prot · G00982 · 1976-12-31 00:00:00 — Människornas problem är ju bristen pä trygghet isysselsättningen, den direkta arbetslösheten för de många som ställts utanförden ordinarie produktionen eller aldrig lyckats komma in där, de kraftigtstigande priserna, de kraftigt stigande hyrorna, svårigheten att få löner,pensioner och barnbidrag att räcka till. Vadgör dä regeringen? Gör den något för att stoppa prisstegringen och infialionen?Nej, inte alls. De borgeriiga partierna - och tyvärr även socialdemokraterna -vägrar att införa prisstopp pä alla nödvändighels-varor, som vänsterpartietkommunisterna kräver. De borgerliga partierna - och tyvärr ävensocialdemokraterna - vägrar också att tillmötesgå de andra krav som vpk ställti ett tiopunktsprogram mot infialionen: hy-resstopp, bort med momsen pä mal,ingripande mot monopolens prissättning, stopp för kapitalexporten, åtgärdermot spekulationen i mark och fastigheter, lågräntepolitik för alt pressa nedbostadskostnaderna osv. Priserna har stigit med nya och ännumera på livsmedel. Infialionen är en förbannelse. Den tar minsl 10 96 varje årav värdet av alla små besparingar, den gör pensionsförbätlringar ochlöneökningar till noll, om de inte är större än 10 96, den drabbar dem somredan har det svårt i samhället. Men infialionen gynnar andragrupper. Den innebär alt värdena fiyttas över frän dem som litet har till demsom redan har mycket, lill de rika. Storfinansen, monopolen, de storamarkägarna, fastighetsägarna, de som skaffat sig fasta värden, berikar sigytterligare på infialionen. Därför vill den borgerliga regeringen inte göranågot mot infialionen. Istället söker regeringen nu trumfa igenom nya höjningar av indirekta skatteroch avgifter. Man säger direkt att detta sker för all begränsa den privatakonsumtionen. Men vilkas konsumtion är det man begränsar? Man höjerenergiskatten för hushällen, men inte för de kapitalistiska företagen. Detdrabbar pensionärerna, inte . Man höjer fordonsskatten påpersonbilar och motorcyklar, men inte på lastbilar. Del drabbar de mänga iglesbygden som behöver bilen för att komma till arbetsplatsen och butiken, detdrabbar också mänga i städerna som har långt till jobbet och till varuhusen.Man skapar ell ännu sämre läge för den kollektiva trafiken på statens järnvägaroch gynnar den privata lastbilstrafiken. Man höjer telefontaxorna vidnärsamtal, vilket fördyrar livet för många pensionärer. Man höjer priset påTV-licensen, osv. Alla dessa höjningar drabbar de människor hårdast som redanförut har det svårt att få löner och pensioner att räcka till. Däremot betyderdessa höjningar inte mycket för höga inkomsttagare och storaföremögenhetsägare. Det är en typisk klasspolitik, riktad mot det arbetandefolket, som den bor- Delborgerliga transportkompaniet i begagnar varje tillfälle att viaskattepolitiken gynna grupperna med högre inkomster och stora förmögenheler.Alla de skalteförslag man trumfade igenom under höstriksdagen har deneffekten. vill man också snabbi votera igenom en indexreglering avskalleskalorna, som också gynnar de högre inkomsttagarna. Det var knappt attens skalleutredningen skulle få diskutera ell redan färdigskrivet förslag. Jagvill fråga , som här är en livlig pådrivare: Hur tänker nifinansiera del stora bortfall i statsinkomster, 3-4 miOarder kronor, som ensådan förändring kostar? Regeringenhotar med tvångssparande eller höjning av mervärdeskallen, om löntagarnasorganisationer inte uppför sig som vill. Det är ett rimligt krav,som redan ställts i debatten, att regeringen skall ge en klar redovisning avsina planer på skattehöjningar . Jag vill också ställa en direktfråga till och ; Avser ni att höja mervärdeskatten?Men det intressanta är att socialdemokraterna nöjer sig med attbegära ett besked om huruvida regeringen tänker höja mervärdeskatten ellerinte. De säger inte bestämt om de är motståndare till en sådan höjning eller omde accepterar den. Tystnaden pä den punkten måsle tydas sä, att socialdemokraternakan tänka sig en höjning av mervärdeskatten. Jag vill därför också direkt frågaherr Sträng och ; Kommer ni att acceptera en höjning avmervärdeskatten, om den borgerliga regeringen föreslår delta? Vadvänsterpartiet kommufiisterna beträffar är vi bestämda motståndare lill enhöjning av mervärdeskatten. En sådan höjning, som alltså är avsedd att berövalöntagarna eventuella löneförbättringar, måste betraktas som en skändlighet.Vi kommer att bekämpa den med näbbar och klor. Den enda förändring avmervärdeskatten vi är beredda att gå med på är en varaktig sänkning, i förstahand genom slopande av moms på maten. Denborgerliga regeringen framträder i sin ekonomiska politik alltmera som ettannex till . Man tror sig nästan försatt lill 1920-laletsoch 1930-lalets ekonomiska diskussion när man hör arbetsköpare och statsrådutmåla lönlagarnas krav på kompensation för prisstegringar och för ökadintensitet i arbetet som den verkliga orsaken till arbetslöshet och infiation.Skillnaden är bara att pä 1920- och 1930-talel krävde arbetsköparna direktasänkningar av penninglönerna, eftersom priserna låg stilla eller varsjunkande. räcker det med att söka förhindra tillräckligt storalönehöjningar, eftersom infialionen fortsätter. I bägge fallen är del ensänkning av arbetares och tjänstemäns reallöner man vill få till stånd. Argumentetatt lönekostnaderna stigit myckel starkare i än i andra jämförbaraländer är vid del här laget så sönderskjutet alt del egentligen inte lönar sigatt spilla mera krut på det. Alla undersökningar som framlagts och som larrimlig hänsyn till att man inte kan rycka ul ett enstaka år, ulanmåsle se utvecklingen under , visar att arbetsköparnas ochherr argumentation inte håller. Sifferexercisenhoppar jag alltså över, men det är några synpunkter som inte kommit framtillräckligt i debatten. För det första måsle man ställa frågan vilken innebörddiskussionen och de använda måtten över huvud tagel har. är ju somgenomsnitt och jämfört med de fiesta andra länder etl rikt land. Del är ju intealls säkert att utvecklingen av arbetskostnaderna per producerad enhet inomtillverkningsindustrin är ett tillfredsställande uttryck för utvecklingen avdet som brukar kallas "nationens välstånd". Allra minst gäller del ien period när antalet anställda inom tillverkningsindustrin minskar. Det kanalltså hända alt ell land som får vänja sig vid all det ligger en rätthög arbetskostnad i dess exportprodukter jämfört med en del andra länder. Fördet andra är det ju inte alls så, att låga löner och en låg takt ilöneökningarna innebär någon fördel för en samhällsekonomi, inte ens för enkapitalistisk sådan. Låga löner kan däremot innebära att de enskildakapitalisterna gör desto slörre profiler. Allmänt talat är höga löner tvärtomelt uttryck för ett visst välstånd och för all den ekonomiska utvecklingenskall förlöpa relativt gynnsamt. Del är också så, all en starkare löneökningstaktpåverkar utbudet av industrivaror i positiv riktning. Höga löner innebärnaturligtvis inte att kapitalismens motsättningar och de ekonomiska krisernaförsvinner. Men det finns en viss valmöjlighet mellan på ena sidan en expansivutveckling präglad av hög ekonomisk tillväxt och god sysselsättning och påandra sidan en utvecklingsväg präglad av slagnation och arbetslöshet. Effektenav låga löner i det nuvarande läget skulle ju bli minskad efterfrågan,produktionsinskränkningar och ännu mera arbetslöshet. En aktiv lönekamp iavtalsrörelsen och lokalt ute pä arbetsplatserna är alltså ett viktigt led ikampen mol arbetslösheten. Fördet tredje är del ju helt lydligl all monopolen inom exportinduslrin - ochnalurliglvis även på hemntam. '-'-naden - passat på att höja sina priser.Priserna har under vissa år si'git väsentligt mera än arbetskostnaderna. Närdelta framkallar ett köpmotslånd är man sedan så fräck att man skyllerproblemen på löntagarna! Densvenska ekonomin är ju inte bara monopoliserad, den är dessutom monopoliseradtill etl litet antal finansiella cenira, till en liten gruppfi-nanskapilalister med avgörande makt. De 15 famiOerna är nu färre. De tvåstora - SE-banken och - dominerar helt bland affärsbankerna. Förden som i likhet med talaren under mer än tre årtionden försökt att i denoffentliga debatten rikta uppmärksamheten på kapitalkoncentrationen,monopoliseringen och storfinansens roll är det naturiigtvis lill visstillfredsställelse all detta stoff numera anses helt t. o. m. avkvällstidningarna. måste man ju beklaga att denna utveckling intekunnat brytas. Den är dock lagbunden under kapitalismen och kan brytas endastgenom att detta ekonomiska system avskaffas och ett nytt ekonomiskt systeminförs, som bara kan vara socialistiskt. Koncentrationen avprodukiion, kapital och makt har inte bara rent 3 protokoll 1976/77:82-83 Denpåverkar starkt och styr till stora delar den ekonomiska utvecklingen. Debeslut som storkapitalisterna fattar enbart med utgångspunkt i sina förelagsräntabilitet - chanser att göra så stora vinster som möjligt - och i sinaprivata intressen avgör arbete och liv för hela svenska folket. De avgörhuvuddelen av industriinvesteringarnas omfattning och inriktning, och därmedbestämmer de inte bara över den nuvarande produktionen utan också överproduktionens framtida inriktning och struktur. Hurödesdigert detta stora inflytande är framgår ju inte minst av den nuvarandeekonomiska krisen och sysselsättningsproblemen. Hotet mot beklädnadsarbetarnavid och , mot metallarbetarna och tjänstemännen vid LM ,mot järnverksarbelarna vid Domnarvet, mot varvsarbetarna osv. beror ju direktpå att storfinansen har den avgörande ekonomiska makten i det här landet. HerrSträng har som finansminister fällt elt bevingat ord här ikammaren. Han sade: "Vad som är bra för storföretagen, är bra församhället och löntagarna." Jag måste fråga ; Anser nifortfarande det, efter vad som hänt av nedläggningshotoch permitteringshot mot arbetare och tjänstemän - i , iBorlänge, i , ja, där är det inte bara hot utan hotet går ifullbordan, i , i , i och ? Jagkan för min del inte dra annan slutsats av vad som hänt - och jag tror althundratusentals arbetare och tjänstemän har dragit samma slutsats - än attstorfinansens maktställning måste begränsas och brytas. Det innebär att man larupp kampen för en helt annan ekonomisk politik än den som den borgerligaregeringen nu genomför. Men det betyder också att man tar upp kampen för enhelt annan ekonomisk politik än den som den socialdemokratiska regeringengenomförde. Skillnadenmellan borgerlig politik och socialdemokratisk politik, sådan den framgår avvad som skrivs från finansutskottet, är anmärkningsvärt liten. Vad som framförallt skiOer är olika bedömningar av vad som kommer att hända under det närmasteåret. Men bedömningar ger ju i och för sig ingen ändrad verklighet. Denekonomiska verklighelen kan vi förändra endast genom en ny politik. Denborgerliga regeringen påstår att det inte finns något alternativ till desspolitik. Men del är just vad det gör. Och en annan politik är tvingandenödvändig om man skall kunna bekämpa arbetslösheten och infialionen. Vi är hellpä del klara med att de krav som måsle resas i kampen mot arbetslösheten, föralt säkra jobben och genomföra en ny sysselsättningspolitik, är kampkravriktade mot kapitalismen och storfinansens maktställning. De kan omsättas iverkligheten endast genom att arbetarmassorna går ut i.strid, lokalt,nationellt och internationellt. "Vikräver alla människors rätt till elt meningsfullt arbete. Vi protesterar motregeringens öppna slöd åt storfinansen. Del måsle bli slut på bolagens rätt attlägga ner företag, att avskeda och permiltera de an- FöOande åtgärdermåsle vidtas för all irygga sysselsättningen och skapa fier arbeten; Utbyggnad av statligaföretag - planmässig industripolitik. Stopp förindustriutfiyttningen och kapitalflykten till utlandet. Ökad satsning på sjukvård,daghem och annan samhällsservice. Fackligvetorätt mol avskedanden och nedläggningar. Full lön vid permitteringar. Sju timmars arbetsdag medfull lönekompensation. Stopp förarbetshetsen." Dettaär kraven i den namninsamling som kommunisterna arbetar med ochsom vi försöker fä så många som möjligt att skriva under. Det är alltsammanskonkreta kampuppgifter som det naturligtvis gäller att omsätta i praktiken. Närdetta lyckas går kampen vidare för att bryta kapitalismens hela maktsystem ochfullföOa arbetarrörelsens målsättning - etl socialistiskt samhälle. Med det anförda yrkar jag bifall till kommunisternasmotioner 1014 om den ekonomiska politiken, 52 om utvidgat prisstopp och 169 omåtgärder mot inflationen. Hen (): Eftersom det är första gängen som jag kommer så nära påtalarlistan kan jag inte underlåta att fråga - som jag erkänner hansförmåga alt tala och argumentera - om han själv tror på den politik han förkunnar.Jag är inte säker på all frågan är ställd lidigare. Detär rätt självklart att det inte är någon svårighet att skaffa jobb isocialistiska stater. Det finns sådana stater där del 1. o. m. är tvång på skall arbeta. Svårigheterna är naturligtvis all ge någonting för det därjobbet och att ge det substans och värde. Detskulle också vara mycket intressant att veta vad menar med"del arbetande folket" i vårt land och vilka han i så fallexkluderar. Sedanvill jag notera att vi för finansdebatlen med enomvänd rollfördelning, där socialdemokraterna är i opposition och där deborgeriiga partierna har regeringsansvaret. Detekonomiska läge under vilket den nya regeringen tillträtt är ingalunda Oust,oavsett vad som sägs därom. Tvärtom betecknar man det i finansplanen, och dettamed full rätt, såsom allvarligt. Man sammanfattar bedömningen i sju punkter,där man utförligt beskriver lägels allvar. Jag avser inte på något sätt allpunkt för punkt analysera och belysa det som står i betänkandet. Vad jag kommeratt säga som en komplettering till det finansutskottets ordförande har sagt ärnärmast några allmänna synpunkter på läget med anknytning lill vad som f n.dominerar den ekonomiska debatten. Jagtror att det är nyttigt med omvända roller ibland, och del gäller också ipolitiken. Jag har länge hävdat all politiken sköts bäst när en regering alltid löperrisken all förlora maklen och när oppositionen -omvänt - ständigt får varaberedd att ta sitt ansvar. Del är bara en sak i del här sammanhanget som detlas för lätt på. Det är frågan om ansvarsfriheten. Ansvaret för den politiksom förts utkrävs aldrig av den regering som gåll. Medhänsyn lill dels den nya rollfördelningen, med ett moraliskt-po-litisktkvardröjande ansvar, framför alll efter så läng maktutövning som är fallet,dels den besvärliga ekonomiska situation vi obestridligen befinner oss i - ochinte minsl mol bakgrund av den internationella konjunkturen - borde del finnasförutsättningar för en hovsam debatt med en viss lågmäldhet från oppositionenssida. Jag emotser med viss förhoppning en sådan fortsättningsvis, dels medtanke på - som jag sagl - del kvardröjande ansvaret, dels med tanke på den nyaregeringens klart uttalade observans och beredskap visavi det ekonomiska lägeloch dess förändringar. Självfallet måste varje regering svara för sin politik,men rimligen bör också här vara en viss karens mätt i lid och pengar. Tyvärrmåste jag notera all anslag i den här debatten ingalunda motsvaradede förhoppningarna. Nuär ju politik del möjligas konst och häri ligger givetvis alldeles klarabegränsningar. Alldeles särskilt gäller detta för ell litet land med ett stortutlandsberoende - och är som vi alla vet etl sådant. Inteulan framgång lyckades den socialdemokratiska regeringen, under exempelvis 1974och framåt, balansera en dålig konjunktur, delvis förorsakad av utlandsberoendemen delvis också självförvållad, med en ökad hemmakonsumlion - en politik som fö. har rönt bred anslutning. Det är ingen överdrift att säga alt vi den gångenså att säga konsumerade oss genom krisen - först så länge vår valutareservräckte men sedan, via lån, på kredit. En sådan politik bör vara ägnad att göramänniskorna glada och den avsikten fanns väl också med i bilden. Ioch för sig anmärker inte uiskoilsmajoriieien på den politiken. Vi hade chansenden gången, och del fanns ell vissi ulrymme för en expansiv politik tack vareett relativt bra utgångsläge och den goda konkurrenskraft som vår export dåhade. Slutresultatet blev emellertid att vår totala konsumtion ökade mycketstarkt, medan industriproduktionen - som skulle betala expansionen - i huvudsakstod stilla. Anmärkningsvärd är i sammanhanget den socialdemokraliskaregeringens bristande observans när del gällde just näringslivets utveckling,investeringar, produktion och konkurrenskraft. Dennaanticykliska konjuklurpolitik - riklig i och för sig - kräver emellertid, somutskottet uttrycker sig. samma synsätt också i en omvänd konjunktur, om dethela skall gå jämnt ut till slut. Och del är då och där frågan om solidaritetoch ansvar ställs på verkligt prov - ett prov som säkert varil svårt nog om denyttre konjunkturen fått etl som del antogs normall förlopp men som blev dubbeltsvårt med det avbrott i den uppåtgående konjunkturen som kom . Det blev således densocialdemokratiska regeringen förunnat att inneha regeringsansvaret närmjölk och honung fiödade, för att använda bildspråk, medan socialdemokraternafår spela kritiker i det mycket besvärliga läge som är för handen. Jag villfråga socialdemokraterna vilken reellt annorlunda politik de skulle ha fört omde alltjämt haft regeringsansvaret och alltjämt haft som målsättning all gemänniskorna arbete - och det har jag inte någon anledning att betvivla att manskulle ha haft. Visst finns det ett alternativt budgetförslag, men det anger isig ingen alternativ politik, och det är mycket tveksamt om dessrekommendationer är räu medicin i den konjunktur vi befinner oss i. HerrFeldts förslag om åtstramning av hemmakonsumlionen i detta läge är intealldeles okontroversielll. Del är inte säkert att det är rikligt - det vill jagsäga i detta sammanhang. Vår sjunkande export är inte föranledd av all vårproduktionskapacitet är lill fullo utnyttjad, utan vi har här ell ganska stortspelrum. Därtill kommer all vi har stora inneliggande lager. Lagren är såstora alt man på vissa håll inte har plats för dem. På andra håll vågar maninte längre hålla varorna i lager av fruktan för att de skall bli inaktuellaoch omoderna. Vidare sägs det i andra sammanhang från arbetslagarhåll att detär riskfyllt att arbeta med så stora lager. Under dessa förutsättningar är detinte alldeles säkert att del är riktigt att strama ål på det sätt somherr rekommenderar. Denpolitik som regeringen presenterat är under förhandenvarande förhållanden såall säga det möjligas konst. Men tilläggas bör att om konjunkturen inte vändereller om vi inte fullt ut lyckas utnyttja etl kommande konjunkluruppsving, såblir läget myckel besvärligt. Detbör tilläggas att detta självfallet är en politik på kort sikt. En sådan kanvara motsatt en långsiktigt riktig politik och ändå vara riktig i det kortareperspektivet. Den kräver naturligtvis elt manöverutrymme gentemot omvärlden,men allting tyder pä att vi alltjämt har vår solvens kvar. Sverigesattrakliviiel som låntagare har ju i de allra yttersta dagarna i praktikenerkänts. Pålång sikt kan vi emellertid varken konsumera oss eller låna oss ur krisen.Debet och kredit måste här som i alla andra sammanhang gå ihop. Lån skallbetalas och betalas med ränta. Pä lång sikt måsle vi arbeta och producera ossgenom krisen. Det finns inte heller i modern tid någon väg utanom. Sysselsättningeni vårt land är alltjämt hög. Produktion och sysselsättning stämmer dock intealldeles överens. Mycket talar för alt en viss arbetslöshet har fiytiais inomföretagen och inte registrerats. Mänga orsaker spelar här in: trygghetslagarsom har tillkommit , en ny syn på värdet av att ha kunnigarbetskraft kvar inom förelagen, liksom regeringens arbelsmarknadspolitiskainsatser. Detta är en socialt och mänskligt inriktad politik som alll starkareförankras på såväl lönlagar- som företagarsidan. Men vi skall vara medvetna omall den har inte bara sill värde - den har också sitt pris. Den kan, trotsdärav förorsakade slörre konjunklurmässiga svängningar vad gäller produklivi- teten, totalt varaproduktivitetsfrämjande men den kan också vara hämmande gentemot angelägnastrukturella förändringar. Klart är emellertid att den är en faktor som måstevägas in vid våra internationella kostnadsjämförelser - en faktor somsjälvfallet slår hårdast i ett konkurrensläge med dåligtkapacitetsutnyttjande. Jagvill gärna gå tillbaka till den långsiktigt inriktade politiken, därmålsättningen givetvis måsle vara en intern balans med alll vad här inbegripes,liksom - och det måste vara övergripande - en extern balans. Jag har åtskilligagånger sagt all det finns inget annat sätt att klara bytesbalansen med våromvärld än genom en ökad svensk varuexport. Det gäller all säOa våra i och försig fina exportprodukter pä den internationella marknaden. Detfinns såväl i finansplanen som i ulskollsbeiänkandet klart belägg för att viunder har lappat marknadsandelar på världsmarknaden.Resultatet blir enligt prognoserna ell underskott i bytesbalansen på 12miOarder kronor . Detta är givetvis allvarligt. Självklartkan del, som också sägs i betänkandet, finnas olika orsaker till detta. Vårastora exportprodukter kan ha fått etl sämre läge i den internationellakonjunktur som vi befinner oss i. Det är inte uteslutet, och det är framförallt detta som socialdemokraterna framhåller. Jag vill emellertid i dettasammanhang hotera all exempelvis exporten av svenskt stål, som är en av vårastora produkter, sjönk trots att världshandeln med stål ökade.Därtill kan läggas alt medan de svenska stålverkens leveranser påhemmamarknaden under fjolårets tre första kvartal sjönk . minskadeimporten av stål till vårt land som har stål i överflöd med endast I %.Importens andel ' den totala tillförseln steg därigenom från 46,6 till 50,4 96.Det finns således anledning, förmenar jag, att se allvarligt på vårt relativakostnadsläge och vår konkurrenskraft eftersom en omstrukturering av vårprodukiion och export endast kan ske i begränsad omfattning och med en mycketstor lidsefiersläpning. Allltillgängligt material dokumenterar klart sambandet mellan de förändradekostnadsrelationerna och de lappade marknadsandelarna. Det är därför rriyckeisvårt att förslå den indignation man möter från oppositionens sida när vårthöga kostnadsläge - naturiigtvis inbegripet också lönerna - förs pä lal. Det ärintressant men oroande att se den vinkling man gäng pä gång gör föratt detta skall synas riktal mot lönlagarna och få formen av en partsinlaga ien debatt, där helheten för löntagarna betraktas som helt ointressant. Detta ärnalurliglvis lika orimligt som när socialdemokraterna med sina något över 40 96av rösterna vill göra gällande all de ensamma representerar lönlagarna. Isocialdemokraternas motion nr 1294 står: "I stället för att själv åläggasig en nödvändig finanspolitisk restriktivitet lägger man ansvaret för denekonomiska utvecklingen på lönekostnaderna och alltså därigenom på löntagarnaoch deras organisationer." Ocksåhär är del en avsiktlig vinkling och ett försök att föra debatten frånverkligheten. Vad regeringen har sagt är alt här får parterna - märk väl inte enbart löntagarna- agera under ansvar och all man från regeringens sida inte kommer att styraavtalsrörelsen. Jagtror all del vore myckel välgörande att få rälsida på den här debatten. Jaghar mycket svårt att förstå att vi inte utan politiskt misstänkliggörande -frän denna talarstol inte minst men också ute i landel - skall kunna föra ensakdebatt om löner, skatter och priser, om internationell konkurrenskraft ochom slutresultatet av den ena eller andra handlingslinjen för såväl den enskildamänniskans som landets ekonomi. Jag tror att människorna i värt land i det häravseendet ligger före politikerna, och kanhända bör vi som politiker akta ossför all föra debatten alltför verklighetsfjärran. Jag har med det sagda på mitt sätt velat hävda att vårt landsekonomiska situation är allvariig men icke panikartad.