prot · G00981 · 1976-12-31 00:00:00 — Moderaternastal om valfrihet i olika sammanhang har gälll vissa små grupper i samhället.Valfriheten i detta fall tolkar jag som en ökad privatisering av läkarvården.Vi socialdemokrater hävdar att alla skall ha lika räll lill god hälso- ochsjukvård ulan ekonomiska, sociala och geografiska hinder. Den målsättningenkan uppnås endast om samhällel har elt avgörande infiytande över hälso- ochsjukvården. De ökade utbildningsinsatserna betyder att exempelvissjukvårdshuvudmännen i mitt län ser fram mot den dag då vi har ordinariebefattningshavare på tjänsterna. Det är viktigt all de totala läkarresursernakommer sjukvårdshuvudmännen till del. Och, fru statsrådet , läkarnablir inte fier för att man talar om valfrihet och ett diffust husläkarsystem. Jagskulle viOa ställa ell par frågor till . Vilka arbetstider kommerhusläkarna alt ha, om kontinuiteten skall bli god? Vilken jourtjänst kommer deatt ha? Hur stora kommer de små vårdenheterna att bli? Hur kommer det nuvarandeleamarbetet i vad gäller social anpassning och rehabilitering all fungera i dennya organisationen? Allas lika rätt till god sjukvård oberoende av ekonomiska förhållandenär vi alla fullständigt överens om. Det är viktigt att stryka under det. Jagär väl medveten om att det inte är så enkelt att få till slånd en godläkarkontinuilel i glesbygderna. Bristen på allmänläkare och svårigheten altorganisera en väl fungerande jourverksamhet utgör naturligtvis ofta hinder.Läkarna blir inte fier av ett husläkarsystem, sade . Men det är välalldeles uppenbarligen så all man utnyttjar knappa läkarresurser bättre, om manmed olika medel kan åstadkomma en förbättrad kontinuitet i läkarvården ochläkarvalen. utredningar som jag har aviserat kommer hell självklart också glesbygdensproblem med i bilden. Och det är enligt min mening angeläget att ocksåglesbygderna får del av det snabbt ökande antalet läkare som vi ändå har att sefram emot under de år som kommer. Det bör göra det möjligt att i ökadomfattning inrätta filialmottagningar på orter där vårdcentral saknas. tar särskild hänsyn lill glesbygdsproblematiken vidfördelning av nya läkartjänster. Jagvill liksom peka på distriktsköterskornas stora betydelse inteminst i glesbygden. Det finns skäl att vänta sig att dis-triktsköterskeorganisaiionenkommer alt byggas ut. Sjukvårdshuvudmännens planer pekar också i denriktningen. Distriktsläkare och dis-triklssjuksköterskor bör enligt min meningutgöra basen för närhetsservice och kontinuitet. Omåtgärder för att tillgodose läkarbehovet i Norriand Jag sade att jag kände mig orolig när jag hade lyssnat till fruTroedsson. Här är det faktiskt inte fråga enbart om glesbygd utan det gäller t.ex. Fyrkanlen och kommun, som har 60 000 invånare och som man inte kansäga är glesbygd. Det är ett regionalt problem: Hur kan vi konkurrera t. ex.med om att få ordinarie befattningshavare pä våra tjänster?Det är inte enbart en fråga om tilldelning av tjänster, utan problemet är ocksåhur vi skall kunna besätta de tjänster vi har. Jagsade tidigare att vi inte har ordinarie besättning på ens hälften avtjänsterna. Det gäller inte enbart glesbygder. Jag skulle kunna säga alt vi pämånga orter i våra glesbygder kanske har det bättre ordnat än i tätorterna. Detär det jag vill att skall tänka pä. sade också isitt inlägg i den allmänpolitiska debatten att vi i glesbygd måste räkna medatt åka till läkare. Men det är skillnad mellan att åka ochatt åka ! Därför är del viktigt alt vi t. ex. i våra tätorter hartillgäng till läkare. Man måste vara vaken och beakta det när man inför nyasystem. Inför man husläkarsystemet kommer det alt bli ett system till, och dåkommer man inte att kunna utnyttja de resurser som finns på ell vettigt sätt.Resultatet blir bara all man får ett system som kanske inte alls fungerar påvissa håll. Omsäivigning av manliga prästkandidater, m. m. Husläkarsystemet innebär inte nya modeller, utan del innebär ett försökfrån statsmakternas sida att finna modeller som ger bättre kontinuitet. Jag ärövertygad om att om vi kan fä bätire kontinuitet bland läkarna inom den öppnavärden kommer det i sig att göra sådana tjänster mera attraktiva, och därmedkommer vi också att få fler tjänster besalta. FruBERGLUND (s): Jag sade i mitt första inlägg att vi hade bevis på att om man hadeordinarie läkare som stannade på tjänsterna skulle man fä ett väl fungerandeservicesystem inom den nuvarande organisationens ram. Där skulle man hatillgång till all den kringpersonal - om jag får säga sä - som behövs;sjukgymnaster, kuratorer osv. Man skulle också fä samarbete med arbetsvärden.Jag anser att det är viktigt alt man ser till att sjukvårdshuvudmännen får delav de fortfarande knappa läkarresurserna, så att de kan bygga upp ett sådantfungerande system. Vi är alla ense om att man skall försöka sprida tjänsterna så mycketsom möjligt, så att inte minst glesbygden får sin andel av de nya läkartjänstersom kommer till - del är vi helt överens om. Men bekräftade i sittsenaste inlägg vad jag försökt säga: Har man en väl fungerandekontinuitet trivs läkarna bättre, och dä kan man också utnyttja de trots alltalltid knappa vårdresurser som vi har till förfogande. Överiäggningen varhärmed slutad. § 8 Om särvigning avmanliga prästkandidater, m. m. Herr kommunministern erhöll ordet för attbesvara i (fp) den anmälda interpellation,1976/77:89, och anförde; i har frågat mig om jag delar hans uppfattningalt särvigning av manliga prästkandidater är en uppenbar könsdiskriminering avkvinnor och, ifall svaret är ja, om jag då avser att aktivt medverka till attdenna och övrig könsdiskriminering inom borttages. Enoeftergivlig förutsättning för innehav av prästtjänst i ärprästvigning. Frågan om en person, som så önskar, skall få bli vigd til! prästavgörs av vederbörande biskop. Denne har därvid som tjänsteplikt att pröva omgällande villkor för prästvigning är uppfyllda. Prövningen omfattar bl. a. enallmän lämplighetsprövning. Även om prästkandidaten uppfyller de formellakraven ger delia honom inte någon rätt att bli prästvigd.Biskopen kan inte tvingas att viga den han finner olämplig. Å andra sidan kanhan heller inte hindras att prästviga den han finner formellt behörig ochlämplig. Sedanden äger kvinna lika behörighet som man alt efter förtjänst ochskicklighet befordras till prästerlig tjänst. Detta bestämdes i en lag av 1958som tillkom i kyrkolags ordning, dvs. efter samfällda beslut av Kungl. Maj:toch och med samtycke av allmänt kyrkomöte. Förslagtill en lag med angivna innehåll framlades första gängen årskyrkomöte. Dess särskilda utskott avstyrkte förslagets godkännande medmotiveringen att "vid en objektiv undersökning av dessbudskap befinnes lära, att prästämbetet icke är avsett för kvinnor". Dennauppfattning förklarades bygga på en noggrann analys av hela det nytestameniligamaterialet och även stödjas av exegelernas "bestämda och på noggrannaforskningar vilande mening". Kyrkomötet förklarade sig inte kunna godkännalagförslaget. Men i fråga om motiveringen föOdes inte utskottet. Kyrkomötetansåg det angeläget att beslut som binder den kommande utvecklingen inte fattasförrän man inom kyrkan vunnit större enighet och klarhet beträffandeutformningen av prästämbetet. PåföOandeär antogs lagförslaget av , varefter del på nytt framlades förkyrkomötet, som dä godkände förslaget. Frågan hade vid mötet beretts avsärskilda utskottet, som efter en längre argumentering konstaterade att detenligt den evangelisk-lutherska uppfattningen av bibel och ämbete inteföreligger principiella hinder för kvinna att inneha kyrkans ämbete. Utskottetgjorde även vissa uttalanden om tillämpningen av den föreslagna lagen, ifallden skulle antas. Det är dessa uttalanden som har kommit att betecknassamvetsklausulen och som inte föranledde någon erinran från kyrkomötets sida.Bakgrunden till utskottets uttalanden var de skiOaktiga meningar i huvudfrågansom förelåg inom utskottet, beroende på olikheter i bibelsyn och tolkning avsvenska kyrkans reformatoriska bekännelseskrifter. Uttalandena, som varenhälliga, syftade till all förebygga en kyrkosplittrande söndring. Utskottetfann det nödvändigt att skiOaktigheterna inte fick överdrivna ellertillspetsade uttrycksformer och att ingendera meningsriktningen utsattes försådan påverkan som kunde uppfattas som åsiktsförföOelse eller intrång påsamvetets frihet. Ett bifall till lagförslaget fick enligt utskottets meninginte innebära skyldighet för biskop att mot sin religiöst grundade övertygelseviga kvinna till präst. borde inte åläggas att i tjänsten utföra sådantsom uppenbarligen skulle kränka hans samvete på grund av den övertygelse hanhyste i frågan. Inte heller skulle prästlöftena tolkas så, att den som ställersig avvisande till kvinnliga präster inte skulle kunna avlägga löftena. Dettaär det väsentliga innehållet i den s. k. samvetsklausulen. Den sista punkteninnebar att även sådana manliga prästkandidater som inte accepterar kvinna sominnehavare av prästämbetet skulle kunna vigas Omsäivigning av manliga prästkandidater, m. m. Omsäivigning av manliga prästkandidater, m. m. Vidett biskopsmöte uttalade biskoparna - på fråga från högkyrkligihåll - som sin uppfattning dels att olika kyrkliga riktningar icke frän kyrkligsynpunkt bör vara diskriminerade när det gäller utnämning till kyrkligatjänster, dels att, när klara trosskäl åberopas, separat präslvigninj; må kunnabeviOas. Räckviddenoch den närmare innebörden av samvetsklausulen är emellertid omstridda. a. diskuterats vid fiera tillfällen i och på kyrkomötet. Utvecklingenefter, tillkomsten av lag har bl. a. inneburit att motståndet motkvinnliga präster till stor del har försvagats. Antalet kvinnliga präster harökat kraftigt . Även om de i allmänhet torde varaaccepterade både inom samhället i stort och inom kyrkan, återstår det mycketinnan en verklig jämställdhet har uppnåtts mellan män och kvinnor inom kyrkansämbete. Det finns fortfarande på mänga håll kvar ett motstånd mot kvinnligapräster. Jag vill ge klart uttryck för min uppfattning att detta motstånd ärmycket beklagligt. Dethar förutsatts ankomma i första hand på kyrkan själv att söka komma till rättamed problemaliken. Vid kyrkomöte väcktes en motion, i vilken begärdesatt åtgärder borde aktualiseras för att den s. k. samvetsklausulen inte alltframgent skulle kunna hävdas utgöra grund för aktivt motstånd mot kvinnligapräster. Kyrkomötet avslog motionen men uttalade bl. a.: Det förhållandet attinom finns grupper med motstridiga, pä ömse sidor efterallvarlig prövning tillkämpade övertygelser i fråga om kvinnas tillträde tillprästämbetet är fortfarande ägnat alt skapa situationer där slitningar,missnöje och samvelskonfiikter svåriigen kan undgås. Enda sättet att skapamöjligheter för båda grupperna att tjäna evangeliets och kyrkans sak äralltjämt att föOa de principer som ligger under de förut återgivna uttalandenafrän särskilda utskott, nämligen ömsesidigt hänsynstagande och respektför motpartens ärliga övertygelse. Ansvaret för att konfiiktanled-ningar imöjligaste mån undvikes och kritiska situationer inte tillätes utveckla siglill för gemenskapen förödande konfrontation åvilar i första hand biskoparna.Försök att genom demonstrationsätgärder eller tvång genomdriva den ena ellerandra ståndpunkten kan inte leda ut ur svårigheterna men däremot allvarligtskada kyrkan och den sak hon av sin Herre anförtrotts att tjäna. Vidbehandling av en likartad motion, som väckts vid /76, framhöllkonstitutionsutskottet bl. a. föOande; Frågan om kvinnliga präster kan ses urperspektivet jämställdhet mellan könen. I den allmänna debatten har dettasynsätt dominerat. Men frågan har också religionsfrihetsaspekter. Det kan intebortses frän att det motstånd mot kvinnliga präster som fortfarande finns kvari hög grad bottnar i en på trosskäl grundad tolkning av bibel och bekännelse.Här står sålunda emot varandra intressen som båda är grundlagsskyddade. Jagansluter mig till synpunkter. En noggrann värderingmåsle göras av de intressen som här står emot varandra: å ena sidan kravet påjämställdhet mellan män och kvinnor, å andra sidan respekten för en religiöstgrundad samvetsövertygelse. Jag vill nu inte närmare diskutera dennaintresseavvägning ulan hänvisar till vad jag redan sagt om mitt beklagande avmotståndet mot kvinnliga präster. Denna svåra intresseavvägning bör göras i sambandmed behandlingen av det förslag till lag mot könsdiskriminering som aviserats iregeringsförklaringen och som jämställdhetskommittén getts i uppdrag att utarbeta. Omsäivigning av manliga prästkandidater, m. m. Hen i Röstänga(fp); I det redovisade interpellationssvaret konstaterar statsrådetAntonsson att kvinnan varit behörig till prästerlig tjänst, och hanredogör i stora drag för den snart tjugoåriga utvecklingen -om man nu kan talaom en utveckling; snarare verkar det vara något av ett stillastående. På enpunkt har det under dessa decennier hänt något. Allt motstånd och alldiskriminering till trots har vi fått allt fier nya kvinnligapräster. Dessa präster har accepterats av sina församlingsbor, och de gör varoch en på sin plats goda insatser för vår kyrka. Iriksdag och på kyrkomöte har det höjts röster förjämställdhet mellan manliga präster och deras kvinnliga kolleger. Men ändåtycker jag alt vi slår och stampar på samma fiäck. Det är samtal och återsamtal, som inte tycks föra frågan nämnvärt framåt. Kritiken sopar man undermattan med hänvisning till samvetsklausulen. Denna är elt uttalande - ickenågon lag - som gjordes för att under övergångsskedet överbrygga då rådandemolsättningar bland dem som verkade inom vår kyrka, ett uttalande som skullekunna ge en del manliga prästkandidater möjlighet till särvigning, möjlighetalt slippa vigas lill präst jämsides med sina blivande kvinnliga kolleger.Redan före prästvigningen demonstrerar man alltså mot den bestämmelse som medteologisk motivering öppnat prästämbetet för kvinnor. Iinterpellationen underströk jag starkt min lidigare tro på att tiden skullearbeta för ett modernt synsätt på kvinnan även inom kyrkan, min tro på att denkvinnliga prästen hell skulle accepteras av den nya generationen manligapräster. Så blev del inte, och jag kan tyvärr inte dela den optimistiska synsom framskymtar i den passus av svaret där det sägs, att motståndet motkvinnliga präster till stor del försvagats. Om så hade varit fallet,föreställer jag mig att vi inte skulle ha haft några särvigningar. Sedan1959 har åtskilliga kvinnliga präster vid prästvigningen, under sin verksamhetosv. utsatts för en diskriminering inom den kyrka de valt att tjäna, den kyrkasom under teologisk motivering öppnat sina armar mot dem och gett dembehörighet till prästämbetet. måsle det rimligtvis vara att de fårdet stöd som de Omsäivignitig av manliga prästkandidater, m. m. haft rätt att fordra mensom de inte fått i tillräcklig omfattning. Jag förslår inte hur man längreskall kunna hänvisa till samvetsklausulen, till pågående samtal mellan kyrkaoch stat samt numera också lill den nya jämstäildhelsdelegationen. Del rimligastöd jag efterlyser här och är ett klart uttalande från kyrkoministernssida. Jaghar i interpellationen tagit upp i huvudsak särvigningarna av manliga präster,och jag skall i fortsättningen försöka att begränsa mig till detta. o. m. undanta de präster - dock inte biskoparna - som verkade inom kyrkanföre 1959. Kvinnoprästmotständarna bland dem kan jag till nöds förslå. Debörjade sin verksamhet inom vår kyrka före beslutet om de kvinnliga prästerna.Dock måste jag väl i marginalen uttrycka en stilla förvåning över att vissastatliga tjänstemän är befriade från alt lyda gällande lagar -något som ju JO i början av 1970-talel lakoniskt formulerade så här:"Samvetsklausulen betyder avsteg från normal lagtillämpning i vårtland." Jagär medveten om att kyrkomötet hade att ta ställning till en motion omåtgärder mot samvetsklausulen. var, såvitt jag förstår,tvunget att av rent formella skäl avvisa yrkandet eftersom klausulen - som jagtidigare påpekat - inte är en lagtext utan enbart är etl uttalande. Rentprincipiellt anser jag för min del att det är orimligt all nytillkomna prästerefter 1959 alltjämt kan hänvisa till klausulen. De var innan de prästvigdesmedvetna om att stiftat och kyrkomötet godkänt lagen om kvinnansbehörighet till prästeriig tjänst. Samvetsklausuleninnebär att präst inte bör åläggas att / tjänsten utföra sådant som skullekränka hans samvete. För oss vanliga människor är det väl i del närmaste heltofattbart att en manlig prästkandidats samvete skulle bli kränkt genom att hanslår vid sidan om en kvinnlig kandidat under prästvigningen. Dessutom kan jaginte fatta att någon av dem är i tjänst , som det talas om isamvetsklausulen. svar framgår att biskoparna sä sent som 1973 uttalade att separatprästvigning må kunna beviOas. Det var alltså för inie fullt . Dåfrågar man sig: Varför skulle detta behöva poängteras? Räckte intesamvetsklausulen till? Delta biskoparnas uttalande måste ha bidragit till attvidmakthålla och förslärka könsdiskrimineringen inom kyrkan. Jagber att få tacka statsrådet för ett som jag tycker fylligt svar. Be-klagligtvisfinns det inte något svar på min huvudfråga: Är särvigning av manligaprästkandidater könsdiskriminering eller ej? Här hade jag förväntat mig alt fåhöra statsrådets personliga uppfattning. 1 svaret framhålls endast attstatsrådet tycker att det är mycket beklagligt alt det alltjämt inom kyrkanfinns motståndare till kvinnliga präster. Ja, det kan vem sorn helst säga. Allatycker att det är beklagligt. Vidare ansluter sig statsrådet tillkonstitutionsutskoltets uttalande, där man diskuterar jämlikhet i relation tillreligionsfrihet. Vad kan det bidra med för att stoppa särvigningarna? , herr talman:Det är verkligen angeläget att statsrådet nu i detta sammanhang gör ettklart uttalande mot den könsdiskriminering som förekommer inom vår kyrka - intebara för att så att säga bistå dem som utsätts för den utan också för att det ifortsättningen i pressen inte skall heta att kvinnoprästmotständarna inomkyrkan vädrar morgonluft i och med regeringsskiftet, för sä är det inte, såkan det inte vara. FruJONÄNG (c): Jag är medveten om att frågan om särvigning endast är en del av denstora frågan om kvinnliga präster i , men det är just den frågansom har aktualiserats nu och som debatteras. Jag skall därför begränsa mig tillden speciella frågan. Vihar ju, som har framhållits här, haft kvinnliga präster i vårtland. har vi som arbetar aktivt inom svenska kyrkanvarit mycket lågmälda när det gäller kvinnoprästfrågan, och jag tänkte för försöka fortsätta med det. Det har funnits och det finns olikauppfattningar i frågan,och vi har från båda sidor försökt visa tolerans, hänsynoch respekt för varandras uppfattningar. Jag tycker att det är mycket olyckligtatt man frän biskopligt häll tillätit den s. k. sär-vigningen av kvinnliga ochmanliga präster, därför att därmed river man upp faltet, man tar ett stegtillbaka och man kan fä en strid om kvinnopräster att återigen blossa upp inomkyrkan. Atttillämpa särvigning är, som jag ser det, en kränkning av den kvinnligaprästkandidaten. Hon har laglig rätt till prästämbetet i , ochdet finns ingen som helst grund att hindra henne att tillsammans med sinakamrater delta i procession, vigas osv. Dethar framhållits här all biskopsmötet uttalade sig för särvigning. Mansade då att separat prästvigning skulle beviOas när klara tros-och samvetsskälåberopades. Mot bakgrund av det ökade antalet särvigningar tycker jag för att det vore önskvärt att biskopsmötet tar upp frågan på nytt och att mansöker komma fram till interna överenskommelser, så att vi slipper dessasärvigningar . Som jag ser det skadar de mer än de gör nytta - dekan skada de inblandade prästkandidaterna, de skadar kyrkan och inte minstförtroendet för kyrkan. Det finns också biskopar och andra präster somupplever delta påtagligt och som tagit avstånd från särvigning. Samiidigiär del viktigt att de kvinnliga prästerna inte blir särbehandlade. De har, somjag sade, laglig rätt lill prästämbetet, de har vigts till präst och gått in ikyrkans arbete och fullföOt alla krav som ställts på dem. Men derastjänstgöringsmöjligheter kan bli begränsade om en biskop inte vill missiveradem till församlingar där det finns någon kvin-nopräslmotslåndare. En sådanbegränsning av deras tjänstgöringsmöjligheter innebär en särbehandling sominte kan accepteras. Jaganser det också angeläget att biskoparna i stiften lar initiativ till samtaloch överläggningar, och att man försöker föra en öppen dialog för att få framsamförståndslösningar som leder till att vi alla - vilken Omsäivigning av manliga prästkandidater, m. m. Omsärvigning av manliga prästkandidater, m. m. uppfallnin]3 vi än har idenna fråga - även i fortsättningen skall kunna leva och verka tillsammans ikyrkan. FruAHRLAND (fp); Det är bra att i har tagit upp den härdiskussionen, men det är sannerligen illa att vi , efterbeslutet om kvinnliga präster, fortfarande behöver föra den här debatten. Delär bra att statsrådet i sitt svar försäkrade att han inte gillar detmotstånd mot kvinnliga präster som fortfarande råder i vissa delar av densvenska kyrkan. Men det hade emellertid varit bättre om statsrådet mera bestämtutlovat den aktiva medverkan som efterlystes i interpellationen. Jag noteradeockså - tyvärr - att statsrådet i sin redovisning av fakta talade ombiskopen han eller prästen lian. Viär emellertid tydligen alla eniga i uppfattningen all motståndet mot kvinnligapräster inom fortfarande existerar och all delta förhållande ärmer än beklagligt. har vi kunnat bevittna en hel rad av bådetydliga och mer eller mindre förtäckta åtgärder från kvinnoprästmotståndarnassida för att motarbeta kvinnors rätt lill prästtjänst. Det rör sig inte baraom obstinata biskopars vägran att viga kvinnor lill präster eller omsärvigningar. Det handlar också om olika mygel-metoder när det gäller ullysningav tjänster och meritvärdering av olika sökande. Del finns stift där man om enkvinna är medsökande inte föOer regler och praxis i fråga om meritvärdering avt. Det finns fortfarande ell stort stift där ingenkvinna kunnat få bli präst trots att av- prästerna i är kvinnor,och det finns som sagt stift där man särviger kvinnorna. Alltdetta är klar könsdiskriminering, och redan innan vi har en lag molkönsdiskriminering är det otillåtet. präster är nämligen -åtminstone än så länge - statstjänstemän, och det är inte vid utnämningartillåtet att ta hänsyn till kön. Det är då inte heller i överensstämmelse medgrunderna för vår lagstiftning all någon statstjänsteman tillåts särbehandlamänniskor på grund av deras kön. Denhär frågan har dessutom mycket vidare aspekter än man kanske först kan ana.Prästvigningar av vissa manliga prästkandidater som inte vill prästvigas påsamma gång som kvinnor innebär att vederbörande biskop i kyrkan fortfarandeaccepterar en annorlunda kvinnosyn än den som gäller för samhället i övrigt.Detta medför i sin lur något myckel allvariigare, nämligen att den kvinnosynenkommer alt konserveras i den för mycket . hänvisade lill den lämplighetsprövning biskopen skall göra införnågons önskan om prästvigning. Jag lycker att de biskopar som går med påsärvigning av unga manliga teologer borde fråga sig om dessa är lämpliga föryrket. Har de aldrig hört talas om det bibelord som börjar så: "Här äricke kvinna eller man . . .""' Herr statsrådet hänvisarockså till den s. k. samvetsklausulen och dess Men jag måstefråga: Varför skall deras samveten, som är emol alla människorslika värde, få råda? Varför skall hela stift och för överskådlig framtid formas efter några få mäns samveten? Varförskall vissa manliga statstjänstemäns samveten vara viktigare alt la hänsyn till änandras? Jag sitter självmed i den kommitté som skall skriva en lag mot könsdiskriminering. Det exempel som här togs upp ärett typiskt bevis på könsdiskriminering och kan naturligtvis bli ell exempel för den kommande lagen.