prot · G00962 · 1976-12-31 00:00:00 — Å ena sidan maskiner och fabriker som stårstilla, å den andra de hungrande, de omältliga behoven. Å ena sidan hårtarbetstempo, stress och jäkt, å den andra sidan massarbetslösheten. Å ena sidanproduktionens uppdelning, specialisering och inbördes beroende och samband, åden andra de kapitalistiska storföretagens utsvettning av de arbetande ochderas inbördes kamp och konkurrens. Å ena sidan insikten om att jordenstillgångar i många avseenden är begränsade, å den andra sidan det skoningslösaslöseriet. Å ena sidan den utvecklade tekniken, å andra sidan den allt värreförstöringen av naturmiljön. Listanöver detta systems orimligheter kunde göras lång. Den visar ett ekonomisktsystem som inte kan ge ekonomisk och social trygghet, som inte kan ge allaarbete och försörjning. Mångamänniskor tycker att planering och utjämning är nödvändig för de s. k.u-länderna. Denna tanke är riktig - även om den i munnen på personer som ärmotståndare till planhushållning här hemma kan vara uttryck för en milt sagtbetänklig attityd gentemot folk. Men även om tanken attplanhushållning och socialism skulle vara en nödvändighet för ärriktig, så är den inte tillräcklig. De fattiga länderna är fattiga därför attden internationella kapitalismen hållit dem nere i fattigdom, de är fattigadärför att de stora s. k. multinationella trusterna plundrar dem på derasrikedomar, de är fattiga därför att mäktiga reaktionära politiska krafterupprätthåller utvecklings- och folkfientliga regimer. De är fattiga därför attderas ekonomier har blivit underlydande till de stora kapitalistiska trusterna,snedvridna av den internationella storfinansens råvarubehov, hämmade ochvanställda av främmande kapitals makt och övertag. Dehär problemen i världen visar att socialismen är nödvändig och visar påkapitalismens orimlighet. De visar på nödvändigheten av att ett samhällssystem,byggt på sammanhållning, planering, gemenskap, avlöser den värld där den eneskall sko sig på den andre, där konkurrens, utslagning och rovdrifi medmänniskor och natur är medlen i storföretagens strävan efter största möjligavinster. Detsvenska kapitalet är en del av det internationella storkapitalet. Det avvikerinte från den hänsynslöshet moi arbetare i andra länder som företagen därvisar. Svenska företag i , , och utnyttjar detunderläge som de fascistiska regimerna i dessa länder har tvingat ned arbetarnai. Vi har kunnat se många exempel på hur svenskägda dotterföretagagerar. Vi har sett hur Lamco i slängde ut fackligt aktiva arbetare i bushen.Vi har sett hur AGA bidrog till fall och Pinochetjuntans kupp. Vi harsett hur svenska företag levt på och understött rasismen i . Och vihar fått bevis på hur vissa svenska storkoncerner - Alfa , AtlasCopco, SKF och - beter sig på den spanska arbetsmarknaden. Det ärföretag som av den fackliga rörelsen betecknas som extremt dåliga arbetsgivareäven efter spanska förhållanden. I vinner dessa företag extravinsterpå att behandla spanska arbetare dåligt - i använder de delar av sinavinster för att bidra till finansieringen av den svenske ekonomiministernsparti och politiska verksamhet. Dessa kapitalägare räknar nog med ränta på sinapengar, oavsett om det sker genom att spanska arbetare får slita ont eller omdet sker genom att man ger pengar till parti. Känns det integenererande, ,att ha regeringskollegersom finansieras genom spanskaarbetares misär? Räntan på sina insatser ifinansministerns - eller ekonomiministerns - parti har storfinansenredan delvis fått i årets finansplan. Denna är till stor del en partsinlaga förArbetsgivareföreningen i årets avtalsrörelse. I finansplanen kalkyleras med enprisstegringstakt om 6 96. Arbetarnas lönekrav bör enligt herrBohman inte överstiga 5 96. Blir lönestegringarna större blir delarbetslöshet. Så ställer regeringen arbetarna inför valet: antingen sänker niera reallöner eller också orsakar ni er egen arbetslöshet. späderpå det hela med att hota löntagarna med höjd moms, tvångssparande ellerdevalvering om de inte visar återhållsamhet. Dessaargument från , framförda av , används föratt bördorna till följd av de svåra ekonomiska läget verkligen skall läggas påde arbetande. Men det är inte de arbetande som förorsakar krisen. Det är intede arbetande som bestämmer produktionens inriktning. Det är inte de arbetandesom ser till att den svensk-ka industrin i ökad grad placerar sig utomlands.Det är inte de arbetande som har spekulerat i de lager som är överfyllda.Det är inte heller de arbetande som bestämmer över investeringarna. Det är intede arbetande som bestämt inriktningen på den svenska utrikeshandeln och vårtberoende av de utvecklade kapitalistiska staterna. Det är kapitalägarna somfattat besluten i alla dessa avseenden. Det är kapitalägarna som för egenvinning spekulerar och spelar med de arbetandes arbete och försörjning. Dennaekonomis orimlighet framträder inte bara internationellt utan också här hemma.Arbetslösheten börjar åter växa. Antalet permitteringar och varsel omuppsägning stiger starkt. 1976 varslades mer än 34 000 arbetare och tjänstemän.Nästan 5 96 av alla som räknas tillhöra arbetskraften kan inte beredas arbetepå den normala arbetsmarknaden. Utslagningen ur arbetslivet ökar, antalethjärtinfarkter växer i ackordshetsen, antalet som drabbas av nervösa besvärstiger som hastigheten vid de löpande banden, antalet magsår ökar närkonsumtions-och prylsamhället tränger in på allt fler av livets områden. Inflationen- storkapitalets metod att angripa de arbetandes reallöner och dess metod attförsöka tillvälla sig en så stor del av den samlade produktionen som möjligt -är mer än dubbelt så stor som . Den regionala krisenförvärras. Angreppen på sysselsättningen och livsvillkoren iavfolkningsbygderna förvärras. Orsakernatill allt detta ligger i att ekonomin inte utvecklas planmässigt och eftersamhälleliga mål. Bara i finansplanens värld av fraser existerar mål som fullsysselsättning, social och regional utjämning och prisstabilitet. Detekonomiska system som omhuldas av de borgerliga partierna känner inga sådanamål. Varje förelag eller koncern strävar bara efter sin egen . Desamhälleliga följderna är bisaker för kapitalägarna. Men det som är bisaker förkapitalägarna drabbar de arbetande i form av arbetslöshet, prisstegringar ochmiljöförstöring. Det drabbar de arbetande i form av den otrygghet som deständiga konjunkturväxlingarna ger upphov till. Den nya regeringens sättatt bemöta den hotande krisen avviker inte på något avgörande sättfrån den socialdemokratiska regeringens. Man fortsätter och förstärker dendåliga traditionenatt söka muta kapitalägarna med gåvor för att dessa inteskall avskeda folk och fördjupa den ekonomiska krisen. Helaetablissemanget, regeringen och nästan hela massmediavärlden söker slå i folkatt den ekonomiska politik som skall föras för att "rädda"sysselsättningen är den - med små avvikelser - enda "realistiska".Visst är det den enda realistiska, om man aldrig vill angripa kapitalägarnasförmåner, om man aldrig vill bryta spekulanternas spel med sysselsättningen.Men som politik för att bekämpa arbetslösheten, som politik för att dra landetsekonomi bort från de ständiga konjunkturväxlingarna, från hotet motsysselsättningen, från den kraftiga infiatio-nen, är denna typ av politikingenting värd. Den kan i bästa fall förskjuta problemen, men den medförfördjupad skuldsättning och den rubbar inte på något sätt de ekonomiska kraftersom snart kommer att åstadkomma en ny krissituation. Skall vi komma ur dekapitalistiska konjunkturernas grepp, går det inte att satsa på fortsattkapitalism. Då måste det satsas på nya ekonomiska förhållanden. Då måstegrunden läggas för en medveten styrning av ekonomin i folkflertalets intresse,då måste ekonomin byggas på planmässighet och samverkan. Vikommunister företräder konsekvent en politik som syftar till detta mål. Viföreträder en politik där vi visar vilka åtgärder som är nödvändiga att vidta för att befrämja målsättningen att arbetslösheten, konjunkturväxlingarna,den ständiga inflationen, kapitalmakten en gång för alla skall vara förpassadetill det förgångna. Föratt bekämpa den hotande krisen och se till att dess bördor inte faller pälöntagarna, måste ett program mot inflationen genomföras. Vi har visat ettsådant program i tio punkter: 1. prisstopp på alla dagligvaror, 2. hyresstopp,3. slopad matmoms, 4. ingrepp mot monopolistisk prissättning - skärptmonopollagstiflning, 5. begränsningar av den kommersiella reklamen, 6. slut pågåvopolitiken till företagen, 7. stopp för kapitalexporten, 8. övergång tilllågräntepolitik - ett gammalt centerkrav, statsministern, 9. åtgärder mot mark-och fastighetsspekulationen, 10. ändrad kostnadsfördelning mellan stat ochkommun. Vianför vidare en rad krav som måste genomföras som effektiva åtgärder motarbetslösheten. Löntagarnas pengar i AP-fonderna måste användas i ett statligtindustrialiseringsprogram. Vi måste få en medveten samhällsstyrning av allastörre investeringar. De gemensamma kommunikationerna och den sociala servicenmåste byggas ut. Allt detta ger både fler och säkrare jobb. Det minskar ocksåkapitalägarnas makt över sysselsättningen. Ilördags demonstrerade tusentals norrbottningar i under parollen. De demonstrerade för sinsjälvklara rätt att få leva kvar i sin bygd - leva i ett där detfinns arbete. Det våren massiv protestfrån människor som kämpat mot den kapitalistiskamisshushållningen av denna landsdels oerhört rika naturtillgångar - tillgångarsom i första hand i form av råvaror och halvfabrikat exporterats söderut ienlighet med storfinansens lönsamhetskrav. Sedan har man organiserat en avdetta lands största folkomflyttningar med motivering att det finns ingaarbeten. Det är en gigantisk utplundring av en hel landsdel som har ägt rumunder av den svenska kapitalismens mest cyniska företrädare, har bara varit möjlig genom den anpassning till storfinansenskrav som den gamla regeringen alltför länge bedrev. Alltför länge levde mankvar i den filosofi som en socialdemokratisk tidning i gav uttryckför redan i mitten av 1920-talei, när man skrev: "dekreterar att avfolkningen måste ske, så är detta ensanning som av ingen besirides, frågan blir endast hur och på vad sätt." vet vi hur det blev. Tusentals människor i arbetsför ålder som helst avallt ville stanna i sina hembygder har tvingats söderut, stora delar av länethar avfolkats och fortsätter att avfolkas, ungdomar har inte fått jobb efterskolan ulan tvingats, också de, söderut med enkel biljett. Den oro som rått undermånga år fick ny näring när avvecklingen av 80 blev känd förra året.Skall det bli en ny massutvandring från ? Skall förhoppningarna omett bättre sysselsättningsläge än en gång grusas? Frågorna föranleds avhändelserna vid NJA med J. O. avgång och de olika märkliga turer somtogs i spelet kring 80 - ett spel där tusentals norrbottningarsarbets- och utkomstmöjligheter använts som insats. Ingenvar förvånad över att moderater och andra den gången applåderade den dåvaranderegeringens besked om nedbantning av projektet, eflersom man från det hållethela tiden skjutit in sig på projektet. befolkning har anledningatt med djup besvikelse konstatera och för framtiden hålla i minnet hur dessakrafter dess värre också haft stöd av ledande personer inom Statsföretag AB.Frågan som inställer sig är: Varför fick verkställande direktören iStatsföretag så länge sabotera beslutet om projektet? Varför talade den gamlaregeringen inte om före valet att man skulle göra sig av med denne sabotör,utan säger det först nu? Detär bra om man nu från den gamla regeringens sida är beredd att på allt sättslåss för att inte skall läggas ner. Från den nya regeringen ochfrån dem som stöder den, den svenska storfinansen, har vi ju inget positivt attvänta. Regeringen kommer att fortsätta anpassningen till den privatastålindustrins behov. Utöverdetta representerar den nya regeringen ett steg tillbaka när det gäller självamedvetenheten om situationen. Industriministernsfilosofi är den fullständiga slapphetens och idélöshetens - maskerad medparollen om de enskilda företagens "ökade ansvar" försysselsättningen. Denna utmaning mot löntagarna måste fördömas och bekämpas,och den kommer att bekämpas. Den nya regeringens politik är väl inpassad ikapitalägarnas politik och synsätt att betrakta som enkoloni som måste läggas i träda för . En av mina företrädare, , karakteriserade den politiken så här för : "Detär andra områden som tar vederbörandes tid i anspråk, profiten fordrar engagemangetpå andra håll och med kolonialländer har det aldrig varit så noga under denkapitalistiska utvecklingens historia. Om tiotusentals familjer går en säkerundergång till mötes kapitalet är engagerat på andra marknader,det bekymrar inte stort härskarna i denna den bästa av alla världar." Denkarakteristiken för ett halvt sekel sedan står sig bra även när det gäller dennya regeringens politik och dess övertro på kapitalismens självläkande krafter. Svenskstorfinans har angett tonen för stålindustrin. Trots det stora inslaget avstatlig gruv- och stålindustri har staten inte kunnat - och oftast inte velat -följa någon egen linje. Rovdriften på malm har bara ökat. Staten har hänvisatstill de tunga och mest riskabla delarna av produktionen. Statsindustrierna harunderordnats det svenska och utländska kapitalets önskningar. Allt detta harhindrat en struktur- och sysselsättningspolitik i lönarbetarnas intressen.Staten har fått ta hand om de avsnitt som ger minst sysselsättning och kräverde dyraste investeringarna. Storfinansen har inte velat ha förädlingsindustritill . Sanningenär den att saknar en stålpolitik som tar itu med de verkliga problemen.Det är en kritik som drabbar både den nya och den gamla regeringen. Kritikendrabbar storfinans såväl som stal. Ingenting har gjorts åt rovdriften på malm.På sikt vet vi att malmbrist hotar. Bundenheten till en stor råmalmsexport gerstarkt konjunkturberoende. framtidsbetonad stålpolitik måste utgå från vissa politiska grundsatser.Den måste erkänna att stålkapitalets och lönarbetarnas intressen ärfundamentalt olika. Därför måste den vara självständig i förhållande tillstorfinansen. Den måste förenas med en vidare industripolitisk syn. Den måsteockså ledas av sysselsättningspolitiska och regionalpolitiska mål.Strukturomvandlingen får inte ta formen av ökad utslagning. De många mindrebruksorterna får inte offras. Denstarka bundenheten till råvaror och halvfabrikat måste gradvis brytas. Det ärorimligt alt t. ex. exporten av sådana efter ökat mer än exporten avfärdiga stålvaror - som prisutvecklingen på de förstnämnda varitsämre än på de . Det är över huvud taget orimligt att ett högtindustrialiserat land i så stor utsträckning knyts till framställning avprodukter med låg förädlingsgrad och starkt konjunkturkänslig avsättning. Frånvpk ställer vi frågan på ett kvalitativt nytt sätt: Vi talar i första hand omdimensionering av ämnen och valsade produkter efier vad som erfordras för vidareförädlingen,i andra hand om export i den mån del krävs av handelspolitiska skäl eller föratt tillvarata oundgängliga storleksfördelar. Vpk anser att det skrotadeStålverk 80 från dessa utgångspunkter måste ersättas med ett nyttStålverk 80. Detta nya projekt bör säkerställa minst det antal arbeten somförst utlovades. Säkrast sker detta genom att ämnesproduktion och valsningkombineras med en hög vidareförädling. Med vidareförädlingen ökar det totalaantalet arbeten som kan decentraliseras till orter utanför och till detraditionella bruksorterna i Bergslagen. stålpolitik måste enligt vår mening innehålla följande huvudpunkter: helagruv- och stålsektorn nationaliseras, högre förädling blir huvudmålet förframtida investeringar, inga företagsnedläggningar innan motsvarandesysselsättning tillförts hotande orter och regioner, stopp för utflyttningen avverkstadsindustri ur landet. 80 genomförs i ny gestalt. Endastpå detta sätt - genom en ny stålpolitik insatt i ett brett statligtindustriprogram för - kan fortsatt avfolkning och flyttlass-politikstoppas och de människor som bor där och som har rätt att få bo kvar få sinelementära rätt till full sysselsättning tryggad. Är den nya regeringen bereddatt föra en sådan politik, eller är det en politik som bygger på storfinansensoch kapitalägarnas villkor som blir riktmärket även i fortsättningen? Intebara i finns oron för sysselsättningen. Varsel om avsked ochpermitteringar duggar nu allt tätare även på andra håll. Bolagen kräver alltstörre gåvor och subventioner, som över skattsedeln skall bekostas av devanliga lönarbetarna som bolagen nu exporterar över 3 miljarderkronor för investeringar utomlands. Den borgerliga regeringen kommermed besvärjelser om att konjunkturen skall vända och ber böner tillbolagsherrarna om att de skall känna ansvar. Vadberor nu alla dessa krisfenomen på? För regeringen och Arbetsgivareföreningenfinns det en dominerade förklaring: de svenska arbetarna har för bra betalt.Det gör i sin tur våra exportvaror för dyra. TCO-chefen gav ett bra svar på dendemagogin , när han plockade fram några exempel från skogsindustrin.Frän 1972 till 1976 steg priset på "skog på rot" . Denprishöjningen har ägt rum utan att ett enda öre av den utbetalats i lön. Sedanminskar prisstegringen i varje förädlingsled - dvs. efter hand som arbetskrafti ökad utsträckning kommer in i bilden. LennartBodströms exempel är inte på något sätt unikt. Kapitalistisk spekulation ochmonopolens allt större makt är avgörande orsaker till prishöjningarna. Det ärinte lönarbetarna utan den kapitalistiska anarkin och den totala bristen pålångsiktig planering som åstadkommer problemen. Det är ointresset för tekniskutveckling och satsning på vidareförädling samt jakten på snabba profiter somåstadkommer svårigheter. Föratt trygga sysselsättning och levnadsstandard, skapa jämlikhet, utvidga dedemokratiska fri- och rättigheterna måste det ekonomiska fåtalsväldet,storfinansens maktställning, brytas. Varken borgerlig politik ellersocialdemokratisk klassamarbetspolitik kan lösa dagens brännande problem. Låt migavsluta med några internationella frågor. 2 RiksdaieiK proiokoll 1976177:62-63 sultaten avHelsingforskonferensen betraktar kommunisterna somutomordentligt viktiga. Slutdokumentet från konferensen om säkerhet ochsamarbete i måste ges vidast möjliga spridning. De grundsatser som därfinns inskrivna måste vi gemensamt arbeta för att förverkliga. Bättreförbindelser mellan folken samt en varaktig avspänning och solidaritet mellanfolken är den enda grundval på vilken en ljus framtid för mänskligheten kanbyggas. Detär viktigt att understryka redan inledningen till slutdokumentet, där dedeltagande staterna förklarar sig medvetna om sin gemensamma historia, erkänneratt det förhållandet att det finns gemensamma eleinent i deras traditioner ochvärderingar kan underlätta för dem att utveckla sina förbindelser och önskar,under fullt hänsynstagande till särdragen och skiljaktigheterna i derasståndpunkter och uppfattningar, finna möjligheter att genom förenadeansträngningar övervinna misstron, öka förtroendet samt lösa de problem somskiljer dem åt och samarbeta i mänsklighetens intresse. Detär också viktigt att understödja dem som i olika länder kämpar för genomförandeav principerna i Helsingforsdokumentet. Det stödet måste gälla alla delar avdokumentet. Det gäller sålunda principerna om suverän likställdhet och respektför rättigheter som innefattas i suveräniteten lika väl som principen omicke-ingripande i inre angelägenheter och principen om respekt för mänskligarättigheter och grundläggande friheter, däri inbegripet tanke-, samvets-,religions- och trosfrihet. Viinom vpk förklarar sålunda att vi stöder dem som i kämpar föratt mänskliga rättigheter och grundläggande friheter skall respekteras. Vistöder också dem som i kämpar mot yrkesförbudet, som är en direktkränkning av Helsingforsöverenskommel-sen. Vi stöder dem som i kämparför förverkligande av grundläggande demokratiska friheter. Vi stöder despråkliga, nationella och religiösa minoriteter som kämpar mot diskriminering iTurkiet. Vi uttalar vår kritik av de krafter som i dessa och andra länder sökerförhindra ett strikt genomförande av principerna i Helsingforsöverenskommelsen. Detär viktigt att bevakningen av att principerna i Helsingforsöverenskommelsenefterföjs icke sker på ett ensidigt och enögt sätt. Det blir annars risk föratt en i sak välgrundad kritik kan försvåra avspänningen och i stället öka denmisstro som det var syftet med den stora konferensen att övervinna. Allaprinciper i överenskommelsen är viktiga, och alla stater måste respektera dem.Bara så kan konferensen och dokumentet om säkerhet och samarbete i Europaspela sin viktiga, positiva roll. Man måste därför bestämt varna för försök attframkalla stämningar som påminner om dem som var förhärskande under det kallakrigets period. Den tid som har gått sedan regeringsskiftet har i första hand kommitatt präglas av de ekonomiska problemen. arbetslösheten har sålundaframstått som regeringens viktigaste uppgift. har emellertid bl. a.grunden lagts för en ny energipolitik. På arbetslivets område harförberedelserna för att införa en ny arbetsmiljölag och för att förlänga denlagstadgade semestern förts vidare. Det sociala reformverkethar byggts på genom bl. a. olika förslag i budgeten såsom barnbidragshöjningenoch höjningen av pensionstillskotten. På skatteområdet genomfördes en nyomläggning . fick egenföretagarna nödvändigaförbättringar. Regeringen har också ägnat stor uppmärksamhet åt olikademokratifrågor. Det har t. ex. kommit till uttryck i den genomfördalänsstyrelsereformen och tillsättningen av olika utredningar rörande bl. a.förstärkning av de medborgerliga fri- och rättigheterna och åtgärder mot onödigbyråkrati. Närdet gäller ekonomin tvingas man konstatera att den internationellakonjunkturiippgången fortfarande går mycket långsamt. Även sådana svenskaföretag som normalt tillhör de främsta i sin bransch i världen har undernuvarande omständigheter svårt att finna avsättning för sin produktion. Änmindre har det funnits förutsättningar att avveckla de inneliggande storalagren. Härinverkar emellertid också i högsta grad det oförmånliga svenska kostnadsläget.De senaste årens successiva försvagning av internationellakonkurrensläge har sålunda medfört att våra exportföretag inte ensförmått upprätthålla sin försäljningsvolym i länder som ökat sin import. a. den för så viktiga västtyska marknaden men också allavästliga industriländer som grupp. Inte heller har de företag som arbetar ikonkurrens på den svenska hemmamarknaden förmått hålla ställningarna. Detinnebär att svensk industri tappat mark både på de traditionellaexportmarknaderna och när det gäller försäljningen inom landet. Därförframstår en förbättring av vårt internationella konkurrensläge som den absolutviktigaste uppgiften på det ekonomiska området . Detkommer i sin tur att ställa bestämda krav på återhållsamhet i fråga om denprivata konsumtionen och när det gäller statliga och kommunala utgifter. Om dennuvarande utvecklingen får fortsätta är det omöjligt att undgå mycketallvarliga biverkningar på sysselsättningen. På blir en sådanutveckling också ett direkt hot mot den fortsatta standardutvecklingen. Samtidigtfinns det i dagens läge - när en förbättring i konjunkturen ändå är inomräckhåll - ingen anledning att överge den i många avseenden framgångsrikapolitik som bl. a. gett oss ett relativt stabilt sysselsättningsläge underhela lågkonjunkturen. Den stabiliseringsuppgiften blir emellertid ytterligtbesvärlig, när nu kraven på uthållighet ser ut att öka. finns detskäl att understryka att de sysselsättningsskapande åtgärder som den nyaregeringen har satt in både varit av tillräcklig omfattning ochkommit för att hindra en mer markerad arbetslöshet som följd avfriställningarna inom industrin. Tvärtemot vad man skulle kunna tro när man tardel av olika krisrapporter och hör oppositionens beskrivningav sysselsättningsläget, har arbetslösheten legat påsamma eller t. o. m. lägre nivå än . Hotetom nya friställningar har emellertid ökat.