestämmas till lägst en och högst , vilket motsvarar den förfängelse lindrigaste skalan. Idet föregående har lagrådet ställt frågan om man vid bestämmande avfängelsestraffets längd skall taga hänsyn till arten av de dispositioner frånden bötfälldes sida som förhindrat verkställighet av böterna. Enligt lagrådetsmening står det bäst i överensstämmelse med en lagstiftning ompåföljdsförändring att sådan hänsyn inte tages. Visserligen är det denbötfälldes verkställighetshindrande förfaranden som utlöser fängelsestraffetmen detta avser ju enbart det brott som föranlett böterna. Ett annatbetraktelsesätt förutsätter en lagkonstruktion, som särskilt kriminaliserarverkställighetshindrande förfaranden. mening är det från lagteknisk synpunkt lämpligast, att reglerna ompåföljdsförändring så långt möjligt behandlas i ett sammanhang i 25 kap. 8 §. Idetta lagrum torde sålunda böra upp- JäiU 1977/78: 25 76 tagasej endast förutsättningarna för att påföljdsförändring skall få ske utan ävende regler som är nödvändiga rörande den nya påföljden och som motsvarar debestämmelser utskottet upptagit i 26 kap. 1 §. Med en sådan teknik erfordras isistnämnda lagrum endast en erinran av innehåll att rörande fängelse såsompåföljd i stället för bötesstraff, som undanröjts, är stadgat i 25 kap. 8 §. Omde av lagrådet i det föregående framförda ändringsförslagen följs, bör 25 kap.8 § erhålla följande lydelse: "Har,i fall då bötesstraff ej kunnat till fullo verkställas, den dömde efter brottetuppsåtligen förhindrat verkställighet genom att undanskaffa eller undanhållaegendom eller genom att ingå avtal för skens skull eller vidtaga annan liknandeekonomisk disposition och äro omständigheterna sådana att den dömde måsteantagas likväl hava behållit sin betalningsförmåga, äger rätten, om det ärpåkallat av hänsyn till allmän laglydnad, pä talan av åklagare undanröjabötesstraffet och i stället bestämma påföljden till fängelse. Detta gäller varesig fängelse är stadgat för brottet eller ej. Straffet må ej sättas under enmånad eller över . Vid straffets bestämmande skall skälig hänsyntagas till vad som verkställts av bötesstraffet. Undanröjesbötesstraff enligt första stycket och dömes den bötfällde för annatbrott, må annan påföljd än fängelse användas som gemensam påföljd, om särskildaskäl äro därtill." Utskottets förslag vilar på förutsättningen attbeslut" om påföljds förändring enligt de nya:bestämmelserna i princip skall kunna meddelas även i fråga om böter eller vite, som på grund av särskild föreskrift i nu gällande lagstiftning inte får förvandlas till fängelse enligt BöVL:s regler. Med hänsyn till de särskilda förutsättningar som uppställts för påföljdsförändring och till den möjlighet rätten enligt förslaget får att pröva lämpligheten härav, torde emellertid enligt utskottet utrymmet för påföljdsförändring i sådana fall bli ytterst begränsat. Från den angivna principen bör dock enligt utskottet undantag göras för sådant vite som utdömts för underlåtenhet att fullgöra dom eller beslut rörande saken i mål som handlagts enligt lagen (1974: 371) om rättegången i arbets tvister. Utskottet har föreslagit, att en bestämmelse härom tages upp i ett nytt andra stycke av förevarande paragraf. Förslaget har inte när mare motiverats. Föreskrifterom förbud mot förvandling av böter eller vite före kommer i stort antal påskilda håll i lagstiftningen. De rättspolitiska skäl som har legat till grundför sådana föreskrifter synes i regel inte ha närmare angivits i tillgängligaförarbeten. Någon kartläggning av hithörande bestämmelser eller analys avgrunderna för dem har inte skett i detta lagstiftningsärende. Uppenbart är också, att en sådan JuU 1977/78: 25 77 kartläggningoch en sådan analys förutsätter ett tidsödande utredningsarbete, som inte kangenomföras i detta.skede av lagstiftningsarbetet. Underdessa förhållanden möter det enligt lagrådets mening betänkligheter att medprincipiell avvikelse från den nu gällande regleringen i fråga om möjligheternaatt förvandla böter och viten till fängelse låta de nya bestämmelserna ompåföljdsförändring bli med ett enda undantag tillämpliga även beträffandesådana böter och viten som enligt nu gällande särskilda föreskrifter inte fårförvandlas enligt BöVL:s regler. Det är visserligen antagligt, att de skäl somhar föranlett gällande förvandlingsförbud i många fall inte kan åberopas mot entillämpning av de nya bestämmelserna om påföljdsförändring, som ju inrymmermycket speciella rekvisit och förutsätter en särskild prövning frän allmänpreventivasynpunkter. Möjligen skulle det tvärtöm i många hithörande fall vara önskvärt,att de nya bestämmelserna kunde tillämpas. A andra sidan är det inte uteslutet,att i' andra fall grunderna för elt förvandlingsförbud har sådan bärkraft attde bör föranleda undantag också från de nya reglerna om påföljdsförändring. Iett läge där man saknar närmare kunskap om hur det förhåller sig i dessahänseenden bjuder enligt lagrådets mening försiktigheten att de nu gällandeförvandlingsförbuden får i princip slå igenom också i den nya lagstiftningen.Beslut om påföljdsförändring enligt de nya bestämmelserna bör med andra ordinte kunna meddelas i fråga om sådana böter eller viten som enligt föreskrift inu gällande lagstiftning inte får förvandlas enligt BöVL. Väljes en sådanlösning, är det emellertid enligt lagrådets mening angeläget, att enkartläggning och analys av de aktuella föreskrifterna kommer tillstånd och att man i ljuset av resultatet av ett sådant utredningsarbete på nytttar upp frågan i vad män reglerna om påföljdsförändring bör göras tillämpligaockså på böter eller viten beträffande vilka nu gäller förvandlingsförbud. Ienlighet med det anförda förordar lagrådet, att bestämmelsen i andra stycket avförevarande paragraf i den föreslagna utformningen får utgå. En generellundantagsbestämmelse av den innebörd lagrådet föreslår, vilken skall avse såvälböter som viten, synes lämpligen böra ges karaktären av enikraftträdandebestämmelse. Lagrådet återkommer senare till frågan ombestämmelsens utformning. förslag till lydelse av 25 kap. 8 § bör hänvisningen i 25 kap. 9 §första stycket till 26 kap. 1 § utgå. Denna paragraf innehåller regler om fängelse såsomgemensamt straff för flera brott. Paragrafen bör kompletteras med en regel avinnehåll att, när flera bötesstraff eller viten undanröjs enligt 25kap. 8 §, ett gemensamt fängelsestraff skall åläggas. Såsom man utgått från iutskottets förslag finns ej anledning bestämma annan straffskala för JuU 1977/78: 25 78 detfall att påföljdsförändringen avser flera böter eller viten än den som anges ilagrummet. Det bör därför stadgas, att det gemensamma straffet ej i något fallfår sättas över .. Isamband med att det av lagrådet föreslagna tillägget införs i paragrafen kanlämpligen nuvarande andra och tredje styckena sammanföras. Utskottet utgår från att det ej torde utom iextrema undantagsfall kunna tänkas, att den som är bedömstillhöra den särskilda krets av personer som den föreslagna 25 kap. 8 § avseratt träffa. Med hänsyn härtill och till BrB:s regler om påföljdsval i fråga omunga lagöverträdare har utskottet ej upptagit någon generell undantagsregel isitt förslag. Enligt lagrådets mening behövs ej heller någon särskildundantagsregel för det fall att den unge överlämnats till vård enligtbarnavårdslagen. Den föreslagna andra meningen i förevarande paragraf kandärför utgå. Såsom lagrådet tidigare anfört bör den av utskottetföreslagna undantagsbestämmelsen i 3 § utgå men i samma paragraf tagas upp enregel av innebörd att när böter undanröjs enligt 25 kap. 8 § ny gemensampåföljd får åläggas endast om särskilda skäl föreligger.. Lagtekniskt tordedetta kunna ske genom att till det nuvarande stadgandet i tredje stycket fogasen ny mening av följande lydelse: "Harstraffet ålagts med stöd av 25 kap. 8 §, må sådant undanröjande ske endast omsärskilda skäl äro därtill." Bestämmelsernai kapitlet om sammanträffande av brott blir enligt lagrådets förslag i principtillämpliga när någon, som har ålagts fängelse i stället för böter somundanröjts, därefter lagfors för annat brott. Detta gäller även för det fallatt böterna ådömts i förening med annan icke frihetsberövande påföljd. En följdhärav är, att vid tillämpning i sådant fall av 34 kap. 1 § 1 eller 3 det ärsåväl fängelsestraffet som den andra påföljden som är att anse såsom tidigareådömd påföljd. Innebörden av de av utskottet föreslagna ändradebestämmelserna i paragrafens första stycke synes komma till klarare uttryck, omdetta stycke ges följande lydelse: "Ådömdaböter bortfalla när förflutit från det domen vann laga kraft. Hardessförinnan ansökan om påföljdsförändring enligt 25 kap. 8 § delgivits dendömde, bortfalla dock böterna icke i något fall förrän beslut i målet,varigenom rätten skilt saken från sig, vunnit laga kraft." JuU1977/78: 25 79 Med denna utformning av andrameningen av detta stycke kommer ordet "beslut" att avse avgörande,varigenom rätten helt eller delvis bifallit eller ogillat åklagarens talaneller avskrivit målet från vidare handläggning. Anmärkas bör att, i fall dåtalan om påföljdsförändring handläggs gemensamt med åtal, rättens avgörande avsaken får formen av dom. Även sådana fall omfattas av detta stadgande. 35 kap. 8 § Denna paragraf innehåller regler,enligt vilka ådömt fängelse bortfaller, om domen ej börjat verkställas visstid efter det att den har vunnit laga kraft. Har fängelse ej över ett årådömts, är den föreskrivna tiden . Utskottet, som ansett att fängelsehögst skulle kunna åläggas enligt 25 kap. 8 §, har föreslagit, attfristen bestäms till i fall då detta lagrum har tillämpats. mening är det emellertid ej anledning att här avvika från den nuvarandeallmänna regeln. För övrigt skulle en särregel knappast kunna införas, omfängelse som lagrådet förordat skall kunna åläggas såsom gemensamt straff,när fråga om påföljdsförändring enligt 25 kap. 8 § och åtal för brott prövas iett sammanhang. Lagrådet vill således förorda, att det av utskottetföreslagna andra stycket i 35 kap. 8 § får utgå. 38 kap. 3, 6och8§§