prot · G00931 · 1976-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1976/77:31 Förhandlingarnaleddes till en början av herr andre vice talmannen. §1 Justerades protokollet för den 12 innevarande månad. Omkontrollen av bestämmelser angående föiyaring av skjutvapen §2 Om kontrollen av bestämmelser angående förvaring av skjutvapen Herr försvarsminislern KRÖNMARK erhöll ordet föratl besvara () anmälda fråga, 1976/77:63, ochanförde: har frågat mig på vilket sätt bestämmelserna om skjulvapensförvaring följs upp med information och kontroll. Avförsvarsmaktens drygt en miljon finkalibriga vapen ligger ca 800 000 ikrigsförråd och ca 200 000 förvaras av befäl och värnpliktiga. Det främstaansvaret för vapnen har förvaltningspersonalen, som därför får den mest omfattandeutbildningen rörande bestämmelserna för vapenförvaring. Även truppbefäl får enomfattande utbildning och utbildar i sin lur de värnpliktiga med biträde avförvaltningspersonal. Var och en är dessutom skyldig att anmäla till närmastechef om han är osäker om bestämmelserna. Kontrollav att bestämmelserna följs sker på alla nivåer. Överbefälhavaren genomförårligen centrala kontroller, och i samband med dessa sker viss utbildning.Mililärbefälhavarna genomför regionala kontroller, och dessutom kansäkerhetscheferna i resp. militärområde genomföra kontroller. Lokalt skerkontroll genom resp. förband, stab eller skola. Kontroll av krigsförråden skerdessutom genom samverkan mellan försvarsområdesbefälhavare och länspolischef Såvälutformningen av bestämmelserna som utbildningen i dessa och kontrollen av attde följs har givit ett mycket gott resultat, och bl. a. harföriuslerna av militära vapen nedbringats från 394 lill 71 vapenunder . FruWIKLUND (c): Jag ber att få lacka statsrådet för svaret, varav framgår altbestämmelserna om försvarets skjutvapen är mycket rigorösa. Till min glädjekonstaterar jag att förlusten av militära vapen har nedbringats väldigt myckelunder den tioårsperiod som nämns i svaret. Nuskulle man önska att del funnes lika stränga bestämmelser när del gäller decivila vapnen, ty det är ju faktiskt med sådana vapen de Omändring i vapenfrilagen, m. m. flesta olyckorna sker, meneftersom jag nu vet att dessa vapen inle sorterar under försvarsdepartementetfår jag återkomma i ett annat sammanhang. Överläggningenvar härmed slutad. §3 Om ändring i vapenfrilagen, m. m. Herr försvarsminislern KRÖNMARK erhöll ordet förall i ell sammanhang besvara dels (vpk) den 26 oktoberanmälda interpellation, 1976/77:15, dels i Skärstad (c) den 27oktober anmälda interpellation, 1976/77:18, och anförde: i Skärstad har i en interpellation frågat om jag ärberedd alt medverka lill att dels i avvaktan på en ändring i vapenfrilagenuppskjuta rättegångar mot vapenvägrare, dels ändra 1 S vapenfrilagen, så atlden enskilde individens rättssäkerhet förstärks. har likaledesi en interpellation frågat om jag i avvaktan på en ny vapenfrilag vill medverkatill att pågående utredningar och rättegångar uppskjuts samt om regeringenavser atl arbeta för en anpassning av den svenska lagstiftningen lillEuropakonventionens bestämmelser på del här området. Jag besvararinterpellationerna i ell sammanhang. Vadgäller frågan om den svenska lagstiftningens anpassning lill Europarådetskonvention om de mänskliga rättigheterna finns det anledning alt erinra om altkonventionen uttryckligen ger staterna rätt att ålägga medborgarna obligatoriskmilitärtjänst. Konventionen medger inte befrielse från sådan tjänstgöring avsamvetsskäl. Om en stat själv väljer all införa vapenfri tjänst som ettalternativ till militärtjänst, så skall inle heller sådan vapenfri tjänst ansesstå i strid med konventionen. Deneuropeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna har i ett par fallbehandlat klagomål av personer som straffats för sin vägran atl av samvetsskälfullgöra militärtjänstgöring resp. vapenfri tjänst. Kommissionen konstateradedärvid att sådan bestraffning inte strider mot konventionen. Den svenskalagstiftningen på detta område står alltså redan nu i full överensstämmelse medden europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Jagvill emellertid i detta sammanhang göra klart att jag för egen del tycker attdet är tvivelaktigt att använda fängelsestraff som påföljd vid vägran. Å andrasidan är det nödvändigt med någon form av sanktioner mot vägran aU fullgöravärnpliktstjänstgöring som är fastställd av statsmakterna i demokratiskordning. Frågan om sanklionsformer utreds f n. av vapenfriutredning.Utredningen ser också över prövningsförfarandet och ijänstgöringsalternativenför vapenfri tjänst samt undersöker om det är möjligt att preciseraförutsättningarna för vapenfri tjänst. Vapenfriutredningenberäknas lämna sina förslag . Frågan om ändring i gällandebestämmelser på området bör enligt min mening tas upp först närde förslagen föreligger. Jag är därför inte heller beredd att redan nu medverkatill att utredningar om och rättegångar mot värnpliktsvägrare uppskjuts. Innanförslagen har lämnats och remissinstansernas synpunkter har inhämtats är delför tidigt all bedöma om det är rimligt alt vidta sådana åtgärder. HertSÖDERQVIST (vpk): Jag tackar försvarsministern försvaret. Jag vill emellertid ta uppfrågeställningen om den internationella lagstiftningen på det här området någotytterligare. Det är korrekt när försvarsminislern säger alt Europakonventionenger enskilda stater rätt att ålägga medborgarna obligatorisk militärtjänst.Men det är ju inle det som är intressant i del här sammanhanget.Försvarsministern förtiger också det faktum att det finns en särskildresolution anknuten till som just lar upp frågan ombefrielse från vapentjänst. Jag vill återkomma till den, men först någraallmänna synpunkter. Närvi talar om en anpassning till internationell lagstiftning är det, mer än närdet gäller nationella lagar, motiverat atl göra en åtskillnad mellan lagensanda och bokstav - dvs. vi bör se mera till vad man skulle vilja genomföra änvad man rent formellt har lyckats få med i lagen. För att komma överens tvingasman ofta till utslätande och allmänt hållna formuleringar. Det finns ju ingenöverordnad internationell myndighet som kan tvinga enskilda stater alt följakonventioner och lagar. Vi vel att talrika brott mol sådana internationellabestämmelser har begåtts, och vi vet också atl många stater har nekat altskriva under och ratificera sådana överenskommelser. Mendet är ingen ursäkt för oss! 1 den här frågan, som gäller mänskligarättigheter, har vi skrivit under del grundläggande dokumentet,FN-de-klarationen om mänskliga fri- och rättigheter. Det är alldeles klart, atlom vi ser till andan i del dokumentet så tillåter det inte alt man sätter folki fängelse för värnpliktsvägran. har också, som jagpåpekat i min interpellation, betecknat de svenska värnplikts-vägrarna sompolitiska fångar. Och det har de gjort dels med stöd av FN-deklaralionen, delsmed hänvisning lill artikel 9 med vidhängande resolution337, den jag nämnde tidigare. Den resolutionen, punkten A 1, lyder: Militärpliktigapersoner som av samvetsskäl eller av allvarlig personlig övertygelse utifrånreligiösa, etiska, moraliska, humanitära, filosofiska eller liknande motivvägrar all ulföra vapentjänst skall åtnjuta personlig rätt att bli befriadefrån skyldigheter att utföra sådan tjänst. Jaganser att alla som hör eller läser den här resolutionen inte kan annat än lydaden som ell nej till fängelsestraff för vapenvägran. Det är, som jag tidigarenämnt, en dålig ursäkt att hänvisa till det rent formella innehållet eller atttala om resolutionen som en inte bindande rekommendation, vilket harförekommit. Jag vill ta upp en annan,välkänd del av frågan om värnplikts- och Omändring i vapenfrilagen, m. m. Nr 31 totalvägran. Varför vägrar svenska män att göra värntjänsi? Tisdaeen den °'-'''i '11 tidigare, vanligaste orsaken är religiösa skäl. vägrare har alltid bedömts med större förståelse än de som vägrat Vpk har i en motion , 1975/76:1163, påpekat delta öm ändring i förhållandeoch med siffror visat all av de religiöst grun- vapenfrilagen, dadeansökningarna om vapenfri tjänst beviljades mol endast 31 96 av m. m. övriga. Vi vet också atl den senare gruppen, icke religiösa vägrare,ständigt I den nuvarande vapenfrilagen har man, som vpk också framhåller i dennämnda motionen, gjort ell försök atl komma till rätta med problemet. Men fördem som vägrar av icke religiösa skäl har alltså lagen visat sig vara hårdareän vad som kan anses rimligt. Jagmenar alt den ökning av antalet vägrare som vi kan konstatera har skett under1960- och 1970-ialen beror på en ökad medvetenhet och ett ökat engagemang isamhällsfrågor och internationella spörsmål bland svenska ungdomar. Men ensådan inställning kommer obönhörligt i konflikt med de uppfattningar som finnsbland s. k. försvarsvänner, sådana som vi ofta återfinner i försvarsministernseget parti och i ledande kretsar inom försvaret. Del finns ingen annanorganisation i det svenska samhället där konservativa och reaktionära åsikterhar ett sådant fotfäste som inom det militära systemet. Härav oviljan attförsöka finna en lösning på vägrarproblemet, som kunde leda till en omprövningav värderingar och förändringar i den militära utbildningen. Alla sådanaförändringar motarbetas, och det positiva som har skett på det här området ärett resultat av protester underifrån, inle av åtgärder uppifrån, något som jagvill återkomma till i annat sammanhang. Desom inte ställer upp på systemets villkor och som inte kan eller vill åberopareligiösa skäl betraktas därför som suspekta smitare. Men ur försvarssynpunkt,med litet andra värderingarände som dominerar, kan de här människorna kanskevara en större tillgång än många andra. Vi borde ha råd att erbjuda alternativför den lilla grupp det här är fråga om. Och om vi inte vill se den växa, måstevi också se lill att värderingar och attityder inom det militära systemetändras till en större samstämmighet med samhället i övrigt. Jagnoterar med tillfredsställelse atl försvarsministern ställer sig tveksam lillfängelsestraff som påföljd vid vägran. Men jag är besviken över attityden atlsanktioner, dvs. straff av något slag, måste anses nödvändiga. Jag beklagarockså att försvarsministern inle anser sig kunna biträda ett beslut attuppskjuta pågående rättegångar. Om vi får en ändring i lagen i vad bådeförsvarsministern och jag anser vara en positiv riktning, borde den logiskaföljden vara alt verka för ett sådant beslut. HerrJOHANSSON i Skärstad (c): Jag ber alt få lacka för svaret på min interpellation. Ett humantinslag i vår demokrati är grundsatsen atl ingen skall tvingas atl handla molsin samvetsöverlygelse. Detta är ett värdefullt inslag i vår demokrati som vi påallt sätt måste slå vakt om. Innebörden härav är bl. a. att unga män i vårtland har laglig rätt lill vapenfri tjänst. Som motivering härför skall hananföra att han har samvetsbetänkligheter, att han är i samvetsnöd. Många ungamän - så har det varit, så är det och så kommer del säkert att förbli -har samvetsbetänkligheter mot alt bära vapen, mot att utbilda sig för atl döda.De unga kvinnorna Slälls ju inte i samma konfliktsituation, och det är skada,ty i så fall kanske vi fortare kuiide komma fram till en mänskligare bedömningav dem som vill ha vapenfri tjänst. Närunga män efter moget övervägande väljer att utnyttja sin lagliga rätt och bl.a. är beredda alt ta längre tjänstgöringstid, blir de mycketegendomligt behandlade. Jag har i min gärning mött många av dessa unga. Det ärinle så många av dem som kommer och begär råd om hur de skall ställa sig. Detsynes vara så alt de genom en uppgörelse med sig själva kommer fram till att deinte kan bära vapen. Däremot kommer många för att få hjälp med själva handläggningen,inte minst när de har fått avslag och fängelsestraffet hotar. Då kommer de ochklagar över den behandling som de har fåll. Fårjag först - trots atl en utredning snart skall lägga fram ett som vi hoppasbättre förslag - ta upp della med förhöret, som ju är en myckel egendomlig sak.Jag minns när tog den lag som gäller . Jag satt med i andralagutskottet. Det sades då, och det var alla överens om, att det gamlaförfaringssättet, där garvade leologer skulle hålla förhör med unga män, intelängre skulle få förekomma. Jag kan inte förstå varför man inte har kunnatutläsa det ur den lag som vi har, för det sades tydligt ifrån när ärendetbehandlades. Ett faktum är alt förhören nu är i myckel högre grad korsförhöroch är mycket besvärligare än lidigare. Vi har ju fått del av flera utredningaroch vi vet vad som förekommer. Den som skall förhöras kan ha åkt lång väg,efter alt ha fått lunch , och kommit fram till förhörsledarensbostad först och därefter fått sitta i förhör två utanatt få någon mal i sig. Då är det kanske inle så läll för en ung människa altsvara på frågor och redogöra för hur djup hans samvetsnöd är. Men vi skall inleuppehålla oss vid de sidorna . Vi får hoppas att del blir en annantingens ordning. Jagvill ändå citera något av vad , företrädare för socialdemokraterna,sade 1971, när frågan om en översyn av vapenfrilagens tillämpning var uppe: "Jagförstår över huvud laget inte att någon med lätt hjärta skulle kunna ställa siglill förfogande för en sådan uppgift, för man åtar sig ju egentligen all pejladjupet hos en medmänniska på ett sätt som ingen kan. Vägrarna underkastasnästan en andlig tortyr. Man skall berätta om skolgång och intressen. Man skallbeskriva sin levnadsstig - och låt vara att man kanske inle har varit med om såmycket när man är , men inte vill man väl gärna lämna ut allt detpersonliga lill en sådan här nämnd eller undersökare. Man skall tala omsläktingar Omändring i vapenfrilagen, m. m. ömändring i vapenfrilagen, m. m. och deras inställning lillvärnplikten m. m. Man skall redogöra för religiös organisationstillhörighet,för övergrepp av olika slag och tala om hur man skulle handla om hustru ochbarn utsattes för våldshandlingar osv. Jagställer mig frågan: Kan det vara rimligt all samhället, när unga människor tasut till tvångstjänstgöring i det militära, gör en sådan ingående analys avvederbörandes person, familj och omgivning? Jag tycker att den personligaintegriteten då ställs ul till allmänt beskådande, och det skulle jagpersonligen aldrig finna n-iig i. Men man kräver alt ung-don-iarna skall klaradet." EvaÅsbrmk, som också deltog i den debatten, sade så här: "Vems ord vägertyngst, utredningsmannens eller sökandens? Vi kan aldrig komma ifrån attsubjektiva faktorer spelar in, kanske en personligt upplevd antipati mot enviss människotyp. Det borde balanseras av all utredningen föredras av trepersoner, så atl man får en utslagsröst." Engång när vi förde denna debatt i sade försvarsminister : "1 formuleringens allvarliga personliga övertygelse ligger elluttryck för alt del väsentliga är övertygelsen i sig själv. På vilket sätt denvärnpliktige har nått fram till denna övertygelse spelar en underordnadroll," Såkommer del här avslaget! Jag har mött många sådana unga män och sett vilkenbesvikelse de upplever. De tog frågan på allvar och angav att det var avsamvetsnöd som de vägrade atl bära vapen. De var också beredda atl takonsekvenserna, men på grund av all de inte klarade sig tillräckligt bra införutredningsmannen och på grund av att vapenfrinämnden i regel sedan följerdennes beslut, blev det som det blev. Jaghar ett mycket intressant fall , som gäller två bröder med en åldersskillnadpä . För den äldste av dem gick det myckel lätt att få vapenfri tjänst.Brodern sökte också vapenfri tjänst på samma grunder och hade fåttutredningsmannens positiva uttalande men fick ändå inte vapenfrinämndenstillåtelse att göra vapenfri tjänst. är han inkallad för - ochvi vet ju atl tillämpningen av lagen innebär fängelsestraff vid vägran en gångtill. pågår det en rällegång om huruvida man olagligt har straffat dém somman har salt i fängelse därför all de vägrade all bära vapen när de harinkallats för -men vi skall väl inte resonera om den rättegångenförrän den är färdig. Tilldelta kommer vetskapen hos vapenvägrarna om att de måste gå i fängelse och attde därigenom blir prickade för hela livet. Jaguppskattar alt försvarsminislern tyckte att detta var en dålig utväg, men närhan här talar om de mänskliga rättigheterna skulle jag vilja ställa enpersonlig fråga lill honom: Om vi i ett demokratiskt land har en sådanlagstiftning att det är möjligt för den som har samvetsnöd att göra vapenfriIjänsl om han i en ärlig motivering säger hur han upplever sin situation ochvarför han inte kan bära vapen men han ändå får avslag på sin anhållan ochmåste sitta i fängelse, kan då det straffet inte anses vara ett brott mot demänskliga rättigheterna? Med tanke på vad somkommit fram - att det inte varit riktigt atl sätta dem i fängelse genomalt kalla in dem en andra gång - tycker jag att det skulle vara berättigat attmedan vi väntar på resultatet av utredningen och en ny lag på området uppskjutarättegångar mot sådana som väntar på sin dom. Innan jag kommenterar vad som här har anförts av in-lerpellanterna villjag deklarera något om själva grundprinciperna i denna fråga. Vihar en värnpliktsarmé och en lag som innebär obligatorisk militärtjänstgöringför de manliga medborgarna i landet. Jag vill betona att den principen ärutomordentligt värdefull, för på det viset blir försvaret en hela folketsangelägenhet. För mig vore det någonting mycket negativt, om vi skulle gå ifråndetta syslem och ha en yrkesarmé. Då löper vi nämligen risken att landetsförsvar icke längre blir en hela folkets ängelägenhet. Eftersom vi måste ta utden värnkraft som finns, måste vi helt enkelt ha en plikilag. Det är dengrundläggande förutsättningen för ett värnpliktssystem. Åandra sidan är ett rättssamhälle. Vi vill icke tvinga någons samvete.Därför har vi också skrivit under konventionen om de mänskliga rättigheterna,vilket har anförts här i debatten. Jag menar att jag i mitt interpellationssvarhar visat att svensk lagstiftning icke strider mol denna konvention. HerrSöderqvist tog fram den resolution angående dessa problem somSverigeocksåharanslutit sig till och läste in den till kammarens protokoll. talas också om att värnpliktiga personer som anför samvetsskäl eller djupövertygelse skall kunna bli befriade från skyldigheten att utföramilitärtjänst. Det är också vad som sker här. Vad nuvarande lagstiftningföreskriver är att den enskilde medborgaren skall bevisa att han har djupsamvetsnöd. Problemet uppställer sig när det gäller alt få fram klara, rimligakriterier som bevisar att en person verkligen har djup samvetsnöd. Vidaretalade om behandlingen av dels dem soni vägrar av religiösaskäl, dels dem som vägrar av icke religiösa skäl. Del är helt rikligt att sedanår tillbaka just de religiösa skälen har varit vägledande, och först såsmåningom har det dykt upp andra etiska skäl. Detförekommer att människor vägrar värnplikt på grund av att de icke känner fulllojalitet med det rådande samhällssystemet, osv. Man kan emellertid icke bedömasådana motiveringar utifrån samma principer som gäller för djup samvetsnöd avreligiösa skäl. Jag förstår fuller väl alt någon av politiska skäl kan vägraatt göra vapentjänst, därför att han menar att sådan tjänst innebär att manförsvarar det etablerade samhället. I och för sig kan jag respekteraståndpunkten, men jag kan icke finna att samhället bör respektera den som grundför att vederbörande icke skall behöva åtaga sig de plikter som lojalamedborgare måsie underkasta sig. Slutligen talade herrSöderqvist om den förändring av militärulbild- Omändring i vapenfrilagen, m. m. Omändring i vapenfrilagen, m. m. ningen som har skett.Detta hör ju inle hemma i dagens inierpellalions-deball, men irols det vill jagunderstryka att här har skett och sannolikt kommer atl ske en anpassning av delmilitära systemet till samhällsutvecklingen i övrigt. Principen är att denmilitära utbildningen skall avvika från det allmänna mönstret i samhället barai den utsträckning detta är nödvändigt. i Skärstad tog upp frågan om de utredningar som görs i dettasammanhang och använde begreppet förhörsledare för att beskriva de utredare somvärnpliklsnämnden anlitar. Detkom ju fram hell riktigt i inlägg att vi inte längre har detgamla systemet där präster skulle göra den här utredningen. Vi har dels haftanställda utredare, dels personer som tar detta som särskilt uppdrag. Detgäller 2 000 utredningar , så det krävs en ganska stor organisation. Menjag vill i alla fall reagera litet mot beteckningen förhörsledare. Detta är människorsom visserligen har olika bakgrund, men jag vågar ändå säga an de hela lidenhar en seriös utgångspunkt och försöker fånga sanningen. Skulle det i någotenskilt fall ha skett övertramp så beklagar jag givetvis del. Jag skall ickeutesluta att så kan ha skett - övertramp sker inom alla verksamheter. Men denkår av utredare vi har handlägger i princip sina uppgifter på ett föredömligtsätt. reagerar mot atl vägrarna skall ha en mycket ingåendeuppgiftsskyldighet gentemot samhället för att bevisa sin inställning. Jagförstår fuller väl atl den enskilde i många fall kan finna det påfrestande attliksom lämna ut en hel del av sitt privatliv till en utomstående människa. Viskall dock vara medvetna om atl här finns sekrelessbesläm-melser. Och detta ärju gubevars icke det enda område i samhällslivet där medborgaren tvingas attlill samhällsorgan uppge sina personliga förhållanden. Harvi en värnpliklslag så måste vi även fortsättningsvis göra utredningar. Deltagäller oavsett vad den statliga utredning som arbetar kommer fram till - ochjag vågar säga att den säkert inte kommer till något annat resultat. Och görman utredningar, så skall de ge underlag för en rättvis bedömning. Då måstefaktiskt vederbörande lämna helt öppenhjärtiga uppgifter för att man skall fådella underlag. Samhällets uppgift är atl se till att det blir tillräckligtsekretesskydd för dessa uppgifter. Närherr genom alt citera säger att det borde vara treutredare för atl man skulle få en utslagsröst, så måste jag säga att detta avadministrativa skäl torde bli ganska svårt. Jag vill dock betona att del ickeär utredaren som fäller utslaget. Vi har ju värnpliktsnämnden, där det alltsåfinns flera personer. Så som värnpliklsnämnden arbetar, vågar jag säga atl delverkligen blir en grundlig prövning av alla förslag som gäller vapenfri tjänst.Men om vi kan förbättra beslutsunderlaget på della område så är jag givetvisberedd att biträda alla bra förslag till sådana förbättringar. Jagkan alltså inte instämma när här säger att det syslem vi har , nämligen att i vissa fall ådöma människor fängelse för vapenvägran, skullestå i strid med konventionen om de mänskliga rättigheterna. 1 miltinterpellationssvar sade jag all jag finner del tveksamt huruvida delta är enbra sanktionsform - men inte av del skälet. Varje stat har ju enligtkonventionen niöjlighel att ålägga människor militärtjänst enligt en renplikilag. De undantag som man harar ju också lagbundna. Varje rättsstat har -och måste ha - lagliga möjligheter att införa och verkställa en sanktion. Jagvill alltså hävda atl del system vi har icke står i strid med konventionen. Närdet sedan gäller om regeringen här skulle göra ell undanlag med anledning avden sittande utredningen, vill jag bara säga alt enligt förarbetena tillregeringsformen osv. har regeringen myckel små möjligheter alt göra någraundanlag från gällande lagstiftning. Vi får se vad utredningen kommer framtill - del vet vi ännu inle. Dendag utredningen är färdig och vi fån in svar från remissinstanserna och jagungefär vet i vilken principiell riktning frågan kommer att lösas, då är vi iregeringen beredda alt överväga lämpliga övergångsformer. Ömändring i vapenfrilagen, m. m. HerrJOHANSSON i Skärstad (c) kort genmäie: Får jag förstsäga att handlingarna inte är sekretessbelagda. Jaghar aldrig sagt all vi inte skall ha någon krigsmakt. Jag har själv gjort minvärnplikt. Men vad jag reagerar emot är alt vi har stiftat en lag som ger ungamän rätt till vapenfri tjänst om de har samvelsbe-länkligheter. Vi vet alla hurolika människor är. En del har möjlighet att tala för sig, andra har svårareatt tala för sig.