prot · G00982 · 1976-12-31 00:00:00 — Dettahar varit föremål för en så utföriig argumentation under dagens debatt att jagi stort sett mycket snabbt kan gå förbi det och inskränka mig till del enklakonstaterandet att om man ser på exporten och barahåller sig till den marknad som OECD-nationerna omsluter, sä finner man att detär tvä nationer som har ökat sina marknadsandelar. Den ena nationen är ,som har gjort det pä ett alldeles övertygande sätt, och den andra är USA.Logiken bjuder att man gör det konstaterandet att om två nationer ökar sinamarknadsandelar, så måste de övriga tolv nationerna tappa marknadsandelar. Detär ett öde, således, som inte ens har undgått. Västtysklandtillika med har tappat marknadsandelar i den sålunda redovisadevärldshandeln . Detkan ibland vara intressant att läsa vad en person säger som dels är mycketsakkunnig, dels slår vid sidan om de direkta politiska drabbningarna, och jagskall citera verkställande direktör som i etl uttalande i DagensIndustri sade föOande; "Enblick på utvecklingen visar att bara av i-Iänderna lyckatsbehålla sina marknadsandelar i övriga i-länder. exportandel avvärldshandeln har sjunkit från 75 lill . ställning är alltsåinte unik. Ihandelsutbytet med icke ligger bra till. Fro m 1973 t o mjuni 1976 har den svenska exporten till (värdemässigt) ökat 35 procentmer än för OECD-Iänderna i snitt. FörFjärran Östern är motsvarande siffra " - vi ligger 20 96 bättre - "och för . Bara i exporten till La tinamerika har lyckats sämre än OECD-medeltalet." ligger vi undermedeltalet för OECD-Iänderna. "Delär glädjande", fortsätter han, "att vi håller oss så väl framme i nyaexpansiva köpstarka länder som Opec-staterna. Och vi bör vara klara över attvår exportstagnation till i-länderna till stor del beror pä de neddragnainvesteringar som aren föOdav lågkonjunkturen i väriden." Alltingtalar för att vi har en uppgående konjunktur - därom har vi varit eniga idebatten här . Den senaste broschyren frän , daterad , har rubriken "Världskonjunklurenåter på väg uppåt". FöOaktligen skall det finnas en rimlig chans att dennuvarande situationen är övergående. Ireservationen till finansutskottets betänkande och i den tidigare debatten häri dag har vidare klarlagts att vårt land på1970-talet i en relativ beräkning av lönekostnad per producerad enhet liggerlägre än det vägda genomsnittet för 13 konkurrentländer. harredovisat detta tidigare här . Jagkunde la del av en liknande statistik gjord av arbetsmarknadsdepartementsom också visar samma, för kanske litet överraskande resultat.Under 1970-talet har man haft en ökad kostnad per producerad enhet inomindustrin - och det är ju det som är det avgörande; där väger man in bådelönestegringen och produktivitetsutvecklingen - som för ligger pä 15"6, och det är lägre än genomsnittet för . Tillåtmig vidare att konstatera att den svenska industrin ju ändå har ansvaret förhur man fixerar sina priser. Del redovisas i reservationen 1 tillfinansutskottets betänkande att man har trampat i väg - naturligtvis beroendepå all man har känt sig rätt säker i utgångslägel. Den likvida situationen harvarit god. Man har inte varit i samma behov som t. ex. vissa andra nationers exportörerav alt till varje pris se lill all pengarna rinner in. Man har då kunnat sittaoch hålla på sin export litet längre i förväntan om att priserna skall stiga.På del sättet lappar man marknadsandelar i statistiken och dessutom - som delhar sagts ifrån i reservationen - får man en utveckling där de ensidigtfixerade exportpriserna ligger väsentligt högre än bl. Jagägnar mig litet grand ät det här därför att startade årelsekonomiska debatt med, det menar jag, en alldeles orimligt ensidig presentationav något som är väsentligt mer komplicerat än han antyder. Det har heller intesagts någonting i den allmänna diskussionen om vad som har skett på andraområden. Det händer emellertid att det finns folk som har behov av alt se hurdet är just på de andra områdena. Jag klippte ur en bit ur en av våradagstidningar - etl referat av ett anförande av TCO-chefen, som han höll förlitet sedan. Det han där säger är värt att återge. Jag skall läsa uppreferatet; Alt det inte ar lönerna utan andra faktorer som påverkar prisbildningenillustrerade han med skogspriserna. Från 1972-1976 steg priset på skog på rotmed . Bara 1976 steg priset . - Hanhar fakliskt varit litet försiktig när han säger detta. - Del är enprisstegring innan avverkning skett och några lönekostnader tillkommer, påpekarhan. Han säger att anständigheten bjuder all man i den aktuella debatten ävenlämnar sådana 'ipp-lysningar om vår ekonomi. går även vidare och sägeratt priserna på massa steg och träpriserna med112 96. - Han angav, som jag tidigare sade, en väsentligt lägre stegring förlönekostnaderna. - Gör man ytterligare ett steg i förädlingsledet och ser påpriserna pä papper inkl. träfiberplattor under den här fyra- årsperioden hamnar man påi runt tal 90 96. Prisstegringen på skogsprodukter har genomgående varit hög,säger . Men del intressanta är att prisstegringen sjunker i varjebearbelningsled, dvs. efter hand som arbetskraften i ökad utsträckning hartagits i anspråk för produktionsprocessen sjunker priserna på den färdigaprodukten. Delär en både intelligent och riktig observation som TCO-chefen gör, och detskulle se bra ut om regeringen i sina allmänna framträdanden ägnade ett visstintresse åt den. Iett referat i pressen, daterat , återges en TT-intervju medJernkontorets verkställande direktör. Han gör där ett intressant uttalande isamband med den sä hårt drabbade stålindustrins krisläge. Det är den del avsvensk industri som kanske varit mest utsatt. Han säger där: Underåren 1974 och 1975 - man har inte statistiken - ökade den svenskastålindustrins kostnader med ungefär totalt 60 96. Lönekostnaderna steg med55, materialkostnaderna med 60, energikostnaden steg med 100 96. Denhär nyanserade bilden av kostnadsutvecklingen inom en speciellt utsatt industriär, menar jag, värd all uppmärksammas i den aktuella kostnads- ochlönedebatten. Jagskulle ytterligare viOa understryka ett känt- faktum. Våra stora svenskaförelag är i myckel stor utsträckning också multinationella. Man har såledesvissa möjligheter att avläsa jämförande vinslresultal med avseende på varföretagen har sina anläggningar. Jag avslöjar inga hemligheter om jag tillåtermig att säga att engagemang i , där man i varje fallinte kan klaga på höga löner, sannerligen inte har inneburitnågot tillskott lill företagets totala vinster. Jag kan göra samma omdöme omVolvos engagemang i , om Stabs fabriker, som man nu håller på attavveckla, i - detta land som brukar sätta upp somrättesnöre för oss - och om SKF:s engagemang i och . Detär inte så enkelt som man gör det när man säger: Här är lönerna höga;föOaktligen är vi i en trängd situation. I ett ekonomiskt allmänt prövande lägeför världen är frågorna mycket mera nyanserade. - Med detta har jag velat säga:För ned lönefaktorns roll lill det plan där den egentligen hör hemma! Skattepolitikenspelar naturligtvis en roll. Det är ett internationellt erkänt faktum - dettahar jag sagl tidigare - all företagsbeskattningen i vårt land vid eninternationell jämförelse framstår såsom en favör. Kapitalkostnaden är enannan kostnadsfaktor. var det - och jag kan nog säga all det är det äni dag - en favör räntemässigt och kost-nadsmässigt all få låna på den svenskakapitalmarknaden. Del är ingen tvekan om alt den tekniska utvecklingen ärmycket avancerad och rationaliseringsgraden mycket hög i vårt land, vilketockså brukar säga när han är på gott humör och skryter över densvenska industrin. Detlöneläge vi har är elt resultat av tvä parters fria förhandlingar. De delaransvaret, i den mån man vill göra gällande att vi dras med speciellabesvärligheter på grund av arbetslönerna. Jag har inledningsvis utvecklat dessatankegångar, därför att regeringsrepresentanternas flit och möda när det gälleratt tala om de höga arbetslönerna i praktiken tycks ha skärpt motsättningarnaoch i länga stycken komplicerat avtalsrörelsen. anslag ifinansplanen och i hans offentliga framträdanden har uppfattats såsom enmobilisering för Svenska arbetsgivareföreningens räkning. Detta gäller framföralll hans utmätande av ett löneutrymme. Jag vill inte säga alt del var , förnär hade diskonterat vad som gick åt till socialavgifter och visslöneglidning fick han, vill jag minnas, över till den kollektivaavtalsförhandlingen. Jagvill i sanningens intresse erkänna att sä småningom försöktorientera sig över på, skall vi säga, litet mer fast mark. För inte sä längesedan gjorde han ett framträdande i . Jag råkade vara hemmapå kvällen och lyssnade dä självfallet med stort intresse. I dettaframträdande höjde han sitt bud ovanför de . Resultatet blev enirriterad kommentar från Svenska arbetsgivareföreningens direktör. Han togomedelbart i öronen. HerrBohman har i sina lönepolitiska utspel lyckats irritera bådaparterna. Det ger visserligen ett allmänt intryck av neutralitet ochobjektivitet med avseende på lönerörelsen och avtalsrörelsen, men det hjälperinte fram en uppgörelse mellan parterna, en uppgörelse som vi måste få frambåde i samhällets och i parternas intresse. Jaghar sagt det här för att ge en chans att i sitt inlägg ta avståndfrån del mesta av vad han har sagl och kanske pacificera en del av denirritation som råder pä båda häll pä . Hurförhandlingarna än går har regeringen genom, jag vågar säga, en slapp finans-och budgetpolitik och en omotiverad generositet i fråga om skattesänkningarskapat stora problem för nationens ekonomiska framtid. Försöken att leva upptill alla sina oansvariga löften på skattepolitikens område ser jag somallvarliga missgrepp i dagens ekonomiska situation. Även om konjunkturuppgångengår långsamt är den ändå elt faktum hos alla ekonomiska bedömare. Detunderstryks också i utskottets betänkande. I det läget krävs en finanspolitiskuppstramning, en omsorg om utgiftspolitiken, en budgetbalans eller etl rimligtunderskott i statsverksbudgeten, allt det som vi har saknat i den nyaregeringens handläggning. Vidregeringsskiftet hade vi bakom oss elt budgetår med ettstatligt upplåningsbehov som understeg 4 miOarder kronor. Man kan således inteklaga på finanspolitikens styrka under det senast passerade budgetåret. Frånoktober 1976 - del var då som den nya regeringen i praktiken tog över ansvaretför nationens ekonomi -kan man också göra en beräkning, i detta fall 12 månadertillbaka, oktober 1975-oklober 1976. Det underskott vi hade istaisverksbudgelen understeg 6 miOarder kronor. Flyttar jag mig ännu en bitframåt I976-I977 kan jagkonstatera all visade ett budgetunderskott som understeg 7miOarder kronor. annonserar nu budgetministern att underskottet kommeratt ligga på i runt lal - jag tror att han fär lägga pänågon miOard eller ett par miOarder. Det är en enorm skillnad. Framtill hade den nya regeringens politik inte påverkat nationensstarka statsfinanser. Men tog på regeringens förslagett beslut om en skattereform som försvagade statsfinanserna med 3,5 miOarderkronor. Samhällsekonomiskt innebar det en direkt påspädning av konsumtioneninnevarande år, vilket sett i samband med vår handels- och bytesbalans gårtvärt emot sunt förnuft i finanspolitiken. Den budget som sedermerapresenterades bättrar på underskottet, som för detta kalenderår, som jagnyss erinrade om, är uppe i denna enorma underbalansering pä 16, kanske 18miOarder kronor. Enså snabb likvidisering av den svenska ekonomin och en så kraftigefterfrägeökning i nationen som man här bygger upp frän ett är till ett annathar vi inte upplevt tidigare. Och vi upplever den i en situation där det intefinns någon ekonomiskt godtagbar motivering för utvecklingen. Nuhar jag lagt märke till alt man säger, och man har även gjort det här ,att det där är egentligen den gamle finansministerns fel - för det innevarandebudgetåret upprättade han budgeten och lade fram den för . känner var och en i denna kammare och an norstädes till att man går inte ul med vare sig budgetpolitik eller eko nomisk politik i allmänhet med så låsta skot att man inte är beredd att justera med hänsyn lill de förändrade förutsättningarna. som finansminister försökte man avläsa utvecklingen även under budgetåret. Och krävdes del ingripanden, så gjorde man ingripanden - jag skall erinra om det längre fram. Man måsle vara aktuell med den ekonomiska utvecklingen, alldeles bortsett från vad man har trott och prognostiserat. Och har den här regeringen inte lärt sig delta, så lyssna nu på vad en gammal erfaren finansminister säger. Del är absolut nödvändigt att man har den beredskapen. Densvaga finanspolitiken återspeglas i handelsbalansen och naturligtvis i sistahand också i bytesbalansen. FöOer man handelsbalansens siffror månad för månad- det blir mycket siffror del här, men jag tycker inte all jag kan låta bli attreferera dem - ger de uttryck för en viss överkonsumtion i den egna ekonomin,det är jag beredd att säga. Men den var relativt obetydlig - den var i varjefall inte sä upprörande och oroande - under de tre förstakvartalen , dvs. sä länge socialdemokratin salt i kanslihuset. Det oroande omslaget daterar sig frän och fortsätter så långt det nu kan avläsas hela det in nevarande året. Vi har således och i är dragit på oss ell underskott på i medeltal I miOard kronor . Det är 4 miOarder som vi har försämrat handels balansen med sedan herrarna satte sig i kanslihuset. sitta med armarna i korsoch säga: Del här var ju tråkigt, men del ligger hos ettbudgetförslag, och det kan man inte röra vid. Visst kan man det; man är tvingadatt ingripa om utvecklingen går andra vägar än man förutsatt. Delbehöver inte innebära att man är en olyckskorp om man nu säger att del finnsdefinitiva tecken på att vi är ur balans. I den utvecklingen borde enuppstramning av finanspolitiken ha ägt rum för länge sedan. Vad vi haranledning att vänta på är att den här sanningen blir uppenbar för regeringen.Låt oss inte behöva konstatera att för sent skall syndarn vakna. Ettannat oroande inslag i den pågående utvecklingen är den ständigt fortskridandeprisstegringen. Under den lyckliga liden - lyckliga tid då han vari opposition och kunde resa omkring och hälla stora, eldande föredrag ochskälla på den socialdemokratiska regeringen - ställde alltid en radkrav. Ett av de populära kraven var att vi måste ha en plan för bekämpande avinfialionen - det var vers när han var i opposition. har hanalla möjligheter att utarbeta denna plan för bekämpande av infialionen, och demöjligheterna har han haft . Händer det nuingenting i uppstramande syfte, är jag rädd för att vi riskerar - det låterilla det här - tvåsiffriga lal för infialionen . Under periodenoktober t. o. m. -jag envisas med att redovisa den lid dä denborgerliga regeringen har haft ansvaret - har infiationstakten varil imedeltal en procent . En sådan utveckling skapar dessutom etlspecielll problem med tanke på det skalteprovisorium för som enligtofficiella meddelanden skall ha karaktären av en in-dexregleradskattejustering. Denna skall baseras på prisutvecklingen under 1977.Regeringen har lovat att genomföra en sådan justering, såvida nu inte del sundaförnuftet inför den hårda verklighelen korrigerar del beslut som ni enligt deofficiella uttalandena skall falla. Jag skulle önska alt ni här kommer på andralänkar. I och för sig är del nalurliglvis van-sinnigl att en hög infiationunder 1977 - om vi nu får en sådan - skall vara avgörande för den skattepolitiksom skall föras . Om man har någr'a anspråk på skattepolitikensfunktion i konjunkturpolitiken är ju hela systemet så tokigt som det möjligenkan vara. Jaghar tidigare gjort mig till tolk för uppfattningen alt en slik indexskattesänkningdränerar statskassan med 3,5 miOarder vid en åtta-procenlig prisstegring. Ochtrampar man nu på i den takt som man haft ,räcker det inte med 3,5 miOarder, utan då blir del väl någonting mellan 4 och 5miljarder, en siffra som spelat roll under debatten tidigare . Denandra sidan av problemet är att dessa 4 å 5 miOarder går in som ell direktstimulanspåslag på den privata konsumtionen . De går in pä etlorättvist sätt - det finns ingenting av rimlig fördelningsprofil i det hela. trolig situation med en klar förbättring av konjunkturen och med vårt egetekonomiska problem knutet lill det förhållandet att vi exporterar för litetoch importerar för mycket, är del självklart all en slik finans- ochskattepolitik ligger alldeles på tvärs mot vad det sunda förnuftet säger. Jagmåste bekänna att jag här ställer mig frågande, för att inte säga absolutoförstående. Jag är medveten om all den borgerliga regeringen ändå skaffat sigen del intelligenta medarbetare - jag har ju varit med och lärt upp en del avdem - som bör kunna reda ut problemen för resp. statsråd och tala om vart vi ärpå väg. Jag kan då bara hoppas pä all och övriga ledamöter avregeringen lyssnar pä deras goda råd. Viingrep 1970 pä ett ganska brutalt sätt. Vi hade dä en situation som inte varlika allvarlig som den vi har - det håller jag med om - menden var tillräckligt allvarlig för att man skulle ingripa. Vi gick ul med enhård kredilåtstramning. När samlades pä lade jag framelt förslag om höjning av den indirekta beskattningen; momens höjdes just föratt klara det övertryck i vår egen efterfrågan, som måste dämpas för att viskulle komma till rätta med den bytesbalanssituation som vi då såg i ögonen. Riksdagentog det här beslutet , och det var rikligt vid det tillfället.Löntagarna visste vad det var fråga om och vad de hade att rätta sig efter i delöneförhandlingar de satt i. Det gällde att vela förutsättningarna för det nyaavtal som skulle träda i kraft på . Eftersomfrälsarkransen skall rädda den som är i sjönöd, tryggar sig nu regeringen mycket stor statlig upplåning. Under de som socialdemokratin regeradeskaffade sig staten som sådan, dvs. kronan, en utlandsskuld på 150 miO- kr.Efter fem månaders borgerlig regering har den nu ökat med 4 250 miO. Menvad värre är, det är mycket som talar för att det inte är slut med detta. Nugör , och jag föreställer mig också hans kolleger, en dygd avnödvändigheten och prisar sig själva för delta nya inslag i utlandsupplåningen,som innebär att staten själv vänder sig till bankirerna ute i den stora världenoch ber om hjälp i nöden. Vihar haft åtskilliga debatter i kammaren om del här. De senaste dagarnaspressdeball ger mig anledning att återkomma til! Den utlandsupplåningsom vi har tagit upp har näringslivet som låntagare lill 90 96 -rederier, varv och industriföretag. Den kommunala utlandsupplåningen uppgårtill mindre än 10 96 av vad vi har lånat. Det rör sig om . Detinnebär i praktiken att pengarna praktiskt taget helt har använts förinvesteringar som i sin tur ökar produktionen och naturligtvis sä småningomkommer all betala både ränta och amorteringar samt förhoppningsvis ge vinst.Bakom varje privat förelags låneengagemang - om de lånar utomlands - börrimligtvis ligga en förnuftig företagskalkyl som slutar på plussidan, då iannat fall läneupptagandet icke realiseras. Alt det nu har realiserats är enverifikation på all man bedömer att de lånade pengarna skall klarakapitalkostnaderna och ge vinst. Annorlundaär det när den offentliga sektorn går ut och lånar pengar. Jag är införståddmed att man kan ha bekymmer för kommunerna och den utlandsupplåning som de hartagit på sig. Men den är ju ändå väldigt begränsad. Om jag skall tro herrBohman skall den väl inte behöva ökas . serverar ju i sinfinansplan en prognos som innebär att vi har ett plus i den totala kommunalafinansiella ekonomin pä bortåt 3,7 miOarder kronor. Enligt min mening tror hanlitet för mycket på det här. Så mycket bättre är det i varje fall att man intenämnvärt skall behöva bygga på den kommunala upplåningen utomlands. Detnya i den här situationen är att det är staten som går ut och lånar de storabeloppen. 4,25 miOarder kronor i första omgången är sannerligen intesmåpengar. Upplåningen är en logisk föOd av att budget-ministern inte kan täckasitt utgiftsbehov på vår egen svenska kapitalmarknad utan att göra inträng påandra seriösa områden - bostadsbyggandets finansiering, företagens ochkommunernas behov av att låna här hemma etc. Upplåningenär vidare en föOd av att vår export inte räcker till för att klara våraåtaganden i form av betalning för importen, underskott i turistbalansen ochengagemang för , för att nämna några av de större posterna pätjänstesidan. Jag tror att var och en är pä det klara med att vi inte kanbasera den svenska budgetpolitiken i vid bemärkelse pä en upplåningspolitik avdenna omfattning. Elt underskott pä 16-18 miOarder kronor i budgeten och ettunderskott i våra affärer med omväriden på minst samma belopp eller 18-20miOarder kronor är ett avskr-äckande perspektiv. I reservationen tillutskottets betänkande har man uppskattat kapitalkostnaden på dennautlandsupplåning, räntor och amorteringar, till den upplåning vi har tagit t.o.m. utgången av 1977 till 10 miOarder. Den framlagda budgeten innebär istort sett en fördubbling av vad nationen i övrigt har tagit upp på utlandslånemarknaden. Vifår här en kapitalkostnad på över 10 miOarder kronor fr. o. m. Den summanstiger ytterligare då nya län las upp 1978 och därefter. Det mesta talar föratt den nuvarande politiken förs så att detta blir fallet. Om ingenting händerfår vi dras med dessa län såsom en kvarnsten kring nationens hals. Att bli avmed den - om lånepolitiken fortsätter - förutsätter ju en industri- ochexportexpansion som inte är av denna världen och inte ligger inom derealistiska möjligheternas gränser. Utanatt vara bunden vid gamla fördomar om det felaktiga i att låna tilldriftsulgifter - det kan man göra övergångsvis - vill jag ändå konstatera attdet finns en gräns för hur långt slaten kan gå i detta avseende. Vi känner vältill hur hårt bunden man är i framtida budgetarbeten när det gäller de storautgiftsposterna. Jag har personligen en otäck känsla av att regeringen saknarkraft och förmåga att bringa ned detta enorma underskott i statsutgifterna tillrimlig nivå. Ni trodde pä det när ni var i opposition. Med hjälp drevni igenom den stora besparings-utredningen. Lojal som jag självfallet skullevara mot riksdagsbeslutet skrev jag direktiv ochtillsatte utredningen. Utan några begränsningar hade den möjligheter att gåöver hela fältet. vet vi alt den utredningen är begravd sju famnar underjord. Svanesången över denna besparingsutredning är sjungen utifrånutgångspunkten att verkligheten är den bästa läromästaren. Denbalans i utrikeshandeln som vi måste åstadkomma måste naturligtvis baseras påen begränsning av den konsumtion som snedvrider våra utlandsaffärer. den situationen fortsätta med skatlepoliliska stimulanser av karaktärenhöstens skattepaket och redan nu binda sig för en indexreglering avskatteskalorna 1978 - i båda fallen utan att anvisa några kompletterandeinkomstkällor för statskassan - är någonting som hell enkelt inte går ihop medden ekonomiska situation som jag ändå tyckte att hade vissauppfattningarom när han beskrev hur illa det var. HerrBohman med kolleger log över en ekonomi - jag har redovisat det tidigare medsiffror - som i sak innebar att vår nationella kreditvärdighet var orubbad.Bankirerna från de stora nationer som har räckt en hjälpande handi nöden genom uppgörelsen tvekade inte och behövde inte tvekaom att släppa lill pengarna. Vi hade ett utgångsläge som var starkt. Vi kan säkert göra det en gäng till - kanske två gånger, kanske tregånger. Men blir det ingen ändring av den ekonomiska politiken, kommer vi förreller senare i den situationen att långivarna börjar ifrågasätta vår kreditvärdighet. Detär vad andra nationer har upplevt. De har föOaktligen tvingats accepteravillkor för långivning som långivaren alltid har möjligheter att fastställa.Ibland kan sådana villkor allvariigt ingripa i nationens suveränitet atthantera de ekonomiska frågorna som den själv finner vara rätt och riktigt. Densom är ute för att låna pengar har i regel en svag förhandlingssits. Fortsätterhan att låna pengar får han till slut stå där med mössan i näven.