prot · G00982 · 1976-12-31 00:00:00 — Jag vet inte vad man har föranspråk på lugn när man betraktar 40 96 löneökning i det här läget som lugnt.Vad den socialdemokratiska oppositionen emellertid har gjort gällande är attlåga kostnadsökningar kompenserat oss för de dåliga åren 1975och 1976. Detär alldeles riktigt att våra tidigare höga löner har uppvägts av en snabbareproduktivitetsutveckling i än på många andra häll. sjönk t.o.m. våra relativa kostnader per producerad enhet för att stiga säkraftigt att försprånget gott och väl inhämtades. uppnåddekostnaderna en nivå som är väsentligt sämre än under hela1960-lalel och bönan av . HerrFeldt gjorde för resten i sitt inlägg gällande att av 13 jämförbara länder hade7 en högre och 6 en lägre ökningstakt i lönerna. Han nämnde , omjag inte hörde fel, bland de länder som hade en lägre ökningstakt än . Iså fall är det ju inte sant. hade större löneökningar per timmeoch snabbare lönekostnadsökningar per producerad enhet än vad vi hade. Men denengelska ekonomin klarade inte den försämring av sitt konkurrensläge som blevföOden av den här snabba kostnadsökningen. För alt försöka återställa balansentvingades den engelska regeringen all låta pundet falla kraftigt. Det är junågot som det växande antalet Englandsturister har blivit varse. Punddevalveringenunder den aktuella perioden har lett till alt arbetskraftskostnaderna perproducerad enhet i har utvecklats långsammare än i ,mätt i svenska kronor. Det är något helt annat änvad sade. Isin reservation till finansutskottets betänkande bygger socialdemokraternasitt resonemang, såvitt jag har kunnat finna, enbart på jämförelser med år1970. Då blir den relativa arbetskraftskostnadsförsämringen "bara"11 96. Men slutsatserna blir faktiskt desamma oberoende av vilken utgångspunktman lar för sädana här jämförelser. ju ändå att konstatera -hur långt man än går tillbaka - all det är kostnadsutvecklingen sompå ell hell avgörande sätt har skärpt våra svårigheter. Det var under dessa årbytesbalansproblemen uppkom. Under 1970-taleis första år hade vi ett överskottgentemot omvärlden. Och vad som gör svårigheterna särskilt allvarliga är attden ambitiösa sysselsättningspolitik som vi bedrivit för attbrygga över den internationella lågkonjunkturen egentligen skulle ha förutsatten förbättring och inte en försämring av vår konkurrensförmåga. Det är ju detsom är så allvarligt, att socialdemokraterna inte vill förstå att den s. k.svenska modellens sysselsättningspolitik, den som vi har berömt oss av och densom andra länder har berömt oss för, kräver stark återhållsamhet i kostnadshänseende.Här finns ett klart samband, som man inte kan och inte får bortse frän, om manvill fortsätta med den här politiken. Föratt återge oss den konkurrenskraft som vi i genomsnitt hade under åren1961-1973 krävs nu en betydande sänkning av vårt relativa kostnadsläge. Enbartför att återställa det läge som rådde i början av 1970-lalet skulle de svenskalönerna behöva öka 8-10 96 långsammare än de utländska, eller vårproduktivitet stiga snabbare. Vadsäger då och andra i oppositionen när man redovisar sådana härsiffror? Jo,de påstår att den nya regeringen är "löntagarfienllig", att den är"arbetsgivarnas förlängda arm" och att den "bygger barriärermellan olika grupper i samhället". Låt mig, herr talman,svara med föOande ord: "Lönerörelsernahar i vårt land traditionellt varit arbetsmarknadsorganisationernas egenangelägenhet. Denna rätt förutsätter också ett samhällsansvar hosorganisationerna. Regeringen har vid fiera lillfällen understrukit attarbetsmarknadsorganisationernas frihet att träffa avtal bör bestå och hittillshar inget framkommit som givit anledning att ändra denna ståndpunkt.Visserligen är utgångspunkten i förhandlingarna på sina håll sådana att de viden objektiv värdering av det möjliga utrymmet framstår som överdrivna. Dettakan förklaras av all den enskilda gruppens motiveringar efter en tvåårigavtalsperiod präglas av förändrade lönerelationer, skatte- och prishöjningarsamt generella krav pä standardstegringar. Frän egna utgångspunkter kan dettaframstå som motiverat trots att kraven tvivelsutan ligger utanför desamhällsekonomiska möjligheternas ram och därför inte kan realiseras. 'kilaförsök att skaffa sig inkomstförbättringar utöver vad den ekonomiskatillväxten ger utrymme för, är i och för sig meningslösa, då delta föranlederen prisstegring som eliminerar vinsten av den för stora löneökningen, ellerframtvingar finanspolitiska korrigeringar." Ja,herr talman, mer eftertryckligt kan man knappast varna för alltför höga löneökningareller hota med korrigeringar i efterhand. Men dessa varningar är faktiskt intemina egna utan den tidigare socialdemokratiska regeringens. Uttalandet gjordesi finansplan i ett läge då kostnads- ochbytesbalansproblem framstod som nära nog idylliska i jämförelse med dagsläget.1970 uppgick bylesbalansunderskottet till drygt 1,5 miOarder kronor, attjämföras med mer än 10 miOarder kronor . Infialionen stannade vid 796, att jämföra med förra årets nära 10 96. Arbetskraftskostnaderna perproducerad enhet hade det året sjunkit, inte som väsentligen stigit. Svenskexport hade dä vunnit marknadsandelar. Inte som föriorat. Lägetär alltså ett helt annat. Och ändå ansåg sig den dåvarande regeringen är1971 behöva göra elt uttalande som i sitt ordval är hårdare än de varningar somjag och den nu sillande regeringen har utfärdat . , då vi kankonstatera att arbetskraftskostnaderna per producerad enhet på tvä år ökat 2096 snabbare än del vägda genomsnittet för våra 13 viktigaste konkurrentländer -mätt i svenska kronor. , då vi vet att förlorat marknadsandelar.Och , då handelsbalansen försämrats med 5 miOarder kronor mer än vadsocialdemokraterna själva utgick frän sä sent som . , dåbylesbalansbristen slår alla rekord. Ochvilka löften eller utfästelser i förväg avkrävdes på den liden omeventuella kommande köpkraftsindragningar? Sådana krav ställde fören stund sedan, och de ställs i de socialdemokratiska reservationerna tillfinansutskottets betänkande. Det var tidigare alldeles självklart alt några uttalandenav det slaget inte kunde och inte fick göras. Förändringarnas vind blåsersnabbt i svensk politik. Nuär det inte bara arbetskraftskostnaderna - inkl. höjda skatter och avgiftersamt sänkt produktivitelstakl - som har föranlett våra exporl-och bytesbalansproblem.Försämringen har också berott på det internationella konjunklurförloppel ochvår ogynnsamma varusammansättning, som är inriktad framför alll påinvesteringsvaror. Den ambitiösa sysselsättningspolitik som vi fört i Sverigehar också, som jag redan sagt, drivit upp importsiffrorna och verkat dämpandepå industrins ansträngningar att säOa pä export. Vidare har stimulansen tilllagerproduktionen medverkat. Allt det här har jag påvisat vid ett fiertaltillfällen, , men inte ens dä tycks ha lyssnat utanbetraktade det som en nyhet i debatten fören stund sedan. Hur myckel dehärolika faktorerna har inverkat är svårt att säga. Men attarbelskraftskostnadsutvecklingen varil en tungt vägande post är fullständigtsjälvklart. Detär, herr talman, på många sätt och i många hänseenden märkliga aktstycken somsocialdemokraterna har presterat. Jag syftar pä både deras ekonomisk-politiskamotion och deras reservationer i finansutskottet. Å ena sidan angriper de hårt- litet vildsint - regeringens bedömningar och politik. Å andrasidan ansluter de sig i långa stycken till majoritetens och regeringensslutsatser. I fråga om kostnadsutvecklingens betydelse för vår handels- ochbytesbalans hävdar de emellertid en rakt motsatt uppfattning mot den regeringenstår för liksom - såvitt jag vet - all nationalekonomisk expertis. Förklaringentill vad som hänt skulle nu vara att de svenska exportföretagen ökat sinapriser långt mer än vadkostnadsutvecklingen motiverat. Hade priserna föOt kostnaderna, skulle vi medandra ord inte ha haft några problem alls. Men om så är fallet, ,borde ju vinstmarginalerna också ha ökat. är emellertid motsatsen fallet. Isjälva verket blev företagens bruttomarginaler lägre än någonsin tidigareunder 1970-talel. har de relativaarbetskraftskostnaderna ökat snabbare och inte långsammare än de relativasvenska exportpriserna. Därmed är det här socialdemokraliska argumentet klartvederlagt. Del är ju den bristande lönsamheten, del vill jag tillägga, somutgör en av de viktigaste orsakerna lill att investeringarna inte kommit i gångi den takt som vi alla, hoppas jag, önskar. Efterde senaste månadernas utveckling och mot bakgrunden av de våldsamma kriser somskakat bransch efter bransch kommer det att framstå som en tvingandenödvändighet all föra över resurser från konsumtionssidan lillproduktionssidan. På den punkten har och även den socialdemokratiskareservationen rätt, och på den punkten skiOer sig våra bedömningar inte åt. Vaddet gäller är med andra ord att minska importen och öka exporten. Meni detta läge, då de svenska företagens konkurrenssituation är så påtagligt svagsom den faktiskt är, föreslår socialdemokraterna att man skall ytterligare ökaföretagens kostnadsbelastning genom höjda avgifter och skatter. Omsocialdemokraterna hade utgått ifrån att de höjda löneskatterna skulle tillfullo avräknas vid de förestående avtalsförhandlingarna skulle jag till nödsha kunnat förstå dem. Men de utgår ifrån "att de höjda avgifter ochskatter vi föreslär i huvudsak bör kunna rymmas inom de förbättradevinstmarginaler som uppstår vid en uppgång av den inhemska prisnivån med 6-7procent". Utan att blinka förordar man alltså i delta krisläge ökadkoslnadsbelastning på näringslivet - liksom också på kommunerna. Deltavittnar, herr talman, inte om ansvarsmedvetande. Samtidigtsom socialdemokraterna kritiserar regeringen för alt vara"löntagarfienllig", utgår de, som jag påminde om, från en likastor realökning av den privata konsumtionen som regeringen. Eftersom desamtidigt föreslår inte mindre än 16 olika skattehöjningar måste de förutsättaen slörre nominell löneökning och att denna nominella löneökning sedan ända nedtill 2,5 96 skall ätas upp av de stigande priserna och skatterna. De bygger medandra ord helt enkelt sina förslag på en större infiation än regeringen gör.Och som de själva räknar med högre infiationstakt anklagar de regeringenför att öka infiationsriskerna. Detta går inte ihop. HerrFeldt upprepade i sitt anförande gäng på gång att jag och regeringen skulle hautfärdat diktat, att vi skulle ha givit order om en 5-procentig löneökning. Detborde räcka med att svara : Gå och läs finansplanen! Vad vi har gjortär ingenting annat än all vi, på samma sätt som alla tidigare finans- ellerekonomiministrar, har lagt en viss lönekostnadssumma till grund för de kalkylersom man alllid måste ha i en finansplan.Sä har alltid skett, och sä kommer all ske även i fortsättningen. Detta är ingadiktat. Del är en sak för arbetsmarknadens parter att själva utan inblandningav statsmakterna nu som 1971 arbeta sig fram till en uppgörelse som ärförnuftig. Påytterligare en punkt är vi överens, nämligen i våroro för underskottet ibytesbalansen och för den utländska upplåningen. Men både bytesbalansbristenoch uppläningsbehovet har vi ärvt från den tidigare politiken. Nuanser sig emellertid socialdemokraterna ha möjlighet att pressa nedbylesbalansunderskottet med några miOarder genom att iricksa med import- ochexportsiffrorna. Jag har redan berört del önsketänkande som man härvidlaghänger sig åt, och jag upprepar: Om det vore så lätt att bara justera ned ellerupp dessa siffror skulle vi med glädje ha gjort det. Även vi kan hoppas på attexporten blir större och importen mindre. Men vi måsle ha ett underlag för attkunna bygga vårt resonemang pä sådana förhoppningar. Vi måste också föra enpolitik som är inriktad pä att förverkliga dem. Atthögre arbetskraftskostnader och ökad avgiftsbörda skulle göra det lättare förindustrin att exportera och medföra minskad import i ett läge då vårkoslnadsbelastning i förhällande till omvärlden lett till att vi redan förloratpä både export- och importsidan - det är ett uttryck för ett slags trollkonstersom i varje fall inte jag behärskar. Och man bygger dessa resonemang påtvärsäkra uttalanden om den internationella konjunkturutvecklingen. Vi somföOer det här från månad till månad vet att det finns ingenting som är säfarligt som att vara tvärsäker då det gäller att spå i den konjunkturenskaffesump. Och det finns anledning att mot bakgrund av den tvärsäkerhet medvilken har ullalat sig påminna om vissa lidigare prognoser. Dendjupaste lågkonjunktur som vi har upplevt lyckades densocialdemokratiska regeringen totalt missa i den finansplan som då varaktuell. Åtminstone mot den bakgrunden finns det anledning försocialdemokraterna att vara försiktiga. Omvi skall kunna lösa bytesbalansproblemet måste vi vara medvetna om debakomliggande orsakerna för att kunna angripa just dem. Vi måste ha klart föross var operationskniven skall komma lill användning om operationen skalllyckas. Ger man en felaktig skildring av sjukdomsbilden eller använder dåligainstrument, då kommer operationen att misslyckas. Detär för mig, herr talman, nästan ofattbart att ell parti som har haftregeringsansvaret och burit regeringsbördan under de år av t970-taletdå våra problem undan för undan har värkt fram - då den ena krisen efter denandra har börjat skaka förelag och branscher - inte tycks ha någon realistiskuppfattning om var orsakerna till den svenska sjukdomen ligger. Nyssuttryckte jag, herr talman, en förhoppning om att den socialdemokraliskaoppositionen allteftersom liden går skall komma på bätire tankar, bli medvetenom inte bara sina förpliktelser som oppositionsparti utan också om sinaskyldigheter gentemot väOarna och hela svenska Nr 82 folket och bli medveten omsill ansvar för ekonomiska framtid. Detta har vi saknat underde gångna månaderna. När kommer den so- cialdemokratiskaoppositionen att tänka om? Det är den fråga som jag---- --- vill avsluta deltaanförande med. Under detta anförande övertog herr förste vicelalmannen ledningen av kammarens förhandlingar. HerrFELDT (s) kort genmäle; I TV:s Rapport sade så här: Inom loppet avell halvår-trekvarts år måste den ekonomiska politiken radikalt läggas om.Observera alltså att det inte är fråga om någon smärre kursändring - det är enradikal omläggning som ekono-miniministern förutser inom loppet av sex å niomånader. har han tillbringat i denna talarstol med att skälla påmig och andra socialdemokrater. Kammaren har han inte givit skymten av ettbesked om vari den radikala omläggningen består. Jag krävde av ekonomiministern- för all del också av budgetministern, om han har någonting att säga till om -att vi skulle få veta vad del är för budget som vi skall ta ställning lill. Denunderkändes ju av . stiger han som vanligt uppilsken och skäller på andra i stället för all ge de besked som han borde halämnat. Nuvädjar han till oppositionen om samförstånd. Varför gör han egentligen det?Jo, vad han vill är alt vi socialdemokrater skall hjälpa de borgerligapartierna att svika sina vallöften, att vi skall stå bakom när de måste höjaskatterna som de lovade all sänka, att vi skall backa upp dem när de skrinläggeroch skrotar ner reformer som de utlovade. Det är innebörden av om samarbete och samförstånd. Jag antar att han vet vilken vårreaktion kommer att bli. Han kallade mitt inlägg och min person ynkliga. Jagavstår från adjektiv om ekonomiministerns uppträdande. Sedansade att jag öste beröm över socialdemokraterna och mig själv. HerrBohman noterade tydligen inte att jag idkade högläsning ur detborgerliga majoriietsbetänkandet. Inte ett omdöme om den socialdemokraliskapolitiken hämtade jag ur egen fatabur - allt kom ur det borgerliga betänkandet. HerrBohman hade mycket att säga på sina . Jag har pä mig, menjag skall återkomma. Låt mig emellertid nu säga en sak. HerrBohman tog farväl av den gamle Feldl som var sä intelligent och trevlig men somnu har förvandlats till ett vildsint monster. har den här sortensomfamningar frän sida reserverats för avlidna socialdemokrater -de var snälla, trevliga och intelligenta. De avlidna kan inte försvara sig, menjag kan göra del. Därför vill jag be om en sak: Avstå ifortsättningen från alla omdömen om min intelligens och minkaraktär, vare sig dessa är positiva eller negativa! Jag har i hela mittpolitiska liv avstått frän motsvarande omdömen om - och det skallhan vara glad för. Aldrig får man vara riktigt glad. Om jag berömmer en död är det fel, omjag bedömer en levande är det fel. Jag tycker att det är litet trist,, all vi som känner varandra så bra inte kan tala rent utibland. Det är trist, men jag skall försöka att vara opersonlig i överkant närjag i fortsättningen har med att göra, så att han blir riktigt nöjd. Dendebatt i TV som jag blev inryckt i bestod för min del av en kortsnutt, där som vanligt en massa saker klipptes bort. Den föranleddes av att denförutvarande ledamoten av den socialdemokratiska partistyrelsen ochförutvarande riksbankschefen, som socialdemokraterna inte ansåg lämplig att hakvar som riksbankschef när de lämnade regeringen, tecknade en bild av Sverigesekonomiska läge, som jag i mycket stor utsträckning kunde instämma i. Denskildring han gav överensstämde i hög grad med den som vi tecknade ivalrörelsen och efter valrörelsen när vi i regeringsställning presenterade vårpolitik. Det var - inte jag - som talade om att man måste lägga om politiken. HerrFeldt påstod att jag stod och "skällde" på honom. Den som lyssnadepå min tonfall tror jag inte kan kalla detta för skäll. Jag talade allvarsordmed - men, som sagl, del skall jag sluta att göra. Jaghar funderat - det skall jag gärna säga - rätt mycket över den politiska takliksom socialdemokraterna har valt att tillämpa sedan de kommit ioppositionsställning. Den har varit förbryllande, och del har varit svårt allfä ett grepp om den. Om någon i sin kritik skulle vara sakkunnig, så borde detvara det parti som så länge har suttit och regerat och som har sä väldigt godakontakter med kanslihuset, det parti som fått med sig alla sina experter in iriksdagshuset, där de sitter och styr. De borde verkligen ha underlag för enklok oppositionspolitik. Och ingen svävar väl i okunnighet om de täta kontaktersom fortfarande finns mellan den här gruppen och vissa delar av kanslihuset. Dethar, som sagt, inte varit lätt att få ett grepp om vad socialdemokraternaegentligen har velat och vad de menat. Altallt elände som kommit efter regeringsskiftet skulle bero på den nyaregeringen kan rimligen inte mänga tänkande väOare förmås att tro. Så fort ju inte gå utför - det har naturligtvis socialdemokraterna begripit. Dägäller del för dem all hitta en förklaring som kan framstå som någorlundatrovärdig, och då har man försökt tona ner svårigheterna ända fram lill ihöstas. Del skulle inte ha förekommit några svårigheter förrän underhösten. Orsakerna till de obestridliga problemen - dessa kan inte förnekas -skulle ligga utanför gränser. Problemen skulle vara en följd avoOekrisen, av en ogynn- sam internationellkonjunktur, av att utlandet inte köper precis de varor som vi tillverkar och enmassa andra omständigheter, som ligger utanför våra gränser - inte inom dem.Några allvarliga problem var det alltså i stort sett inte förrän ungefär vidmitten av är 1976. En ytterligare förklaring skulle vara att de styggaförelagen här hemma i har höjt sina priser ulan att ha något som helstfog härför - de skulle alltså ha en så god ekonomi att de kunde göra på detsättet. Menefter att ha konstaterat detta kritiserar man den nya regeringen för att deninte tillgriper de åtgärder som behövs inom landet för att rätta till detråkigheter som har skapats av omvärlden. "Den nya regeringen ärhandlingsförlamad" - det är modeordet. Den nya regeringen låterutvecklingen ha sin gäng, den sviker vallöften som den gör sigskyldig till överbud, säger man. Vidare säger man att regeringens analyser ärtillrättalagda för att passa arbetsgivarna. Regeringen lägger hela skulden påvåra problem på löntagarna, är den visa som alllid sjungs. Regeringen visarinte det allvar och den bestämdhet som behövs för att ta itu med svårigheterna.Finanspolitiken, har vi fått höra, är lättsinnig. Den länga raden av kriser,som har offentliggjorts efter regeringsskifiet, blir plötsligt ell bevis på dennya regeringens handlingsförlamning och handfallenhet. Och sä, simsalabim, ärdet plötsligt den nya regeringen som skall stå ansvarig för alla svårigheteroch bekymmer. Häri sockrar socialdemokraterna på i sina motioner som degenom vissa skattehöjningar - del skall jag inte bestrida - vill ge etl intryckav ansvarsmedvetande. Men de ökade skatterna och avgifterna läggsföreträdesvis på arbetsgivarna. Det blirju mycket populärare på det sättet.Sedan utgår man ifrån betydligt högre löneökningar än vad finansplanen byggersina kalkyler på. Del låter ju också bra. Slutligenoch för säkerhets skull medger man att konsumtionen måsle begränsas.Men man räknar med samma reala konsumtion som regeringen gör. Medden här taktiken tror man sig kunna dels komma ifrån allt ansvar fördet förfiutnas politik, dels lägga över ansvaret för dagens svårigheter på dennya regeringen och dels lill sist gardera sig för de stora problem som man vetall morgondagen har i sill sköte. Detkanske är på det sättet som man bygger upp ett politiskt alibi. Men jag trorinte, , att ni kommer att lyckas. Jag tror att verkligheten kommeratt avslöja ihåligheten i delta taktiska spel, och jag tror alt svenska folketär alltför förnuftigt för att falla för del här slaget av trollkonster. HerrFeldt sade att jag i milt långa anförande inte hade sagt ett endaord om vad vi strävar efter. Ja, där ser man hur svårt det är att utforma sinatankar i ord och skrift. Jag hade ändå den uppfattningen att hela mittanförande var en enda lång beskrivning av dagsläget, en enda lång beskrivningav vad som krävs för att vi skall få ordning på våra affärer. Ingen kanbegära att jag skall tala om vilka konkreta, speciella åigärder som krävs. här i begärts aven ekonomiminister eller av en regering att man konkret i förväg skall tala omvilka speciella åtgärder på punkl efter punkl som kan bli nödvändiga för skall nå det totalresultat som jag så utförligt som möjligt skildrade imitt anförande. HerrFELDT (s) kort genmäle: Jag vidhåller att en regering, om den annonserar en radikal omläggningav sin ekonomiska politik inom loppet av , i finansdebaltbör ta chansen att informera och allmänheten om vad del är manavser. Låtmig säga några ord om ett par punkter i anförande, som jag tyckerdet finns anledning alt kommentera. Del har sagts inte bara av ulanäven av många andra att vår tidigare politik har gått snett och att utvecklingenav vår bytesbalans visar det. Man vill gärna skapa ett intryck av att detframför alll beror på att den svenska exporten har varit utomordentligt dålig.Det är inte sant, därför all den trots allt har utvecklats ganska hyggligt ävenunder 1976. Också räknar både regering och opposition med en hyggligexportutveckling. Problemet är att den inhemska efterfrågan och därmed importenökar för snabbi. Så var del 1976. Vi började dä strama åt politiken. Observeraall statsupplåningen sjönk till 6 miOarder kronor under del året för att nu ökatill 18 miOarder kronor. Det är detta trots allt är medveten om,och det är därför han söker efter någon möjlighet att kunna begränsa deninhemska förbrukningen. Det blir nämligen avgörande för utvecklingen av vårbytesbalans . Det betyder också att långtidsutredningeninte på något avgörande sätt har kommit ur spel. Sedansade alt han hade bevis för att kostnaderna stiger snabbare änpriserna. Beviset skulle vara att vinsterna har minskat i det svenskanäringslivet. Men det bevisar ingenting alls, . Om företagen höjerpriserna för mycket så att de inte fär säOa påverkar det givetvis vinsternanegativt alldeles oberoende av hur kostnaderna har utvecklats. Delta får herrBohman läsa pä en gäng lill. Vidareframhöll att den socialdemokratiska politiken egentligen bygger päen snabbare infiation än den borgerliga politiken gör. Alla våra skatteförslagskulle höja priserna sä mycket.