prot · G00962 · 1976-12-31 00:00:00 — Niåterkommer i era inlägg till talet om de förlorade marknadsandelarna. Jag skallinte här upprepa alla de reservationer som har gjort isina analyser men som förtigs i finansplanen. Jag skall inte upprepa denförödande kritik som riktals mot dessa beräkningar av de fackliga ekonomernaför att man inte tagit hänsyn till den svenska exportens varusammansättning ochländerfördelning. Jag märkte att bara kastar ut alla fackligaekonomer såsom varande icke oberoende. Det har sagts förut attvåra arbetskraftskostnader, taget över en litet , ökat i sammatakt som våra konkurrenters. Jagvill slå fast en sak, och det är att ni uppnår ingenting genom att göralöntagarna och deras organisationer till syndabockar lorden ekonomiskautvecklingen. Den är ett resultat framför alllav de internationellamarknadskrafternas hämningar. Problemen finns i länder med höga löner och iländer med låga löner. Gå därför inte ut och skapa ökade motsättningar i vårtland. Vi Jever i då vi behöver ett ökat samarbete mellan löntagare,företagare och samhälle. Onsdagen den 2 februari1977 ering lagt grunden - och en befogad grund - för misstro mot regeringensavsikter och dess förmåga att lösa problemen. HerrBohman bökade sitt anförande med att ställa ut väldiga löften omskattesänkningar. Han sade att nu var det slut på skattehöjningarna. Men hansitter ju i en regering som har föreslagit kraftigt höjdbilskatt, höjda arbetsgivaravgifter, höjd skatt på vin, sprit, cigaretter,tobak och elektrisk ström. Det är resultatet av era löften om sänkta skatter,och det förtiger , Mendet väsentliga är ju detta: Vad tänker ni göra i finanspolitiken, om er egenkonjunkturprognos slår in? Här har vi nu fått höra hur har lovatökade utgifter och hur har lovat minskade skatter på alla möjligapunkter. Men utgångspunkten för er töf-teskarusell är ju det störstabudgetunderskottet och den största statliga utlandsupplåningen i vår historia.Ändå fortsätter ni: Mera utgifter och lägre skatter i konkurrens med varandra.Ni har själva förutspått en konjunkturuppgång och räknar med enexportökning på 7 96, med industriinvesteringar och tillväxt i konsumtionen.Samtidigt driver ni en allt lättsinnigare finanspolitik som ökar inflationenoch likviditeten. Men hur tänker ni då lägga om er ekonomiska politik för attden skall passa till den konjunkturutveckling som ni själva förutspår? Kommerlöntagarna att få klara besked, innan avtalsrörelsen går in i sitt slutskede,om innebörden av omläggningen av den ekonomiska politiken, eller kommer ni altfortsätta att bara lova mera utgifter och lägre skaller? Slår statsministernbakom de uttalanden som ekonomiministern gjort - mummel och antydningar om enhöjning av momsen och tvångssparande? Dettaär realiteter, och det är ett berättigat krav från svenska folket som slårkvar. Ni talar så vackert om sänkning av skatterna och höjning av utgifterna.Är det i själva verket en höjning av momsen och tvångssparande som ni menar,bara så. alt ni försöker komma smygande med det i efter hand? Ge klara beskedalla tre, om möjligt på en gång. Jaghar sagt att den borgerliga regeringen stod oförberedd inför strukturproblemeninom industrin. Ni talade ju bara om öststatsförtryck och annat undervalrörelsen, aldrig om detta. Vi har inte alls sagt någonting annat än attstaten måste spela en viktig roll för att hjälpa till med att lösastrukturproblemen. har ni bara ägnat er åt en sak, nämligen attförsöka lägga ansvaret för strukturproblemen på arbetarna och tjänstemännen ochsäga att de har för bra betalt. Ni har suttit inlåsta för mycket och har intekunnat följa vad som sker i världen. Ta järnindustrin, stålindustrin! 1Frankrike går de största stålverken vart och ett med 800 milj, kr, , 20 000 löntagare har korttidsarbete, 9 000 av 48 000 skall avskedas,och i skall flera stålverk läggas ner, så au 16 000 människor blirutan arbete. Har också de för låga löner? Lönerna där är ju hälften så höga somde svenska. Eller är lönerna för höga inom varvsindustrin och textilindusirin? Det gäller alltsåstrukturförändringar som kräver en aktiv näringspolitik medsocialt ansvar för att kunna bemästras. Gå då inte ut och gör löntagarna ochdem som står i jobbet - i stålindustrin, i textilindustrin, i varvsindustrin -till syndabockar för en utveckling som har sin grund i hurmarknadshushållningen och marknadskrafterna häriar i världen. Det är orättvistoch socialt oförsvarligt. Vi säger inte till de här arbetarna att problemet beror påatt deras löner är för höga, utan vi säger: Visst måste vi visa återhållsamhet,och därför är vi beredda att föra en stram ekonomisk politik, som gäller ocksåer. Men återhållsamheten räcker inte. Vi skall tillsammans med er och eraföretag försöka åstadkomma positiva lösningar på problemen. Och skrämmer viinte med staten, ty vi vet att statens insatser behövs. Fråga varvsarbetarna iGöteborg och textilarbetarna i , fråga stålarbetarna! Vi skrämmer inte.som de borgerliga, med löntagarogani-salionerna, ty löntagarna är människor deockså och deras organisationer har betytt så ofantligt mycket församhällsutvecklingen i vårt land, och del kommer de atl fortsätta all göra. Delkan ingen borgerlig regering hindra. Därför menar jag att den borgeriiga regeringens agerandeinte bara har lett till att oron och otryggheten har ökat i vårt land. Jagmöter utlänningar som säger att vi har en regering som nästan har dödförklaratsvensk industri, och det påverkar naturligtvis dess exportmöjligheter. Det ärilla nog. Men det är illa värre att vi kan minska framtidstron genom att spridadenna pessimism och dessa dystra förutsägelser. Och än allvarligare: ni är i full färd med alt läggamycket tunga bördor . Ni fördubblar upplåningen iutlandet och skapar det största budgetunderskottet i vår historia. Del skericke i en stor internationell konjunkturkris ulan i bönan av en internationellkonjunkturuppgång. Vi som försöker se fram och alla de mångaväldiga sociala behov som vi då har alt klara frågar oss: Varför skall1980-talets människor få ägna en väsentlig del av sin kraft till att betalaränta och amorteringar pä de lån som den borgerliga regeringen ställde till med- en borgerlig regering som bara försöker ställa löntagarna vid skampålen närderas eget lättsinne och deras egen överbudspolitik har mycket större skuldtill de svårigheterna? (vpk): 1 valdebalten och även i dagens debatt harfrågan om kärnkraften spelat en stor roll. Många anser att den var en av deviktigare anledningarna till att den borgerliga regeringen fick träda till. Men sedan regeringen väl böriat regera så har kärnkraftsanhängarnakunnat andas ut. Det ena sveket har avlöst det andra. Vallöftena är nu bara ettminne - och statsminister uppträder på den punkten som om han hadedrabbats av minnesförlust. ligger den s. k. villkorspropositionen här påriksdagens bord. Statsministern och har här än en gång slagit tillreträtt från sina så stolta och entydiga vallöften. Centernhar med villkorspropositionen försatt sig i en förödande position.Förslaget innebär nämligen ytterligare en reträtt jämfört medregeringsprogrammet. Att svika vallöften stegvis är naturligtvis ett sätt attdämpa reaktionerna hos de svikna. Det är en beprövad metod. Men del är intesäkert att gamla märken gäller i fråga om kärnkraften. Riktmärke nummer ett vid utarbetandet avvillkorspropositionen har varit att få till stånd en skrivning som möjliggörfortsatt borgerligt samregerande. Det är inte kärnkraftsriskerna utannyvalsriskerna som har stått i centrum för författarnas intresse. Riktmärkenummer två har varit att lugna profilinlressena bakom det svenskakärnkraftsprogrammet, ASEA:s nye chef förklarade t. ex, i enintervju i frankt att det enda som vägleder ASEA i fråga omproduktutveckling och ny teknik är att det blir klirr i kassan. Han ser nu påframtiden med tillförsikt, för villkorspropositionen har verkligen uppnått bådasina syften. Lagförslaget innebär alt när del passar sig kan regeringenpeka på alt ansvaret för villkorens uppfyllande ligger på kraftbolagen.Samtidigt förbehåller sig regeringen rätlen att tolka om villkoren äruppfyllda eller inte. Hur kärnkraftsintressenterna ser på laget illustreras avVattenfalls chef , som i en intervju i tidningen att han utgår ifrån att regeringen inte kommer att göra någon bokstavstolkningav kravet utan en rimlighetstolkning. Ingen har besirilt den uppfallningen, menherr har ju möjlighet att göra det här . om han vill. Det flytande läge som förslaget avser att åstadkomma blirdyrt för svenska folket. Om man i stället nu hade stoppat marschen in i kärnkraftssamhället,skulle en ny energipolitik ha kunnat tvingas fram. Det är symtomatiskt atlregeringen inte försökt formulera någon ny energipolitik. Om man hade sagtslopp, hade alla omställnings- och sysselsättningsproblem som sammanhänger medde påböriade kärnkraftsbyggena kunnat mötas med planerade åtgärder. Man hadevetat precis vad man hade haft att rätta sig efter. Varför avvisar nu också tanken påfolkomröstning i kärn-kraftsfrägan? Är det bara för att rädda samregerandet? Under valrörelsen framträdde alltså somföreträdare för kärn-kraftsmotslåndet. Men närmar sig och genomför centernmer och mer den moderat-socialdemokraliska kärnkraftspolitiken. har också försökt ge sken av au den vardecentraliseringens parti, att var det parti som slog vaki om små inkomsttagare.Men vad har det blivit av detta? Inga åtgärder har ännu annonserats, vare sig iregeringsförklaringen eller någon annanstans, för alt bryta maktkoncentrationenöver det svenska näringslivet, Slorflnan-sen sitter inte bara i orubbat bo, dennya regeringen visar en ännu generösare inställning än den gamla. Vi har ännuinte sett ett enda förslag från den nya regeringen, som skulle innebära någoninskränkning för kapitalägarna. Vi har ännu inte sett ell enda förslag frånregeringen som skulle gå ut över de storamonopolförelagens makt. Nisäger att ni är motståndare till maktkoncentration, men när får vi någrakonkreta förslag som visar att ni vill bryta denna koncentration? Ochnär får vi ett konkret exempel på decentralisering - delta rätt krystade ordsom så flitigt har lanserat? Har ni tänkt decentralisera storföretagen,och vilka företag är det som står först på listan? Närdet gäller värnet om dem som har små inkomster fortsätter ni i vägenbort från den framtoning som ni en gång försökte skaffa er. Finansplanen är,som det har sagts tidigare här , ett direkt angrepp på löntagarna i åretsavtalsrörelse. Regeringens största parti, , genomför nu med högerns ochSvenska arbetsgivareföreningens hjälp en fördelningspolitisk linje som knappastkan ha varit den som ni har gett uttryck för. Ominflationen säger man egentligen bara att den beror på löntagarna. Några andraåtgärder än hot mot löntagarna föreslår man inte - och har intevidtagit. Vi får bereda oss på en kraftig inflation också , menregeringen angriper inte inflationens orsaker. Regeringen angriper baralöntagarna. har visserligen i finansplanen sagt att allagrupper skall visa återhållsamhet. De gåvor till kapitalägarna somarbetsmarknadsministern tänker sprida till företagen vittnar dock inte om någonåterhållsamhet, I stället för en nödvändig styrning av resurser delarregeringen ut mer pengar till kapitalägarna som dessa kan ha till sinspekulation. Närman läser finansplanen reser sig dessa frågor: Vilka fördelningspolitiskamedel kommer regeringen att tillgripa för att förmå företagarna att visaåterhållsamhet? Hur tänker ni öka beskattningen av bolagsvinsterna? Hur kommerni att förmå företagarna till den återhållsamheten? Skall vi möjligen tolkadet så, att man är överens med Metall om det förslag som Metall framfördehäromdagen om att man skall hålla inne utdelningen till aktieägarna i deföretag som hotar med permitteringar? Någonåterhållsamhet visar regeringen inte heller när det gäller satsningen påmilitären. De medel som anslås till militären motsvarar i huvudsaköverbefälhavarens dyraste alternativ. Dessutom ökar man insatserna förberedskapen mycket kraftigt. Krigsrisken kan väl inte sägas ha ökat under delsenaste året, men ändå ökar regeringen anslaget till beredskapsslaterna medöver och skriver kraftigt upp de direkta militärutgifterna! Sådanär ju den borgerliga politikens karaktär på område efter område. Demagogin frånvalrörelsen, som ibland kunde låta riktigt folklig, har förbytts i öppenklasspolitik. Överheten och generalerna får sitt, medan barnfamiljerna ochpensionärerna får vänta och löntagarna utsätts för hotelser i avtalsrörelsen. Frånvår sida menar vi att en sådan politik måste mötas med ökad aktionsenighet ochmobilisering inom hela arbetarrörelsen mot storfinansen och monopolen. Viutgår i det fallet från vår socialistiska sam- 4 Riksdcii-ens protokoll 1976/77:62-63 Linjenmåste vara att bekämpa storfinansen och att avveckla samverkan med dennastorfinans. Vårtparti har länge informerat om den väldiga maktkoncentration som ägt rum iSverige. har också den fackliga rörelsen påvisat hur kapitalkoncentrationenunder senare år ytterligare skjutit fart. Därför utgår vi från attmöjligheterna nu är betydligt större än tidigare att skapa en bred enighet ikampen mot storfinansen och dess företrädare i regeringen. Enhandfull personer styr och ställer i praktiskt taget alla de stora bolagenunder det att allt fler människor blir direkt beroende av stor-flnansen för sinframtid och för sin försörining. Därför måste den privata maktkoncentrationenbrytas så att demokratin på arbetslivets område skall kunna utvecklas. Ettstopp för rovdriften på miljön och den livshotande kärnkraftspolitiken kräverockså en politik som är riktad mot storfinansen. Vi är helt övertygade om attenighet om detta kommer att växa fram ute på arbetsplatserna. Det innebär inteatt alla ideologiska skillnader kommer att suddas ut, men det är helt klart attenigheten i kampen för en annan politik kommer att växa. Viställer sådana frågor i förgrunden som frågan om vidgad demokrati påarbetsplatserna. Vi ställer frågan om kampen mot dyrtiden i förgrunden.Opinionen för prisstopp och för slopandet av momsen på maten växer. Opinionenför en demokratisk skattepolitik växer också, liksom opinionen för en hårdarebeskattning av bolag och privata förmögenheter. Andrafrågor som måste ställas i förgrunden som ett alternativ till den borgerligapolitiken är frågan om jämlikhet mellan män och kvinnor. försökteju i valrörelsen ta den frågan på entreprenad, men det har inte blivit mycket ikonkret handling av det vare sig i regeringsdeklarationen eller i några andrasammanhang. Dethandlar om lika lön för lika arbete och lönemässig uppvärdering av detraditionella kvinnoyrkena samt om kortare arbetsdag för alla och bradaghemsplatser åt alla barn. Vi menar att genomförandet av de här kraven ocksåmåste ingå som en viktig del i en allmän kamp mot kvinnoarbetslösheten. Jaghar tidigare nämnt kärnkraften. Vi ställer där som en huvudfråga kravet påfolkomröstning för ett stopp för kärnkraften samt vidare en nyindustripolitik. Dettaär enligt vår mening huvudpunkterna i de krav som måste ingå som alternativ närdet gäller den borgerliga regeringens löntagarfientliga politik såsom den haruttryckts både i regeringsförklaringen och inte minst från talarstolen här . Underdetta anförande övertog herr andre vice talmannen ledningen av kammarensförhandlingar. har vi nu fått en borgerlig budget, sade , Denär inte någon särdeles upplyftande läsning, om jag får göra en kommentar. Närherr talar utanför är det i regel ingen måtta på de dystra ochnegativa inslagen i hans budskap. Han har varierat konfekten litet grand i sittinlägg här ; han brukar göra det, Hans tal brukar präglas av dels atl detär ett gammall fint samhälle vi allesammans lever uti, dels all vi lever i ettsamhälle där situationen egentligen är under all kritik. Närherr är ute i bygderna och talar om det dystra och besvärliga läget larjag det väl närmast såsom ell uttryck för alt han har ett behov av atl få någotförsvar för en statsverksbudget som präglas av långt gående lättsinne i frågaom att hålla ordning på statens utgifter; den slutar ju på 16 miljarder i underskott,vilket förmodligen är i underkant. Får herrarna fortsätta som ni har böriat,så kan det säkerligen bli några miljarder till innan budgetåret är slut, dethar jag en otäck känsla av. Nuvill man ha absolulion för det här, och då talar man om alt man måste uppehålladen fulla sysselsättningen. Regeringen säger att den vill del, och vi får vältro den på orden. För detta tillämpar man ett system, där man dock inte heltoch fullt har kunnat hålla linjen med de generella stimulanserna utan avverkligheten har tvingats in i även någonting av riktad och selekliv politik.Man har emellertid kostal på sig en skattesänkning som går till både dem sombehöver den och dem som inte behöver den, och den politiken har ju en klarinriktning mot generell stimulans. Dethär budgetförslaget, som omfattar sista och ,slutar som jag ser del på det enorma underskottet om 16 miljarder. Vill manpassa in den statsverksbudgeten i ett samhällsekonomiskt sammanhang, får manföljaktligen försöka bedöma hur ekonomin ler sig fr. o. m. juli månad 1977 t.o. m. juni månad 1978. På den punkten har man ingenting annat all tillgå än deinternationella ekonomiska prognoser som är uppsamlade runt om i världen ochpresenterade av ekonomiska sekretariat. har ju redovisatdetta i sin finansplan, så på den punkten skall jag inte anklaga honom. Mantalar om att vände konjunkturen. 1976 representerade ettmedeltal i tillväxten på ca 5 ''u, och 1977 kommer att representera entillväxlsats på ungefär 4, kanske 4,5 "6. Det här slog man fast innanvissa händelser inträffade ute i världen. Därefter har ju nyepresident gått ut med ett stimulanspaket - delvis selektivt inriktat - på 30miljarder dollar, och stimulansåtgärder diskuteras både i och iJapan, vilket bör innebära att talet om en internationell tillväxt på mellan 4och kan vara ganska väl underbyggt; i varie fall behöver man nog intebefara atl den skall bli sämre. Jagsade att redovisade fakta korrekt, men i varie fall när han ärutanför detta hus och talar gör han sina egna tolkningar av dem. Det är enenorm dislans mellan hans siffermaterial och de verbala presentationer som hanger av den kommande konjunkturen. Avlyssnarvi regeringens representanter i och , finner vi att det ärdysterheten som präglar deras framställning. Jag har sagt mig själv att det kanvara mänskligt. Man kanske har ett behov av all beskriva det mesta i svartafärger för alt, när läget normaliserar sig, kunna framstå som något avnationens räddare. Omvi således närmare granskar de områden där vi har besvärligheter, såvisar det sig att det sannerligen inte är någonting nytt som har aktualiserats.Det är tvärtom gamla bekanta, som den socialdemokratiska regeringen arbetadeoch planerade för- man hade ganska långt gående planer på att sanera. Textil-och beklädnadsindustrin är en av de branscherna. Jag skall inte ta upp tid frånmina snålt tillmätta för att analysera detta närmare. Men det äringen ny fråga. Jag kan bara erinra om att vi 1970 ställdes inför en situationsom innebar att 1 500 anställda i gjordes arbetslösa på en gång. Vilöste det problemet genom klart inriktade ingripanden från regeringens sida. Varvsindustrinsproblem har också spelat en väldig roll , ochnaturligtvis är de besvärliga på samma sätt som textilindustrin har sinapåtagliga problem. Men inte heller varvsindustrins bekymmer är nya. Jag böriadesom ledamot av den att arbeta med de problemen när viredde upp Uddevallavarvets bekymmer. Sedermera har ju detta efterföljts avlångt gående ingripanden i övriga varv. Vihar skoinduslrin, vi har järn- och stålindustrin och dess bekymmer, Itidningarna har vi läst rubriker om , om 80,och , om Bergslaget och Domnarvet, Uddeholm.Vikmanshyttan och , Det har varit de stora, ledande rubrikerna. Nuhar järn- och stålindustrins problem mycket av sin förklaring i den nedgång ivarvskonjunkturen som vi upplever, bl, a. som en följd av oljekrisen i skiftet1973-1974, En del av järn- och stålindustrins problem härleder sig från deninternationella nedgången i bostadsbyggandet . För att taett exempel, bara för atl belysa det hela, så läser vi nu i tidningarna intebara om det dåliga resultatet uppe i NJA, Vi läser också om alt har ett förlustår på uppemot 300 milj. kr. Men vi får ingen påminnelseom att det ju bara var som gick med en vinstsom väsentligt översteg den förlustsiffra på 280 milj. kr. som man nuredovisar. Näringens förhållanden skiftar och kommer alt skifta. Det finns,menar jag, inslag även i den här dystra bilden som gör att man inte barabehöver presentera det hela i de mörka färgerna. Deltaär inte något specifikt för , Järn- och siålindustrins problem hargällt för , . Jag har tidigaresagt officiellt att det beror dels på den konjunkturnedgång som vi har och somnu har vänt - konjunkturen är nu på uppgång -, dels på den övermäktiga japanskakonkurrensen. Hur länge man inom västeuropeiska stater kommer alt finnasig i denna förödande konkurrens vet jag inte. Jag skulle inte bli överruskadom man försökte någonting i försvarssyfle; man har ju redan talat om detta. Vadär det man skall göra? Jag vill säga några ord om denna specifika näring sombetyder så myckel. Vad svensk järn- och stålindustri behöver är naturligtvis enstrukturrationalisering, en produktionsuppdelning - jag säger det tillindustriministern, om han finns här i närheten. Man kan specialisera sig i deskilda verken. Man behöver inte var och en ha samma diversehandel. Man behöverinte springa i vägen för varandra i marknadsföringen och iförsäljningsansträngningarna - man bör kunna samordna del. Även om det störstastålverket i haren årsproduktion som ligger någonstans vid 1,7 å 1,8miljoner ton och framstår som ganska litet i förhållande till japanernasstålverk och järnverk på 10 och 12 miljoner lon, kan man bli stor även i vårtland, om man har en produktionsuppdelning och specialisering som man inriktarsig på i det speciella verket. Dethär är ju saker och ting som har varit föremål för funderingar, där man sagtall industrin har varit benägen alt diskutera när det har varit svåra lider menobenägen när tiderna har blivit bättre. Jag tror att herr industriministern fårta fatt på industrin och fullfölja de diskussioner som vi hade och se till får denna överbryggande planering och strukturrationalisering för allrädda industrin för framtiden. Men naturligtvis betyder det alt den exekutivamakten, regeringen, får gå in på ett helt annat sätt även i näringslivetsfrågor. Det går inte atl förlita sig på - och använder jag ett gammaltuttryck som lanserat - de självläkande krafterna. Då får vi upplevasådana här situationer av och till. Vihar fåll - jag tror det - en kompromiss i filosofin, och industriminister ju steg för steg fåll lära sig att de självläkande krafterna inte räckertill. Han har, efter vad jag kan förstå, en ganska lång väg all vandra, innanhan är beredd att som regeringens representant på allvar ta fatt i branschensproblem och i verklig mening leda företagen till en samlad effekt i viseri ngoch utbyggnad för framtiden. Än har han ju inte kommit längre - i varie fallhade han inte del för - än alt han offentligt gjort gällandealt om del blir problem, så är det vederbörande företag som i första hand skallklara upp det självt. När företaget sedan inte lyckas - del skulle då innebäraatt man var rätt nära konkursens brant - var det nödvändigt och riktigt förstaten atl gå in som något slags städgumma och rädda vad som räddas kan. Skulleherrar och ha kommit på andra tankar i del här avseendet hälsarvi del med tillfredsställelse i hög grad. Jag tillåter mig måhända att tvivlatills jag får verifikationer på något annat. Vadsom är karakteristiskt i den ekonomiska och budgetmässiga bedömning som minabåda efterträdare presenterar är oviljan att angripa problemen just där de haruppstått. Att hålla på att smeta salvan över inte bara de sjuka utan även defriska delarna i näringslivet går inte i längden. En sådan politik blir onödigtkostsam, den blir slösaktig,