prot · G009147 · 1976-12-31 00:00:00 — Denekonomiska politiken m. m. olyckliga effekt på vårekonomi, det som är förklaringen till att vi nu är eniga om att det dukade bordsom efterlämnade ändå är avätet? Jag har inte fått veta vadoppositionen konkret skulle ha gjort i stället. Åtta efter ettregeringsskifte, när fortfarande den gamlaregeringensbudgetgäller, är dessafrågor avgörande. De behöver inte vara det, men de är avgörande om man somoppositionen vill göra troligt - det är del som är dominerande i oppositionensargumentation - att regeringen bär skulden till alla problem och man själv ärutan ansvar. inledde med att återge vad som stod i moderata samlingspartietspartimolion . Där stod alt en inflation på 10 96 äroacceptabel och vi angav många skäl varför. Det var rätt då och det är rätt nu.Men vad det nu handlar om är att förhoppningarna saltes för högt frånregeringens sida och att vi tragiskt nog ytteriigare framåtfår leva med den socialdemokratiska inflationsnivån. Den internationella konjunkturuppgången går fortfarande förhållandevislångsamt. Allt talar dock för att konjunklurkurvan kommeratt peka uppåt. Industriländerna som grupp väntas det närmaste året få enrelativt kraftig tillväxt. Skillnaderna är dock betydande mellan enskildaländer. Även handeln mellan länderna har på nytt kommit upp i en snabbareökningslakt. Den internationella krisens främsta kännetecken - den högaarbetslösheten - består dock fortfarande ute i värtden. Möjligheternaför svenskt vidkommande att få del av denna uppgång begränsas framför allt avdet höga kostnadsläget. har den internationella efterfråganförblivit låg på många investeringsvaror. Överkapaciteten inom ett stort antalindustrigrenar och den åtföljande svaga lönsamheten har dessutom en kraftigtåterhållande effekt på investeringarna inom landet. o. m. minskning av industriinvesteringarna innebär risker för enytterligare urholkning av den internationella konkurrenskraften. Sist men inteminst utgör de överfyllda lagren en belastning på många förelag såvälfinansiellt som i sysselsättningshänseende. Detinnebär att de sysselsättningsskapande åtgärderna fortfarande måste ha encentral plats i den ekonomiska politiken. Den internationella utvecklingen gersamtidigt anledning att gradvis anpassa politiken till en ökad aktivitet i ekonominlängre fram. En sådan åtstramning måste la sikte på att bringa del viförbrukar inom landet i överensstämmelse med de tillgångar somproduktionsökningen långsiktigt ger möjligheter lill. När det nu sker enomläggning i åtstramande riktning, innebär det alltså inte någotavståndstagande till eller någon brytning med den politik som förts tidigaremen väl en förutsedd anpassning till utvecklingen i de storaindustriländerna och till det faktiska konsumtionsutrymmesom står till förfogande för det svenskafolkhushållel på . Höstens,vinterns och vårens massiva insats mot den hotande arbetslösheten harregeringen gjort i förvissningen om att ingenting är mer skadligt för samhälletoch för de enskilda människorna än arbetslöshet. Åtgärderna har också präglatsav inställningen att den viktigaste försvarslinjen mot arbetslösheten går innei företagen. Del är bättre för alla parter, om arbetskraften kan hållas kvar iföretagen för t. ex. vidareutbildning än att människor först slås ut ochföretagen sedan tvingas jaga arbetskraft när del blir bättre tider. Serman till åtgärdernas omfattning kan man lugnt påslå, att det rör sig om eninsats som förekommit för att klara ut ur en djupgåendekris. Det är också i hög grad en insats som lyckats. Tack vare insatserna inomindustripolitiken, arbetsmarknadspolitiken och den ekonomiska politiken har demånga varslen och hoten om nedläggningar till stor del aldrig utlösts.Olofström, NJA och andra företag har räddats genom olika insatser. I andra fallhar verksamheten fått bantas men huvuddelen av jobben har blivit kvar. Delgäller t. ex. de kris-drabbade varvsförelagen. Närandra länder har dragits med massarbetslöshet har arbetslösheten i påså sätt kunnat begränsas lill 1 1/2 ä 2 96. Månadssiffrorna Över arbetslösheten1976-1977 har med något undantag regelbundet legat något under siffrorna förmotsvarande tidpunkter året innan. Jämfört med de svåra åren i början på1970-talet har det rört sig om låga siffror. Då låg arbetslösheten långt över 100 000 mot t. ex. omkring 65 000 personer de senastemånaderna. har de breda folkgrupperna kunnat tillgodogöra sig enfortsatt ekonomisk standardhöjning. Problemeni svensk ekonomi är därför i första hand av mer långsiktig karaktär. Heltnaturligt medför också en kraftansträngning av del slag som gjorts det senasteåret för att värna om sysselsättningen stora påfrestningar. Påfrestningarnahar framför allt visat sig i ett växande underskott i Utrikesaffärerna. Det hari sin tur medfört, att vi har måst fortsätta att låna i utlandet. Utlandslånenär alltså - som jag har understrukit - del pris som vi de senasteåren har betalat för den höga sysselsättningen. Det har aldrigsocialdemokraterna velat låtsas om. I stället har socialdemokraterna tillåtitsig en häftig kritik både av sysselsättningspolitiken och för alt Sverigefortsatt att ta upp lån i utlandet. Det går inte ihop.- underskott i utrikesaffärerna innebär att leva över sinatillgångar. Man kan också säga att slandardökningen las ut i förskott. Del ärvad som skett i vårt land , 1976 och den del som gått av1977. Den privata konsumtionen ökade t. ex. med sammanlagt7 %, trots att industriproduktionen i stort sett förblev oförändrad. Till dettakom en fortsatt snabb ökning av de offentliga utgifterna för olika gemensammakonsumtionsändamål. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Därförhar regeringen heller aldrig stuckit under stol med att det skulle komma attställas stora krav på återhållsamhet den dag man kunde skönja de första tecknenpå en förändring till det bättre. När en del av konsumtionsutrymmet har tagitsut i förskott kan den därpå följande tillväxten inte fullt ut utnyttjas föratt öka inkomsterna och de sociala välfärdsanordningarna. Delar avproduktionsökningen måste i stället utnyttjas för all betala tillbakautlandslånen samt till produktiva investeringar i industri och näringsliv.Redan när långtidsutredningen lades fram stod del ju fö.klart, att utrymmet för inhemsk konsumtion skulle komma all kraftigt reducerasunder resten av , om man ville ha balans i utrikesaffärerna inomrimlig tid. Vad som därefter hänt är att ytterligare utrymme har måst tas ianspråk i förskott som produktionsutvecklingen blivit ännu svagare änvad långtidsutredningen förutsåg. Samma synpunkter har förts fram många gångerfrån olika håll, bl. a. i den nya regeringens första budget . Vadjag förstår finns det heller inte många som bestrider behovet av åtstramning,när man nu kan se åtminstone något mer optimistiskt på den internationellautvecklingen. Vad meningsmotsättningarna i första hand gäller är i stället hurman skall gå till väga. För regeringen står det klart attåtslramningsålgärderna måste kombineras med fortsatta insatser försysselsättningen. Därför bibehålls bl. a. de stimulansåtgärder som tar sikte påalt främja industriinvesteringarna, t. ex. den fria användningen avinvesteringsfonderna, det extra investeringsavdraget och motsvarande bidragsamt den utvidgade användningen av lokaliseringsstödet. En viktig målsättningmåste också vara alt få ner takten i prisökningarna. Sist men inte minst måsteåtstramningsåtgärderna få sådan utformning, att de tyngsta bördorna intebehöver bäras av de svagaste grupperna i samhället. Frånsocialdemokratisk sida har man satsat på mera kortsiktiga lösningar med bl. a.fortsatta höjningar av arbetsgivaravgifterna. En sådan politik skulle få mycketallvarliga verkningar i sysselsättningshänseende. Indirekt sätter en sådanpolitik också redan uppnådda standardförbättringar i fara. Dettahindrar inte socialdemokraterna från att i olika sammanhang ge envrångbild av regeringens åtgärder på det skattepolitiska området och av deolika insatserna på det sociala fältet. De ekonomisk-politiska åtgärderna sägst. ex. ha omöjliggjort löneavtal, som ger förbättringar lill de bredalöntagargrupperna. Vadförst gäller det löneavtal som träffats med arbetsmarknadens parter vill jaghär i kammaren upprepa vad jag har sagt offentligt, att än en gång hararbetsmarknadens parter levt upp till det ansvar som är förenat med den frihetsom arbetsmarknadens parter av tradition har här i . Det är något viverkligen har anledning att säga ett uppriktigt tack till de berörda för. Detär ett väsentligt inslag i svenskt samhällsliv som vi skall slå vakt om. Beträffandedet avtal som träffats på den privata lönemarknaden kan man konstatera attden pott som parterna har haft att förhandla om varit mycket liten. Det harockså alla parter varit starkt medvetna om. Men vad socialdemokraterna framförallt borde tänka på när man nu granskar utfallet av löneuppgörelsen ochkritiserar regeringens åtgärder är, att den socialdemokratiska politiken skulleinneburit att parterna haft ännu mindre att förhandla om. Då skulle nämligenytterligare 1,5 eller 2 96 av löneutrymmet ha tagits i anspråk för höjningar avarbetsgivaravgifter. I stödområdet skulle arbetsgivaravgiften ha höjts medytterligare 2 96. Var och en kan föreställa sig vad det skulle ha betytt bådeför uppgörelsens innehåll och för möjligheterna att över huvud taget föraförhandlingarna i hamn på fredlig väg. Den som lägger sådana förslag har ocksådålig grund för att kritisera andra när det gäller inflation ochprisstegringar. Närdet gäller skattepolitiken fortsätter socialdemokraterna också att framställaden omläggning som genomfördes som tillrättalagd för människormed höga inkomster. I själva verket hade denna omläggning i likhet med sinabåda föregångare en stark låginkomslprofil. De förbättringar som den nyaregeringen vidtog i förhållande lill del ursprungliga socialdemokratiskaförslaget tillföll till allra största delen medelinkomsttagarna inomLO-kollektivet och lägre tjänstemän. Till detta kommer att den nya regeringenvalde en finansieringsform som inte innebar lika stark press uppåt påkommunalskatten som den socialdemokratiska finansieringsmetoden skulle hagjort. Påsamma sätt framställs tankarna på en indexreglering av skatterna som eneftergift för utpräglade höginkomsttagare. Det förslag som ligger skall ivanlig ordning remissbehandlas. Sakligt sett innebär det ingen ändradfördelning av skattebördan. Ur fördelningspolitisk synpunkt kan det alltså intevara vare sig till fördel eller till nackdel för någon, men om skatterna måstehöjas är det rimligt att detta sker genom beslut i och inte genominfiationen och dess verkningar. Momshöjningenframställer också socialdemokraterna som fientligare mot låginkomsttagarna änhöjningar av arbetsgivaravgifterna. Jag vill i stället påstå attarbetsgivaravgifterna är mer negativa, både ur sysselsättningssynpunkt och urfördelningssynpunkt. Arbetsgivaravgifterna betalas genom uteblivna höjningarav inkomsterna och till allra största delen av människor - löntagare ochföretagare - som arbetar med sina händer, ofta i utpräglade låglöneyrken.Mervärdeskatten belastar däremot även det produktionsresultat som maskinernaåstadkommer. Till detta kommer arbetsgivaravgifternas mycket negativaverkningar på kommunalskatterna. Låtmig i detta sammanhang också erinra om att stora låginkomstgrupper det senasteåret fått förbättringar genom socialförsäkringssystemet. Pensionärer med liteneller ingen ATP får utöver den sedvanliga priskompensationen en ytterligarehöjning av pensionstillskotten . Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken ni. Subvenlioneringen av matpriserna har också,tvärtemot vad man kan tro av den socialdemokratiska propagandan, under detsenaste året ökat kraftigt. Socialdemokraternakan inte med anspråk att bli trodda göra gällande all en sådan politik skullevara tillrättalagd för höginkomsttagarna. Därför är den bild somsocialdemokraterna nu söker måla upp av regeringspolitiken falsk och felaktig.Regeringens åtgärder har i själva verket varit en förutsättning för attpensionärer, barnfamiljer och grupper utan egna arbetsinkomster skulle få sinrättmätiga del av den knappa kaka som funnits att fördela . Densolidaritet som de aktiva i arbetslivet måste visa med dessa grupper begränsarnaturligtvis ytteriigare de nu yrkesverksammas möjligheter att öka sinstandard. Men det är ett dilemma, som kan lösas bara genom att vi tillsammansförsöker göra den gemensamma kakan större. Denuppgiften innebär också att söka få fram fler och tryggare jobb. Enviktig förutsättning är i det sammanhanget nya investeringar i näringslivet.Samtidigt som vissa branscher och näringar pressas tillbaka måste det till enutbyggnad, expansion och ökad sysselsättning inom andra näringsgrenar. Kraftigtökade investeringar är också nödvändiga för att vi skall komma till rätta medvår bytesbalans. Vårt näringsliv måste få kraft både att motståimportkonkurrensen och att öka exporten. Enallvarlig svaghet är där, att både soliditet och självfinansieringsförmågainom industrin har försämrats så kraftigt. Andelen eget kapital, som i storutsträckning avgör företagens vilja och förmåga att ge sig in på nya områden,har sjunkit från till nedemot 25 96 f n. Skuldsättningen har dånaturiigtvis ökat i motsvarande mån. Mot den bakgrunden innebär även hyggligainvesteringsprojekt ett högt risktagande. Det blir bl. a. av det skälet ingenfart på investeringsverksamheten. Teoretisktkan man naturligtvis tänka sig att skapa utrymme för produktionsapparatensutbyggnad genom en synnerligen stor återhållsamhet i lönerörelserna framöver.Men en så långtgående återhållsamhet som då skulle behövas är enligt min meningvarken möjlig eller önskvärd. De anställda kan t. ex. rimligen inte medverkatill den koncentration av ägande och kapitalbildning som då skulle bli följden.Svårigheten alt gå den vägen när det gäller att skaffa företagen en stabilarekapitalbas har ju också tydligt visat sig i årets avtalsdiskussioner. Därförmåste man försöka gå fram på andra vägar. En fondering eller ett lönsparande iföretagen framstår därvid som högst eftersträvansvärt. Skall vi snabbt fåtillfredsställande expansionstakt inom näringsliv och sysselsättning är dethelt enkelt en nödvändighet. Det är mot den bakgrunden som regeringen nuutreder formerna för ett lönsparande av den här arten. Fråganom löntagarfonder och delägande är under utredning. Ett slutligt beslut kaninte väntas . Mellantiden bör, som vi sett del, användastill försöksverksamhet med olika typer av fonder och ett mera allmäntlönsparande. Samhälletbör naturligtvis på olika sätt främja ett sådant sparande. För altsparstimulans skall komma i fråga måste vissa krav uppfyllas från samhälletssynpunkt. Dessa krav kan stipuleras i avtal, som avser den anställdeindividuellt. Därjämte är det självklart att man i olika avseenden kankomplettera genom fackliga överenskommelser. Sådana är naturliga i ettsammanhang som delta. Man måste också eftersträva en utformning som kantillämpas både inom den offentliga och den privata sektorn. Enförsöksverksamhet under etl par år borde vara av intresse också med tanke på deslutliga ställningstagandena i löntagarfondsfrågan. Enytterligare viktig uppgift inom den ekonomiska politiken den närmaste tidenblir att försöka reducera takten i prisökningarna. Också här är balansen i dentotala samhällsekonomin avgörande. Prisstoppkan göra god verkan. Därför var det naturligt attinföra ett allmänt prisstopp i samband med valutakursjusteringen ochmomshöjningen. Men någon definitiv lösning på inflationsproblemet utgör inteett prisstopp i en ekonomi av vår typ. Närdet allmänna prisstoppet nu hävs innebär det å andra sidan inte fritt fram förnya prishöjningar. Först och främst består prisstoppet på sådana varugrupper,som var prisstoppade redan före det allmänna prisstoppet. Dit hör ju t. ex.baslivsmedlen. Vidare kommer prisövervakningen att intensifieras. När detgäller prisstopp och prisövervakning tror jag alt det är så långt man kankomma. De ekonomiska problemen har i stor utsträckning salt sin prägel på heladet gångna riksdagsåret. Enligt den avgående regeringen kom den tillträdandetill dukat bord. Men både medlemmarna i regeringen, ledamöter ochden stora allmänheten blev snart nog varse att sysselsättningsproblemen och denindustriella krisen hade en omfattning som den industrialiserade världen inteupplevt . Detvore inte rättvist att lägga hela skulden för alla de problem, som fortlöpandeuppenbarat sig, på den gamla regeringen. Det moderna samhället fungerar inteså att man ensidigt kan lägga skulden här eller där. Men det är, herr talman,föga imponerande när den gamla regeringen inte vill kännas vid något ansvar fördagens situation. Del är också min bestämda uppfattning alt en större uppriktighetfrån den gamla regeringen och ett större mått av vilja att bidra tillproblemens lösning från den nya oppositionen i en del fall hade kunnat ledatill snabbare resultat. Somjag redan har betonat har dock hotet om ökad arbetslöshet och en djupgåendeindustriell kris även i vårt land i stort sett kunnat avvärjas. Denna uppgifthar krävt såväl mycket arbete som tålamod och fantasi av regeringen ochriksdagens olika organ. Del skall också gärna sägas att många av de konkretaproblemen aldrig hade kunnat lösas ulan det engagemang och den vilja attåstadkomma resultat som företrädarna för de anställda i de krishotadeföretagen, de berörda företagsledningarna och andra lokala beslutsfattare harvisat. Många av företagskriserna har på det sättet ändå kunnat angripas påtraditionellt svenskt sätt - i sam- Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. verkan mellan olika berördaparter och inte i strid. Dedystra ekonomiska perspektiven får emellertid inte undanskyla att detnu snart slutförda också varit en reformriksdag. Jag skall bara tanågra exempel. Påarbetslivets område kan snart den nya arbetsmiljölagen och den femtesemesterveckan läggas lill de reformer som genomförts . Påskolans område har reformeringen av högskoleorganisationen slutförts. Reformarbetetpå kulturlivets område har bl. a. skapat bättre förutsättningar för olikagrupper av handikappade att delta i kulturell verksamhet. Deur opinionsbildningssynpunkt så viktiga organisationstidskrifterna har fått ettliknande ekonomiskt stöd som tidigare funnits för dagspressen. Jaghar redan berört en del av de förbättringar som genomförts av pensionärernasoch barnfamiljernas ekonomiska villkor. Får jag till dessa bara lägga den klaraprioritering som regeringen gjort av den fortsatta utbyggnaden av barnomsorgensamt åldringsvården och sjukvården för äldre i de ekonomiska överläggningarnamed kommuner och landsting. Dettaförsta arbetsår med en ny majoritet i har också inneburit attgrunden lagts för en ny energipolitik. Vikliga inslag i denna omläggning harbl. a. varit beslutet om villkorslagen och de olika delbesluten om stimulanserför ökat energisparande, bättre hushållning med tillgänglig energi ochutveckling av alternativa energikällor. Detta arbete fullföljs nu bl. a. inomden av regeringen tillsatta . Etlregeringsskifte får naturiigtvis inte genomslag på alla områden. Detfinns i vårt land en värdegemenskap som gör det naturligt för en ny regeringatt på många områden bygga vidare på det arbete som den gamla regeringen harlagt ner. Det gäller naturligtvis i högsta grad utrikespolitiken, men detgäller också andra områden. Iandra fall behövs det tid för att genomföra en kursomläggning. I det praktiskapolitiska arbetet innebär det att olika utredningar nu arbetar med centralaproblemområden på grundval av regeringsprogrammet. Detgäller t. ex. den långsiktiga skattepolitiken, där de tre storaskal-teutredningarna fått tilläggsdirektiv och uppmanats att redovisasina resultat . Mendet gäller också ett sådant område som jordbrukspolitiken, där jordbruksutredningenredan lämnat sitt betänkande, medan jordförvärvsutredningen arbetar vidare pågrundval av delvis ändrade direktiv. Andra utredningar arbetar med viktigademokratiproblem, åtgärder för alt komma till rätta med onödig byråkrati ocholika centraliseringsfrågor. På så sätt kommer den politik som de tre regeringspartierna drog upp isitt regeringsprogram att kunna förverkligas med fasthet och ansvar i den taktsom samhällets samlade resurser medger. () kortgenmäle: Vi är naturligtvis allesammans mycket lacksamma och glada för altstatsministern kommit ned och gått in i den här ekonomiska debatten. Även om viinte kan utläsa så myckel av nyheter i hans i och för sig välskrivnamanuskript, som lästes upp från talarstolen, menar jag att glädjen över all viverkligen har en statsminister, som av och till ändå uppträder här, tar överdet hela. Herrstatsministern tog upp en sak som jag har ett behov av all bemöta. Det gällerhans resonemang om den arbetslöshet som vi hade . Jaghar vid andra tillfällen, när jag haft mera tid på mig, förklarat en del sakersom man bör hålla i minnet. Vi genomförde en skallereform som trädde i kraftden och som gav helt andra möjligheter än tidigare för denkvinnliga arbetskraften alt anmäla sig på den svenska arbetsmarknaden. Vi hadeunder , då man talade om den stora arbetslösheten, fiermänniskor i arbete och i sysselsättning än vad vi hade haft.Vi hade fler människor i sysselsättning än vad vi hade 1970, när vi förstärkteden svenska arbetsmarknaden med 50 000 immigranter. Det var särbeskatlningenoch vårt engagemang för att få ut kvinnorna på arbetsmarknaden som gav det härresultatet. Del log innan arbetsmarknaden kunde assimilera dem. Del ären av de väsentliga förklaringarna. Statsministernsövriga redovisning av arbetslösheten finns det ingenting att invända emot. Påden punkten förekommer inga delade meningar mellan partierna. Men jag villställa en fråga till statsministern, som även kom in på skattefrågan.Visserligen har budgetministern sagt att del skall bli en indexreglering avskatteskalorna, men man är aldrig riktigt säker på den här regeringen. Man vetinte om regeringsledamöterna talar på regeringens vägnar eller om detillkännager personliga uppfattningar. innebär en indexreglering av skattenenligt en objektiv bedömning en ganska orättfärdig skattelättnad med hänsyntill inkomsttagarnas lönestatus. Jag har hört, jag har läst och jag vet allåtskilliga av partivänner - och det är inte några obetydligapartivänner - är lill ytterlighet fundersamma över huruvida man skall ge sigin på ett sådant här experiment med skatterna. Det vore av intresse att få höraom det som sagts om en indexreglering av skatteskalorna är regeringens uppfattningeller budgeiministerns uppfattning. Om det är regeringens uppfattning, kommerherr alt få det förtvivlat svårt att försvara den ibland småfolket. Detär jag övertygad om. Denekonomiska politiken m. m. () kortgenmäle: Statsministern hade ett tema i sitt anförande - han ville visa attproblemen i är av långsiktig karaktär. Han föste så att säga densocialdemokratiska oppositionen och våra alternativ åt sidan därför all visysslar med de kortsiktiga problemen. Vi är många som har undratvilken kontakt landets statsminister har Denekonomiska politiken m. m. haft med verkligheten densenaste tiden. tycks han inte ens vilja tala om den. Han lyfter blicken mothorisonten - då slipper han se de prisstegringar som kom i går och deprishöjningar som kommer . Han slipper bry sig om de bekymmersom denna sommar och höst drabbar människorna i del här landet. Han talar varmtom låginkomsttagarna, men vilket råd ger han dem ? Är det samma råd somherr gav dem, att de skall ta av sill sparande för att klara sinlevnadsstandard? Han behöver inte ens se hur infiationspolitiken kan skapa denarbetslöshet som han med rätta säger är skadligare än någonting annat. Förlåginkomstlagarnas och sysselsättningens skull har vi krävt av regeringenFälldin att den nu börjar föra den kamp mot inflationen som den utlovade iregeringsdeklarationen. Det enda har att säga på den punkten äratt nu har man kommit så långt man kan komma med inflationsbekämpningen.Priskontroll och prisstopp är utvecklade till fullo.