prot · G00923 · 1976-12-31 00:00:00 — Erövrandetav fri- och rättigheter och försvaret av dessa är en viktig uppgift för denpolitiska och fackliga kampen på samhällslivets alla om- I den kampen är detdock inte betydelselöst hur grundlagen är utformad. Den kan utgöra ett hindereller ett stöd för progressiva strävanden i samhället. Vänsterpartietkommunisterna verkar för att grundlagen skall vara ett stöd i kampen fördemokratiska fri- och rättigheter för dem som genom sitt arbete skapar värdenai samhället. Dettavar utgångspunkten för våra förslag och ställningstaganden när del gällde denår slutgiltigt antagna nya grundlagen. Det har också varit utgångspunktenför våra förslag och ställningstaganden i fråga om de vilande förslagen tillgrundlagsändringar, som på nytt ligger på bord. Bakgrunden tillförslaget om fri- och rättigheter i grundlag är bl. a. den opinion somkritiserade den nya grundlagens brister i fråga om skyddet för fri- ochrättigheterna. Den utredning som tillsattes visade i sill arbete att det ärfullt möjligt att ge medborgerliga fri- och rättigheter ett förbättratgrundlagsskydd. Utredningens förslag liksom senare propositionen uppvisadelikväl allvarliga brister. Motbakgrunden av de starka kraven på grundlagsskydd för fri- och rättigheter isamband med antagandet av den nya grundlagen måste den debatt som uppstod kringrättigheisutredningens arbete te sig något märklig. Partier som framställt sigsom förkämpar för grundlagsfästa fri- och rättigheter var plötsligt fulltsysselsatta med alt konstruera regler för undantag från i grundlagen inskrivnarättigheter. Det gällde olika majoriteter och tidsintervaller förrättighetsinskränkningar. All erfarenhet visar att huvudproblemet aldrig varitatl finna former för inskränkningar i de demokratiska fri- och rättigheterna.Det gäller att utforma del säkraste skyddet för rättigheterna. Enligt vårmening måste grundlagen utgöra ett skydd och ett stöd för demokratiska fri- ochrättigheter. Angrepp mot och inskränkningar i fri- och rättigheterna blirdärigenom också angrepp mot grundlagen. Vimenar därtill all grundlagen skall utgöra ett stöd i kampen för vidgade fri-och rättigheter för den arbetande befolkningen. Delta hävdade vi vidbehandlingen av den nya grundlagen, och detta har vi hävdat vid behandlingen avfri- och rättigheter i grundlagen. Iflera reservationer till konstilutionsutskottels betänkande 1975/76:56utvecklade vi från vpk vår syn på förslaget om fri- och rättigheter i grundlag. Vimenade atl ett målsättningsstadgande bl. a. bör fastslå atl folket har rätt attförsvara sig mot och bekämpa utsugning och klassförtryck och att utforma sådanasamhällsförhållanden som kan garantera arbete, bostad, utbildning, kultur ochsocial trygghet åt envar. Vihävdade all åsiktsregistrering aldrig bör få förekomma och begärde klarareformuleringar än propositionens i detta avseende. Detsamma gälldeåsiktsdiskriminering, som enligt vår mening aldrig bör få förekomma men därpropositionens formulering var otillfredställande. Vikrävde klara bestämmelser för på vilka grunder yttrande- och informationsfrihetenfår begränsas, såsom för att skydda rikets säkerhet, förebygga och beivrabrott eller hindra förföljelse av folkgrupp av viss ras. med viss hudfärg eller avvisst etniskt ursprung. Begrepp som "allmän ordning och säkerhet"och i ännu högre grad "om särskilt vikliga skäl föranleder det" -vilka finns i 2 kap, 13 ! ; - är så oprecisa atl de av en reaktionär regim kananvändas myckel godtyckligt. Vikrävde också atl de arbeiandes rättigheter på arbetsplatserna bör komma lilluttryck i grundlagen, såsom rätt all vidta fackliga stridsåtgärder, rätt altorganisera sig fackligt och politiskt, rätt atl bedriva agitation, propagandaoch mölesverksamhel, rätt all genom sina fackliga organisationer förhandla ialla frågor liksom rätt alt tillgripa strejk. Avtal eller föreskrifter, sominskränker dessa rättigheter, bör förbjudas i lag. Viavvisade försöken att jämställa kapitalisternas lockouträtt med arbetarnasstrejkrätt liksom all ge den kapitalistiska privategendomen grundlagsskydd. Vikrävde grundlagsskydd för utlänningars fri- och rättigheter, bl. a. i fråga omanteckning i allmänt register. Vihävdade när det gäller lagprövningen att konstitutionsutskott skallunderställas fråga om föreskrift slår i strid med grundlagens bestämmelser. Viavvisade den övertro på domstolarnas opartiskhet som kommit till ullryck. Vinoterade begränsningen i den s. k. EG-paragrafen så all överiåtelse avbeslutanderätten i frågor som innebär begränsning av fri- och rättigheter intelängre kan ske till internationellt organ, men hävdade att paragrafen heltborde utgå. Vihävdade uppfattningen all en särskild utredning borde tillsättas med uppgiftatt se över nu gällande lagstiftnings överensstämmelse med grundlagen. Vikrävde grundlagsskydd mot kvinnodiskrimineringen på samhällslivels olikaområden. Vikrävde övergång till republik, vilket borde vara en logisk följd av strävandenaatt ge grundlagen en demokratisk och tidsenlig utformning. Viavvisade de borgerliga partiernas försök all skapa särskilda majoritetsreglerför alt företa inskränkningar i fri- och rättigheterna. Vi utvecklade vår synpå kollektivanslutning lill politiskt parti och till statskyrkan. Vi villemönstra ut det s. k. kårobligaloriet. Dessaståndpunkter hävdade vi när behandlade förslaget om fri- ochrättigheter i grundlag . De omröstningar som då förekomvisade klart all varken socialdemokraterna eller något av de borgerligapartierna var beredda att ta dessa steg för att i verklig mening vidga ochfördjupa de medborgerliga fri- och rättigheterna. Dessapartier utgår från en falsk klassamarbetsideologi, som förnekar de verkligamotsättningarna i vårt land. De borgeriiga partierna har ett naturligt intresse- som företrädare för kapitalintressena i landet - alt dölja det verkligahindret mot vidgade fri- och rättigheter och det verkliga hotet mot dessarättigheter. Socialdemokraterna har av långvarigt klasssamarbete tydligenpåverkats så, alt man inte förmår se vilka krafter som motarbetar den arbetandebefolkningens krav och hotar de framsteg som nåtts i hård kamp. Densvenska arbetarklassens historia är fylld av kampen för demokratiska fri- ochrättigheter. Den kampen har varit hård, och motståndet har alltid kommit frånde privilegierade i samhället. Om man försummar att lära av erfarenheterna avdenna kamp, då hamnar man fel även när det gäller atl hanlera den nu aktuellafrågan om fri- och rättigheter i grundlag. Svagheteni arbetet med grundlagsskydd för medborgerliga fri- och rättigheter är främstalt problemet inte angripits utifrån en diskussion om de verkliga ekonomiskaoch sociala förutsättningarna för medborgarnas och olika klassers fri- ochrättigheter i del kapitalistiska samhället. Deklasskillnader som detta samhällssystem grundas på urholkar och begränsar förflertalet det reella innehållet i medborgerliga fri- och rättigheter. Ägandetav och makten över produktionen ligger i ett fåtals händer. Förmögenheter,inkomster och välfärd är ojämnt fördelade. Detta är realiteter, som inte kanupphävas av den borgeriiga ideologins abstrakta uppfattning av samhället sombeslående av fria och jämställda avtalsparter. Detär denna ideologi som leder till sådana orimliga konsekvenser som kommer lilluttryck i formuleringen "förening av arbetstagare samt arbetsgivare ochförening av arbetsgivare äger rätt att vidtaga fackliga stridsåtgärder".Då bortser man från del övertag arbelsköparna genom sitt ägande har. Detär denna ideologi som leder till den orimliga konsekvensen att all egendomlikställes. Man ser inte skillnaden mellan all äga skogar.Skandinaviska Enskilda Banken å ena sidan och ett eget hem och personligabruksföremål å andra sidan. I fråga om egendomsrätten utgör förslaget enförsämring och kan bli ett hinder för önskvärda ål-gärder. Vänsterpartietkommunisterna ser det som angeläget att medborgeriiga fri- och rättighetererhåller grundlagsskydd. Vihar kritiserat brister i förslaget och yrkat på ändringar i flera stycken.Framför allt har vi förordat ett betydligt mer långtgående skydd för grundläggandefri- och rättigheter. Så är t. ex. fallet när det gäller utformningen avmålsätlningssladgandet och i fråga om de arbeiandes rättigheter påarbetsplatsen. Detär beklagligt att vi inte fick stöd för dessa strävanden. Våra förslag ligger ilinje med den svenska arbetarklassens erfarenheter från en lång och mödosamkamp för demokratiska fri- och rättigheter. Denna kamp har inte avstannat. Denkommer all föras vidare och utgöra en grund för att också i lagstiftningendemokratin utvidgas och fördjupas. Konstitutionsutskottetpåpekar att prövningen av vilande förslag innebär att ta ställning till varjesärskilt grundlagsförslag som en enhet. Detta får givetvis, säger utskottet,ske mot bakgrund av överväganden om för- och nackdelar med lösningen av olikadelfrågor och om dessas betydelse vid helhetsbedömningen. Det är dennakonstitutionella ordning som gör att del inte är möjligt att framställadelyrkanden i den riktning vi från vpk förfäktar. Låt mig dock, herr talman,framhålla att strävandena att vidga och fördjupa de demokratiska fri- ochrättigheterna inte kommer att avstanna i och med dagens beslut. Den kampenpågår och stundligen överallt på arbetsplatser, i bostadsområden och iintresseorganisationer. kommunisterna kommer att aktivt delta iden kampen överallt där den förs. Vi kommer också i atl med all kraftdriva dessa krav vidare. Vår strävan är att grundlagen skall få en sådanutformning att den blir ett stöd för demokratins utveckling, att kampen förbättre samhällsförhållanden inte försvåras ulan tvärtom underlättas. Hert TARSCHYS(fp): Som flera talareredan har påpekat har vi fått en livlig debatt om de förändringar itryckfrihetsförordningen som vi nu skall fatta beslut om. För min del skullejag vilja dra fyra slutsatser av den debatten. Denförsta slutsatsen är atl det är av utomordentligt värde att tryckfrihetsförordningenär en grundlag. Debatten hade aldrig blivit lika intensiv och nyttig om dethade fattats ett definitivt beslut . Den korta tid som kan förflytamellan det att en proposition läggs fram och till dess fattar sillbeslut är inte tillräcklig för atl människor som har värdefulla synpunkterskall hinna vakna. Det är en viktig anledning till att grundlagsskyddet förvåra medborgeriiga fri- och rättigheter måste byggas ut. Denkatalog som vi antar är ett litet steg framåt, men den ger inte alls etttillräckligt skydd. blir del möjligt att över och med enenda rösts majoritet inskränka så centrala friheter som yttrandefriheten,informationsfriheten, mötesfriheten, demonstralionsfri-heten ochföreningsfriheten. står fast vid kravet på ett ordentligtgrundlagsskydd för de medborgerliga fri- och rättigheterna. Denandra slutsatsen är atl tryckfrihetsförordningen varken i sin gamla eller i sinnya lydelse är tillräckligt tydlig. På en grundlag måste man kunna ställa myckelhöga krav i det här avseendet. En grundlag skall vara begriplig, och begripliginte bara för dem som medverkat i att skriva den och lotsa den genom olikainstanser. När en lagändring, som avses att förstärka tryckfriheten, av ganskamånga människor uppfattas som en försvagning, då är det något fel-och jag trorinte att det bara är kritikernas förmåga att läsa innantill och förslå som delär fel på. Förslaget är alltför otydligt. Del gäller i och för sig också om dengamla tryckfrihetsförordningen, därför att missförstånden i debatten fördelarsig ganska jämnt. Man har missförstått både den nya och den gamla lydelsen itryckfrihetsförordningen. Dekrav som har höjts på atl vi skall fälla det vilande grundlagsförslaget harenligt min mening ofta utgått från en dubbel uppsättning av missförstånd - enalltför optimistisk eller positiv läsning av den gällandetryckfrihetsförordningen och en alltför pessimistisk eller negativ läsning av den nya förordningen.Åtskilligt av det som man uppfattar som nyheter överensstämmer i själva verketmed gällande rätt. Dentredje slutsatsen är all kritiken träffar rätt på en väsentlig punkt, nämligenöverflyttningen av tillsynen från justitieministern lill justiliekanslern. Dennuvarande ordningen är ju att justitieministern skall vaka över alltryckfrihetens gränser inte överskrids. Som statsråd har han ett politisktansvar, och hans bedömningar kan granskas av konstilulions-ulskoitet ochdiskuteras i . Enligt förslaget skulle denna tillsyn överföras tilljustiliekanslern, som är en opolitisk ämbetsman. Detta är en svaghet. Det sadefolkpartiet också klart ifrån , liksom gjorde här alldelesnyss. Det är en svaghet därför att justiliekanslern inte befinner sig underlika starkt tryck att iaktta återhållsamhet och restriktivitet som ettvälbevakat statsråd måste göra. Nufinns det i 9 kap. 2 § en regel som gör det möjligt att råda bot på den härsvagheten. Där sägs att det "i lag må föreskrivas att allmänt åtal förtryckfrihetsbrott må väckas endast efter regeringens medgivande". På detsättet skulle man åter kunna koppla på en politisk bedömning innan åtal väcks.Jag tycker del vore en stor fördel om vi med det snaraste fick en sådan härlag, och jag vill därför fråga justitieminister : Är regeringen bereddatt lägga fram förslag om en lag som gör juslitiekanslerns möjligheter atlåtala för tryckfrihetsbroll beroende av regeringens medgivande? MinQärde slutsats, herr talman, är all den här partiella förändringen avtryckfrihetsförordningen bör bifallas. Vid ett andra beslut om en grundlagsändringhar man alt la ställning till ett paket som kan accepteras eller förkastas. Delfinns klara svagheter i det här förslaget, men det finns också klara fördelar.Man utvidgar tryckfrihetsskyddet lill stencilerade och folokopierade skrifter,man förstärker anonymitetsskyddet, man överför vissa brott från vanligbrotlmålsprocess till den för de åtalade mer gynnsamma tryckfrihetsprocessen,och man förstärker meddelar-skyddel när en tystnadsplikt inte finns angiven ilag. Dettaär klara framsteg, men de är inte tillräckliga. Vi måste därför se till alt denpartiella reformen inte fördröjer en total reform. Vad vi behöver är en helt nylag som ger starkare skydd åt tryckfriheten och yttrandefriheten i samhället. Idetta anförande instämde herrar i (fp) och Ul-lenhag (fp). i (vpk): Först några kommentarer till den del av den nya tryckfrihetsförordningensom reglerar allmänna handlingars offentlighet. Den tidigare behandlingenföranledde vissa invändningar från vpk. Det var framför allt på två punkter somvi i motion och reservationer krävde förbättringar. Den ena gällde frågan ombesvärsrätt över statsråds och regerings beslut Vilande förslag till grundlagsändringar atl vägra utge allmänhandling eller att ge inskränkande förbehåll i sökandens rätt alt förfoga överhandlingen. Det är otillfredsställande att inte sådana beslut får överklagas.Enligt vår mening skulle konstitutionsutskott vara den mest lämpadebesvärsinstansen. Denandra gällde frågan om den tidsmässiga begränsningen av sekretesskyddet. Vihävdade att i grundlagen bör föreskrivas alt begränsning av rätten atl la delav allmän handling skall upphävas så snart de omedelbara skälen för begränsninginte längre föreligger. Våraförslag avslogs vid den förra riksdagsbehandlingen, trots att ett bifall lillvpk:s förslag skulle på ett par väsentliga punkter ha förstärkt grundlagsförslaget.Vi ämnar nu i annat sammanhang aktualisera dessa förbättringar, som vifortfarande anser angelägna. Jag går så över till de mest kontroversiella delarna avtryckfrihetsfrågan. Maktenöver det skrivna ordet regleras inte främst av lagar. Den beror ytterst avegendomsfördelningen i samhället. Det betyder dock inte atttryckfrihetslagstiftningen bara får ett abstrakt intresse. Tvärtom ökar formensvikt just under ojämna sociala maktförhållanden. Den är maktlöshetens sistaförsvar mot den absoluta makten. Den ger ett mått av fasthet även infördramatiska ändringar i del politiska klimatet. Nuvilande ändringsförslag till tryckfrihetsförordningen måste antagas ellerförkastas. Det skapar svårigheter för den som vill göra en rättvis bedömning.Ändringsförslagen präglas av en egenartad dubbelhet. Man ger med en hand menlar desto mer med den andra. Vpk-gruppenhar ärligt sökt granska denna inte alldeles lätlgenom-trängliga materia. På trepunkter - eller snarare två och en halv - innebär förslaget förbättringar. Påfem punkter innebär det klara försämringar. Dessa är av allvarlig natur. Denförsta positiva punkten är preciseringen av meddelarskyddet, vilket tidigarehar berörts i andra anföranden. Denandra positiva punkten är atl en meddelare som enligt 7 kap. 3 § mister sittanonymitetsskydd skall ålatalas enligt tryckfrihetsförordningen och inteenligt . Det gäller även om inte uppgiften kommit i tryck menavsetts göra det. Det är en klar rättslig förbättring, Alla led i den trycktaskriften bedöms av samma forum och från samma utgångspunkter. Dentredje positiva punkten är att anskaffandet av uppgift i princip ges sammaskydd som själva meddelandet av uppgiften. Denna precisering är dock skenbar.Den går tillbaka på att myndigheterna tidigare på ett enligt vår meningmanipulatoriskt sätt skilde på anskaffandet och övriga led i en personshandlande. Detta låg lill grund för att åtala samma personer enligt två heltskilda ansvarssystem. Iverkligheten var situationen inte alls oklar i delta hänseende. En författareseller en redaktionsmedlems anskaffande skulle också enligt gamlatryckfrihetsförordningen betraktas såsom led i den tryckta skriftensframställning. Vid kollision mellan två rättssystem tar dessutom alltid högre rätt över lägrerätt. Delta gör alltså att denna punkt endast är en förbättring i förhållandetill myndigheternas uppsålliga missuppfattning av grundlagen, inte iförhällande till den gamla grundlagens verkliga innehåll. Vilka minuspunkter står dåemot de anförda förbättringarna? Jo,främst den nya innebörden i 7 kap. 3 §. Enligt den gamla tryckfrihetsförordningenbetraktades redaktion eller nyhetsbyrå såsom ett kollektiv. Det tryckfrihetsrättsligaansvaret utövades på hela kollektivets vägnar av den ansvarige utgivaren ellerden som eventuellt trädde i hans ställe. Den som ingick i ett sådant kollektivutan att själv vara tryckfrihetsansvarig kunde över huvud laget aldrig görasansvarig för iryck-friheisbrott. Att överlämna meddelanden från en medlem avjournalistkollektivet till en annan var över huvud taget inte åtalbart. Ettjournalistkollektivs medlemmar kunde inom ramen försitt arbete inom kollektivetöver huvud inte vara meddelare i lagens mening. Meddelare var endast den som isin funktion som meddelare av uppgift stod utanför kollektivet. Att i detredaktionella arbetet diskutera eller vidarebefordra ett meddelande kundealdrig medföra ansvar annat än för den särskilt tryckfrihetsansvarige. Det vartvärtom fullt tillåtet att inom journalistkollektivet på en tidning eller enbyrå diskutera ett meddelandes eventuella laglighet. Det var t. o. m. tillåtetatt diskutera sådana förhållanden med en utomstående juridisk konsult. Det lyddeju på atl man hyste omsorg om att man inte skulle i tidningen föra innågot som innebar röjande av hemlighet. Detnu föreliggande ändringsförslaget bryter in i denna skyddade krets.Följden blir i praktiken atl del vid sidan av utgivarens ansvar tillskapas ettansvar för medarbetare som enligt tryckfrihetsförordningens 8 kap, icke ärtryckfrihetsansvarig. Ett sådant subsidiärt ansvar, särskilt upphovsmanna-ellerförfattaransvar eller liknande, har de senaste hundra årendiskuterats i , men tanken har varje gång avvisats, detta av omsorg omtryckfriheten. Dengrundlagstext som föreligger inför alltså ett sådant subsidiärt ansvar. Denutvidgar kretsen av dem som i lagens mening är meddelare. Den bryter in i enkollektiv ansvarighet som utövats av ansvarige utgivaren. Den gör ipraktiken handlingar och samtal inom kolleklivet straffbara - handlingar ochsamtal vilka icke har varit strafföara. Vpkkan under inga omständigheter godkänna en förändring av detryckfrihetsrättsliga förhållandena av delta fariiga och genomgripande slag.Även om man nu i polemiken skulle hävda att vi icke rätt har uppfattat dengamla tryckfrihetsförordningens innebörd och gällande tryckfrihetsrättsligpraxis, så är det ändå för oss nog all ha den ståndpunkt vi har. Bara detfaktum atl det kan råda oklarhet om en så oerhört väsentlig punkt skulle ju isig själv kräva alt förslaget arbetades om och gjordes klarare. Vivädjar alltså till kammarens ledamöter: inte detta helt nya och försvensk tryckfrihetshistoria främmande ansvarssysiem! inte in åklagarväsendet påredaktionerna! Slå vakt om journalistkollektivets integritet! 1 annat fallöppnas angreppskanaler för byråkratin, över vilkas följder vi saknar kontroll. Denandra negativa punkten gäller tryckfrihetens övervakning enligt 9 kap, 1 och 2js. Gamlatryckfrihetsförordningen gav det högsta ansvaret för tryckfrihetensövervakning åt justitieministern, 1 detta ligger en bestämd politisk ochideologisk tanke. Bara en ansvarig politiker, utsatt förden offentlighet ochden pariamentariska kontroll som en sådan blir, kan vara den rätte övervakarenav tryckfriheten. Denna ordning var logiskt knuten till både genomdess dechargegranskning av statsråden och genom dess allmänna position somkritiker och granskare av regeringens fortlöpande verksamhet. Enligtändringsförslaget skjuts den politiskt ansvarige ministern i bakgrunden tillförmån för en ämbetsman, justiliekanslern. Detta är en förändring i själva delgrundläggande synsättet på tryckfrihetens konstitutionella och politiskabetydelse. Vi delar icke detta synsätt. Det försämrar övervakandeoch granskande roll. Dentredje negativa punkten är förslaget om ändring i reglerna för beslag avtryckta skrifter. 1 enlighet med en klar tankegång i gamla tryckfrihetsförordningenvar detta en sak för den parlamentariskt ansvarige ministern och hans särskildalokala ombud. däremot skall det bli en intern angelägenhet för den rättsligabyråkratin, för juslitiekansler och för allmän åklagare. Beslagsinstilutionenssjälvständighet gentemot byråkratin upphör alltså. möjligheter alloffentligt debattera och ställa ministern till ansvar för sådana åtgärderförsvinner. Detta är en helt ny konstitutionell princip. Enligt vpk:s meningförsämras därigenom allvarligt den offentliga kontrollen. Delta är vi ickebenägna att godta. Denfjärde negativa punkten är förslaget att utsträcka åtalstiden föricke-periodisk skrift från till . På alla områden inomrättsväsendet betraktas det alltid som ett plus för rättssäkerheten, om man kannedbringa handläggnings- och åtalstider. Men här, i grundlagen, sträcker manåtalstiden för vissa skrifter till det dubbla. En icke-periodisk skrift kanåtalas intill efter sin utgivning. Vifrågar: Varför måste man ha det så? Kan inte åklagaren förmåsig till att fatta beslut huruvida åtal skall ske eller underlåtas? Under ettår kan del politiska klimatet förändras. Med långa beslutstider ökarbyråkratins möjligheter att manipulera. måste alltså dentryckfrihetsansvarige leva under risken av ett eventuellt åtal och av etteventuellt beslag med alla dess konsekvenser. Detta gynnar inte rättssäkerhetenoch en fast praxis. Utsträckta åtalstider bör, enligt vår mening, icke medges. Denfemte och sista negativa punkten är den nya 14 S i kap. 9. Den berättigar,såvitt jag förstår, till beslag av skrifter som kan antas ha betydelse förtryckfrihetsmål. Det framgår av den tidigare texten att man avser skrift som i sigsjälv inte är brottslig eller föremål för åtal. Man frågar sig verkligen varfören åklagare skall ha sådana befogenheter. Varför kan han inte få tag i enlaglig skrift på ett normall sätt? Varför skall han ha beslaget som medel attskaffa fram exemplar av sådant som han naturiigtvis bara använder för attbelasta den anklagade i processen, och varför skall den anklagade inte hasamma möjligheter att säkra bevis till förmån för sin sak? Hela stadgandetförefaller oss lika mystiskt som omotiverat, och vi tycker inte alt det hörhemma i en tryckfrihetsförordning. Jag sammanfattar vpk:s ståndpunkt.