prot · G00982 · 1976-12-31 00:00:00 — Men för hela perioden 1972-1976gäller att våra exportpriser steg med ca 14 96 i förhållande lillvärldsmarknadspriserna, medan våra lönekostnader per producerad enhet steg medknappt 10 96 i förhållande lill konkurrentländerna. Såom svensk industri förlorade marknadsandelar på grund av prisutvecklingenberor det på att exportföretagen lyckades höja sina priser både mer än sinakonkurrenter och mer än vad kostnadsutvecklingen motiverade. Finansplanens bildav förelagens tvångssituation är alltså falsk. Dettahar lett till all utskottsmajorilelens slutsatser har blivit långt merförsiktiga än regeringens, även om man avslår från att öppet desavouera herrBohman. Man påpekar alt det inte bara är lönekostnaderna som kan tänkas påverkapriserna. Man erkänner att förändringar i exportens varusammansättning kanpåverka utvecklingen av exportprisindex, såsom också vi sagt i vår motion. Manpekar på prisutvecklingen på insatsvaror i svensk industri som möjligförklaringsgrund. Och man har t. o. m. djärvheten att antyda att de svenskaföretagen kan tänkas ha höjt sina priser för att förbättra sina vinster. Dethär har också lett uiskottsmajoriteten till att inte gå längre än att säga att"svensk industri generellt sett befinner sig i etl besvärligtkostnadsläge, som flera stora branscher har problem som är av merlångsiktig, strukturell natur". Och man tillägger all "en grundförutsättning"för fortsatta exportframgångar är att vi kan "hålla kostnadsutvecklingenunder kontroll". Vem kan inte instämma i detta? Det framösta kravet ifinansplanen däremot, all lönerna inte får stiga med mer än 5 96, som herrBohman har gjort ett stort nummer av, nämns inte med ett ord avuiskottsmajoriteten. Sammanfattningsvis pä denhär punkten, herr lalman: Regeringenscentrala budskap om den svenska industrins kostnadskris sågas ganska effektivtsönder av fakta i finansutskottets betänkande. Lönekostnadernahar i stigit långsammare än i fiertalet avvåra konkurrentländer. Försämringenav vårt relativa kostnadsläge berodde framför allt på allarbetskraften i vårt land stannade kvar i företagen. Men dennaproduktivitetsförsämring är ingen oåterkallelig förlust av konkurrenskraft.Det är tvärtom en tillgång när tiderna blir bättre - arbetskraften finns kvari förelagen, människorna är bättre utbildade och produktionen kan öka ulanhöjda arbetskostnader. Omsvenska varor blivit mindre attraktiva därför all deras priser stigit mer änandra länders, är det företagens pris- och vinslpolitik som har drivit framdetta. Prishöjningarna har gäll före lönehöjningarna - inte tvärtom. Naturligtvisär kostnadsläget inom industrin en viklig fråga för vår ekonomiska framlid.Mycket höga krav måste ställas pä kontroll över kostnadsutvecklingen i del lägenär vi tänker behälla den fulla sysselsättningen, medan andra länderaccepterar en stor arbetslöshet. Menjag anser att del är helt grundlöst och närmast destruktivt alt somekonomiministern och andra regeringsledamöter framställa svensk industri sommer eller mindre utslagen från världsmarknaden. Finansulskottetsundersökningar visar i själva verket all svensk industri i vissa grundläggandeavseenden har ett gott utgångsläge inför konjunkturuppgången. Detallmänna omdömet hindrar inte att fiera industribranscher har allvarligaproblem, men de beror pä förändringar i efterfrågan och teknologi och påstrukturförändringar som redan genomförts utomlands. De kan inte lösas genom enkortsiktig kostnadsanpassning utan bara genom en teknisk och strukturellförnyelse. GöstaBohman - ekonomiministern - skall om tala i den här debatten. Det ärnäslan så alt man önskar att del fanns någon alt hålla vad med. För vad skallherr göra? Vågar han än en gång i den här kammaren dra sin vals om arvetfrån den socialdemokraliska regeringen, om den sönderkörda ekonomin och denutarmade industrin? Vågar han än en gång påstå alt svensk industri förlorat sinkonkurrenskraft därför all våra lönekostnader stigit mer än andra länders?Vägar han upprepa sill ulfall mot löntagarna och höja pekpinnen med krav på attlönerna inte fär stiga mer än 5 96? HerrBohmans politiska metod har så länge varit svartmålningen och den destruktivakritiken alt jag kan förslå om han nu har svårt att göra det han egentligenborde göra: komma med positiva besked om hur han tänker ta ansvar för Sverigesekonomi. Men jag skulle ändå i all anspråkslöshet viOa gratulera den enorma lur han haft. när hans svartmålning avden svenska ekonomins tillstånd inte vunnit allmän tilltro. För vad är detegentligen landets ekonomiminister nu talat om för hela väriden?Jo, all den svenska kronan är övervärderad och all del inte längre lönar sigatt köpa svenska varor. Omherr hade haft den auktoritet och den trovärdighet som en del tidigarefinansministrar i det här landet ägt, skulle hans illa genomtänkta påståendenha utlöst en spekulation mot den svenska kronan, som hade skapat den kris somännu bara existerar i finansplan. Men till och allasvår smala lycka blev han inte tagen pä orden. Denhär aktionen för all bevisa all svenska varor är hopplöst för dyra ler sig såmycket mer huvudlös som regeringens finanspolitik är direkt motsatsen till densom borde föras i etl land som vill dämpa sin pris-och kostnadsutveckling. Manär pä väg att skapa en överlikviditet i banker och näringsliv som blir klartinfiationsdrivande. Föratt begränsa pris- och kostnadsstegringen och för all få balans iutrikeshandeln krävs en omedelbar omläggning av den ekonomiska politiken. Delär en sådan omläggning av politiken som föreslås i den socialdemokraliskareservationen. Vi kräver höjda avgifter och skatter och minskade statsutgiftersom leder till en reduktion av budgetunderskottet med ca 5 miOarderkronor". Finansutskottetsmajoritet avvisar alla våra förslag. Motiveringarna är litet blandade, för altinte säga krystade, t. ex. att höjda teletaxor skulle rubba den regionalabalansen. Men huvudargumentet är att vårt budgetalternativ innebär pålagor påföretagen som hotar deras konkurrenskraft. Detargumentet är inte särskilt övertygande. För det första visar utskottets egnautredningar att talet om kostnadskrisen i den svenska industrin är betydligtöverdrivet, för att inte säga felaktigt. Företagen har höjt exportprisernabetydligt mer än lönekostnaderna stigit, företagen har en storproduklivitetsreserv att utnyttja när efterfrågan ökar, företagen har av statenfått en slor del av sina kostnader betalda för att hålla de anställda kvar iföretagen. Fördet andra missar det argumentet hell poängen med all redan nu strama ålfinanspolitiken. Om vi kan minska budgetunderskott och stats-upplåning, minskarockså den påspädning av likviditet och efterfrågan som annars föOer avbudgetförslaget. Därmed minskar också risken för en överefierfrågan medinfiation, kostnadsökningar och löneglidning, som kan kosta det svenskanäringslivet åtskilligt mer än vad som kan bli effekten av våra förslag omavgifts- och skattehöjningar. Fördel tredje har LO och TCO faktiskt ställt sig bakom förslaget om en höjdarbetsgivaravgift för att finansiera skatteomläggningen. Fördet fjärde: Om ulskottsmajoritetens resonemang vore riktigt, skulle man jualdrig kunna bekämpa inflation och förslärka finanspolitiken genomskattehöjningar, ränlehöjningar eller andra liknande åigärder. påverkar ju alla, direkieller indirekl, kostnaderna i näringslivet. Ändå vidtas världen över sädanaåtgärder av regeringar för alt få ekonomin i balans. Del gäller också vårnuvarande borgerliga. Den vill ju bl. a. höja socialförsäkringsavgifterna förarbetsgivarna med 2 96 1978 för all finansiera staiens utgifter försjukförsäkringen och famiOepolitiken. Uppenbarligen måste man inse all denna s.k. pålaga har en samhällsekonomiskt positiv verkan. Närutskoltsmajoriteten skall motivera varför statens upplåning måste öka från 6miOarder till 18 miOarder är 1977, hänvisar man till alt del ärnödvändigt för sysselsättningens skull. Man gör ingenting annat, säger man, änfullföOer den sysselsättningspolitik som den socialdemokratiska regeringen medsådan framgång fört . Tyvärrär delta fullständigt fel. De perioder då vi förde en klart expansivfinanspolitik var skeden av utpräglad lågkonjunktur. Men redan under Oolåreibörjade vi strama åt finanspolitiken inför de tecken på konjunkturuppgång somdå fanns. Att , dä allmän enighet råder om alt konjunkturen går uppåt,acceptera den mesl dramatiska försvagning av finanspolitiken som vi någonsinhaft, är att gå rakt mot den politik vi har fört. Och egentligen är det värreän vad som framgår av budgetsiffrorna . Den allvarligasteförsvagningen av finanspolitiken inträffar mot slutet av det här året och ibörjan av nästa är, dä vi rimligen bör vara på väg in i en högkonjunktur. Föross socialdemokrater är det självklart att den fördröjda konjunkturuppgångenkräver en aktiv sysselsättningspolitik under den här våren. Men tyvärr görregeringen en karikatyr av den svenska sysselsättningspolitiken. Desssärprägel, som gett den internationell uppmärksamhet, är kombinationen avallmän återhållsamhet via finanspolitiken och av selektiva insatser på de försysselsättningen svaga punkterna i ekonomin. Den borgerliga varianten harblivit lössläppthet på alla punkter - en allmän infiationspolitik riktuppblandad med subventioner. Skräcken för att bli ertappad med en ökadarbetslöshet driver nu regeringen att lägga fram del ena sysselsättningspaketetefter det andra. Det är bra att regeringen känner sig pressad på den härpunkten. Men del är mindre bra all de ideologiska blockeringarna i regeringengjort att det som var den selektiva politikens andra egenskap - kravet påmotprestationer frän förelagens sida - nästan försvinner i hanteringen. Vihäller nu pä att få en näslan fantastisk uppsättning avinvesleringssubventioner. Vi har investeringsfonderna i kraft, lagerslödet,investeringsavdragen, investeringsbidragen, de föreslagnakreditgarantierna för storföretagens investeringar, särskilda bidrag förenergibesparande investering, särskilda tillägg för miOöinvesteringar osv. Denhär härvan av bidrag och subveniioner håller på att förvandla del som kunde havarit en riklig selektiv investeringspolitik till en generell subvention avalla slags investeringar, oavsett var, när och i vilket syfte de görs. Del arinte längre ekonomisk politik - det är en överföring av skattepengar imångmiOardklassen till landets företagare. 2 protokoll 1976/77:82-83 generositeten står i skarpkontrast till regeringens uppträdande mot löntagarna. De skall inte barabetala alla de här bidragen till företagen -de blir också åthutade avregeringen att hälla nere sina lönekrav, och de blir hotade med höjda skatter. Låtmig tillägga att den mesl positiva insats som den här regeringen kunde göra förindustrins investeringslusta just nu vore att ge besked om sin energipolitik.De partipolitiska manövrer som pågår inom regeringen borde ersättas av snarabesked om hur och till vilket pris man tänker klara industrins behov avelektrisk kraft. Idet rådande läget måste rejäla insatser göras för att klara sysselsättningen,som man måste vända utvecklingen av vår utrikeshandel, öka exportenoch dämpa importen. Mendet går inte med den politik regeringen tänker bedriva. Det går inteatt fä företagen att exportera mer genom massor av subventioner, om mansamtidigt spär pä efterfrågan inom landet genom rekordstora budgetunderskott.För - jag vill upprepa det - om vi får växande underskott i bytesbalansen berordet inte på att våra kostnader är för höga utan på alt regeringen släpper lossalldeles för mycket köpkraft inom landel. Iförra veckan var regeringen samlad på , enligt uppgift för altdiskutera ekonomiska framtid. Om vad som där hände vet jag ingenting.Men något inte hell oväsentligt måste ha ägt rum. För pä kundevi beskåda i televisionen, som talade allvarsord om att ekonominmåste stramas ät, skatterna höjas, statsulgiflerna beskäras, eller hur orden nuföll sig. Och gjorde ett av sina sällsynta publikaframträdanden. Och vad var budskapet om inte detsamma som -ekonomin måsle stramas åt och den inhemska förbrukningen hållas tillbaka. Delär två inslag i den här uppvisningen som vi måste reagera emot. Det ena är allregeringen framställer sig som elt oskyldigt offer för vidriga omständigheter.Det andra är att man nu erkänner att skatterna måste höjas ellerstatsutgifterna minskas men utan alt ge klara besked om hur och när. Vadär del regeringen har sysslat med sedan valet när det gäller ekonomin? Ioktober avger man en regeringsförklaring. På den och ingenting annat skallregeringspolitiken vila, förklarar man. Men i denna regeringsförklaring sägsingenting om behovet av åtstramning, av skattehöjningar eller minskadestatsutgifter. Det som utlovas är motsatsen - skattesänkningar och storautgiftsökningar över hela linjen. Inovember lägger man nya direktiv till skatteulredning, som beordrasati komma med ett förslag om indexreglerade skatteskalor an införas 1978.Regeringspartiernas reklamavdelningar må kalla detta oförändrat skattetryckeller vad de vill. Men faktum är att fär vi indexreglerade skatter ,blir statens inkomster det året mellan 3 och 4 miOarder mindre än vad de annarsskulle ha varit. partierna här i riksdagenigenom att sänkningen av inkomstskatten 1977 skulle dels bli 500 miO. kr.större, dels bara till hälften täckas med ökade statsinkomster. Resultatet bleven försvagning av finanspolitiken med över 3,5 miOarder. Ochi januari lade man en budget som präglades av en allmän utgiftsexpansion utankompenserande inkomstförstärkningar. Neiloresul-tatel blev en ökning av deninhemska förbrukningen motsvarande av bruttonationalprodukten och en ökningav statsupplåningen med minst 12 miOarder. Jagtycker att den här historieskrivningen visar - bortom varje tvivel - att denknipa den borgerliga regeringen nu sitter i är helt självförvållad. Om detskulle vara så att allt detta har skett i god tro - att man först ute påHarpsund insett att det här landets ekonomi inte kan skötas medskattesänkningar och med vallöften - dä är den här regeringen inkompetent. Dethar funnits en sky av vittnen som gjort klart för herrar , ochMundebo att deras finarispolitik är alltför expansiv. Om inte annat kunde manha lyssnat på den socialdemokratiska oppositionen. Vi hävdade redan ivalrörelsen att det krävdes återhållsamhet med reformer och konsumtion - trotsatt vi då hade en opposition som bara lovade nya utgifter. När beslutet om densänkta inkomstskatten logs , var det återigen vi som krävde återhållsamhet.Och detsamma gjorde vi i vår partimotion med anledning av budgetförslaget - viframhöll att hänsynen både till pris- och kostnadsutvecklingen och lillunderskottet i vår utrikeshandel krävde mindre av utgiftsexpansion och mer avstalsfinansiell åtstramning. Detskulle på sätt och vis vara intressant, herr lalman, all få träffa de personersom undervisade i samhällsekonomi ute pä . Det måste vara vidunder avpedagogisk färdighet, som kunde lära regeringen det vi ochmånga andra försökt göra i över . nu erkänner det uppenbara innebär emellertid inte att man lämnar någrabesked om vad som skall göras. Det är en märklig och farlig situation som vihamnat i. Vi har en regering som varnar och hotar med snara skattehöjningar menutan att tala om vad som avses. Det skapar en utbredd osäkerhet, som kan fäallvarliga föOder. Det stoppar upp en redan besvärlig avtalsrörelse. Det svårt för alla som skall planera och fatta beslut med ekonomisk innebörd -industrin, handeln och kommunerna. Och slutligen, fast det är kanske det minstviktiga, det gör dagens debatt och beslut i den här kammaren lill ett litetynkligt skådespel. Regeringen har i propositionen bett att fastställariktlinjerna för den ekonomiska politiken och för budgetregleringen. Men deriktlinjerna har upplösts av alla uttalanden från olika regeringsledamöterssida. Den budget regeringen lade har den själv underkänt i början avmars - men ulan att redovisa något alternativ. Jagmåste fråga finansulskottets ordförande hur han känner sig . Han skallalltså föreslå att ställa sig bakom en ekonomisk politik och en budget som svenskafolket i TV och i Noraslröm får höra måste förkastas, därför att läget nukräver helt andra lag, högre skaller, lägre utgifter eller vad som kan komma utav partiförhandlingarna i regeringen. Det är inget budgetförslag vi behandlar . Det må vara regeringenFälldins opus nrl. Men det är likafullt och Mundebos ofullbordade verkvi tvingas diskutera. Visocialdemokrater kräver alt regeringen i denna kammare och under denna debatttalar om vad den menar med alll sitt mummel om kommande åtstramningar. Vilkaskatter skall höjas? När kommer höjningen? Och om åtstramningen skall-ske påutgiftssidan, vilka reformer blir inställda, beskurna eller skjutna påframtiden? Med andra ord - vilken ekonomisk politik, vilken budget vill ni altriksdagen skall ta ställning lill? Svaretpå den frågan, herr talman, visar om vi har en regering i det här landel elleren tillfällig komposition av tre partier i kanslihuset, handlingsförlamade avsin splittring och sitt partipolitiska mygel. Jagber att fä yrka bifall till reservationerna 1, 2 och 3 vid finansutskottetsbetänkande nr 10. Hen (): Mankan måla ekonomi i Ousa eller i mörka färger. Vill man måla vårt landsekonomi i Ousa färger, kan man peka pä den höga levnadsstandarden, pä deninternationellt sett unikt låga arbetslösheten och pä förhoppningarna om enkommande konjunkturuppgång, som skulle kunna leda till utnyttjande av en inomnäringslivet befintlig kapacitetsreserv. Vill, man ä andra sidan måla i mörkafärger kan man peka på den svaga tillväxten av industriproduktionen, på denoklara och alltjämt mycket svaga konjunkturutvecklingen och pä del stora ochsuccessivt stigande underskottet i våra affärer med utlandet. Finansutskottethar emellertid inte sett del som sin uppgift att ge vare sig en särskilt Ouseller en särskilt mörk bild av ekonomiska läge. Vi har i stället söktta fram etl antal faktorer och ulvecklingsdrag som enligt vår mening ärbetydelsefulla för förståelsen av det nuvarande ekonomiska lägel ochbedömningarna därav inför det kommande budgetåret. Vad som då framträder ärnaturiigen en ganska sammansatt och inte hell entydig bild av vårt landsekonomi. Jag skall senare i milt anförande peka på ett par punkter där utskottetmed betydande oro ser på den kommande utvecklingen. Denkonjunkturuppgång som startade hejdades som bekantell år . Del är f n. svårt all bedöma både tidpunkten för och styrkan ien fortsatt uppgång. I pekade fiertalet indikatorer underslutet av på en viss konjunkturuppgång, och del särskildastimulansprogram som framlagts av den nye amerikanske presidenten bör, om delbifalles av kongressen, kunna bidra lill en ytterligare uppgång. I Västtysklandförs emellertid f n. en stram politik som sannolikt begränsar möjligheten spridning av kon- Det gör det nödvändigt för fiera andra av OECD-Iänderna att föra enmycket försiktig politik med hänsyn lill sina bestående bytesbalansunderskotl.I har ell regeringsprogram om stimulansåtgärder t. v. hejdats iparlamentet. Sammanfattningsviskan man alltså om konjunkturläget säga att det finns vissa faktorer som talarför en konjunkturuppgång men att den kommer att nä de västeuropeiska ländernaoch vårt eget land först med viss fördröjning. Även om en kommandekonjunkturuppgång alltså bör vara säkerställd, är del knappast ännu möjligt attberäkna dess tidpunkt eller dess styrka och att basera de ekonomiskaförväntningarna därpå. Jagnoterar också att det i detta avseende finns en enighet mellan oss ochsocialdemokraterna. Den socialdemokratiska reservationen tillutskottsbelänkandet är pä denna punkl avvikande bara i formuleringarna. Det har förts omfattande diskussioner om den svenska industrinskostnadsläge mol bakgrund av konstaterandet all vår export förloratmarknadsandelar i konkurrens med andra länders exportindustrier. Vi harförsökt ta fram en del material som skulle bidra till alt ytterligare belysaden svenska industrins kostnadsutveckling. En del av detta material redovisas ivårt betänkande. Andra företrädare för utskottets majoritet kommer attredovisa de här beräkningarna mera i detaO senare i debatten. Del har ocksåframkommit material från andra källor som kastar ytterligare Ous överproblematiken med den svenska kostnadsutvecklingen. Del senaste exemplet ärden värdefulla rapporten från . Låt mig emellertid redan här slå fast attoberoende av vilken beräkningsmetod man använder och oberoende av frän vilkenkälla man hämtar sitt material fär man en entydig bild, nämligen föOande. Densvenska industrins kostnadsutveckling har varil tämligengynnsam, medan den har varit klart ogynnsam och föranletten avsevärd försämring av konkurrenskraft i förhållande tillomvärlden. Just 1975 och 1976 har vi alltså haft en för vår del påfallandeogynnsam förändring, medan motsatsen gäller under huvuddelen av 1970-taletdessförinnan. Flerafaktorer kan ha bidragit till denna utveckling. Löneökningarna och1976 är självfallet en faktor. Prisutvecklingen på insats-varorna i den svenskaindustrin kan vara en annan förklaringsfaktor liksom storleken pä vinsterna. Vianser oss inte frän utskottets sida kunna bedöma dessa olika faktorers relativabetydelse, men slutsatsen,är ändå uppenbar. Den svenska industrin har f n.elVbekymmersamt kostnadsläge, och det leder till att de svenska företagen fåttstörre svårigheter än tidigare att säOa sina produkter utomlands. Om vi skallkunna utnyttja en kommande konjunklurförbällring till exportframgångar, ja, däär det nödvändigl att hålla kostnadsutvecklingen under kontroll just . slutsats borde kunna vinna allmän anslutning och inte minst, däromär jag övertygad, bland arbetsmarknadens parter. Jag noterar att vad gällde slutsatsen. Vi har iSverige klarat oss bättre genom de senaste årens konjunktursvacka änflertalet andra länder. Det har skett genom de åtgärder som vidtagits fränsamhällets sida och som i inte obetydlig utsträckning initierats av riksdagensfinansutskott. Det kan, med tanke pä vad sade om att utskottetger en positiv beskrivning av den ekonomiska politiken ,vara värt att påminna om att finansutskott hade borgerlig majoritetunder den förra mandatperioden. Samhälletsåtgärder har inneburit att vi har kunnat hälla en hög konsumtion och en högsysselsättning i trots en svag utländsk efterfrågan. Det har inneburitatt vi medvetet i förväg tagit i anspråk resurser som skulle komma i enframtida förväntad produktionsökning. Detta kan illustreras med att vi under1975 och ökade den privata konsumtionen med ca 6 96 somindustriproduktionen stod stilla. Konsumiionsökningen har alltså skett och denhöga sysselsättningsgraden har upprällhållils så alt säga på kredit. Del blirdå en logisk nödvändighet att när konjunkturen vänder hållaigen konsumtionsökningen i sådan grad att det blir möjligt att betala av påden tidigare "krediten". Om man vill föra en politik som syftar tillatt jämna ut konjunktursvängningarna, kräver det givetvis både samhälleliga stimulansåtgärderunder konjunktursvackor och samhälleliga åtstramnings-åtgärder under konjunklurloppar. Ocksåhärom torde bred enighet föreligga, och jag kunde inte notera någrainvändningar mot resonemanget från sida. Somjag nämnde tidigare är det emellertid f n. oklart när den kommandekonjunkturuppgången kan nå , och det är därför viktigt att i nulägetfortsätta en politik som bidrar till stimulans av industriproduktion ochkonsumtion. Det särskilda sysselsättningspaket som arbetsmarknadsministernpresenterade för är alltså mot den här bakgrunden enligtutskottets mening högeligen befogat. Enhuvuduppgift för den ekonomiska politiken både nu och bliratt stimulera den svenska exporten. Som jag framhöll tidigare och someffektivt visas i finansplanen har den svenska exportindustrin av det enaeller andra skälet förlorat marknadsandelar.