prot · G00982 · 1976-12-31 00:00:00 — Ytterligareen sak som diskuterats myckel arom finansutskottet skulle ha kommii till enannan uppfallning än regeringen i finansplanen om utvecklingen av vårtkostnadsläge och vår konkurrenskraft internationellt sett. Debatten har ju i stor utsträckning handlat om detta. Utskottet har gåll någotvidare i den här frågan och levererat en del nytt material. Slutsatserna överensstämmermed den bild som ges i finansplanen, nämligen all en betydandeförsämring har skett av vårt kostnadsläge och vår konkurrenskraft. Delta ärenkla fakta. Påden här punkten är reservanternas liksom och iSiockholm argumentering närmast hissnande. Ansträngningarna att medstatistik moibevisa del uppenbara och bortförklara det socialdemokraliskaansvaret för det läge vårt land befinner sig i blir till slut nästan någontingsom verkar misslyckade trapelskonsier. Det går inte att göra gällande någontingannat än att en myckel kraftig försämring av det svenska relativakostnadsläget har skett . Genom alt väOa andrauigångsår eller andra jämförelseperioder i ett statistiskt sammanhang kan mankanske ge en annan bild, men det förändrar inte den verklighet som är uppenbarför oss alla. Heltavgörande för resonemanget är emellertid någonting annat än hur man använderstatistiken. Det är inte med procenttal som vi konkurrerar på de utländskamarknaderna, utan det är med priser i kronor eller D-mark eller dollar perstyck eller per lon. De som skall köpa våra varor är inte bara totalt okunnigaom ulan också fullständigt ointresserade av vad som hände med vårprisutveckling och vår konkurrenskraft i börian av 1970-lalet. Vad de uppleverär all svenska exportvaror under de senaste två tre åren har blivit kanske 2096 dyrare än andra varor, som vi konkurrerar med. Det är det som de märker ochreagerar på. Enav poängerna med den här debatten, där man förnekar alt en betydandeförsämring av vårt kostnadsläge i själva verket har skett, är alt man samtidigtpåslår att regeringen skulle lägga ansvaret för del försämrade kostnadslägetpå löntagarna, när den med hänvisning lill det ekonomiska läget och vårt landskonkurrenskraft manar lill en viss återhållsamhet i den pågåendeavtalsrörelsen - en maning som går lill arbetsgivarsidan och löntagarnasorganisationer. Arbetsgivarnaoch löntagarna har nalurliglvis ett ansvar, men del är litet i förhållande lilldet ansvar som åvilar den förra regeringen för de förutsättningar förkostnadsutvecklingen som den har skapat. Del har ju ända sedan början av1970-lalet varil så, alt på grund av elt orimligt skattesystem med hög,automatiskt stigande marginalskatt och en tvåsiffrig inflation harlöntagarna måst begära mycket stora löneök- ningar för att intedrabbas av reallöneförsämringar. I själva verket har de verkligainkomstförbättringar som löntagarna fått endast kunnat komma dem till delgenom omläggningar i skattesystemet. Detta,herr talman, att arbetsmarknadens parter i realiteten har förlorat sinamöjligheter all genom avtal förbällra lönlagarnas behållna inkomster ärnaturligtvis en oacceptabel situation, och den nya regeringen har redanvidtagit de första åtgärderna för att ändra den. Densnabba stegringen av produktionskostnaderna har naturligtvis därutöver singrund dels i all vi tagit ut skatter i former som slår direkipå produktionskostnaderna, dels också i att vi varil allt mindreframgångsrika i att klara infialionen. Ansvaretför kostnadsutvecklingen och därmed föOande svåra ekonomiska problem färalltså den tidigare regeringen bära, inte löntagarna. iStockholm säger att regeringen skyller problemen på löntagarna, men del är fel.Regeringen skyller, och det med den allra största rätt, på den tidigareregeringen. Lösningenför i och hans partivänner blir alt påslå attproblemen över huvud laget inte existerar. Vänd på den här logiken ell tag! Detär alltså problem som inte existerar som regeringen skyller på lönlagarna. Ärdet särskilt troligt när det gäller en regering som har fler löntagare bakomsig än den socialdemokratiska oppositionen? Ävenom det nu är som jag har sagt med orsakerna lill försämringen av kostnadslägetoch konkurrenskraften, är det i dagens läge i hög grad berättigat att, somregeringen har gjort, rikta en maning till arbetsmarknadens parter - en maningav det slag som också den lidigare finansministern har uttalat i samband medliknande, och f ö. mindre allvarliga, svårigheter för den svenska ekonomin. Meddetta, herr talman, ber jag att få yrka bifall till finansutskottets hemställan. Lät mig böna med , som i sitt anförande väldigt ofta användeordet svartmålning. Det har ju börjat ingå i del socialdemokratiskaordförrådet, alldeles oberoende av om socialdemokraterna sitter iregeringsställning eller befinner sig i opposition. Men vad åstadkom sedanherr själv i sitt långa anförande? Jo, en enda lång orgie i svartmålningoch skäll på regeringen - den är inkompetent, handlingsförlamad, ansvarslösoch jag vet inte vad. Allt detta sade som han öste berömöver sig själv och över de sina - över deras skicklighet, över derasansvarsmedvetande, över deras klokhet. Det var på något sätt, för att citeraherr , ett "ynkligt skådespel" - ett skådespel utan sans ochmåtta och utan den verklighetsförankring som vi behöver här i , när vitillsammans diskuterar någonting så allvarligt som ekonomi. Jag har under de gångnaåren haft mycket att göra med 4Riksdagens protokoll 1976/77:82-83 - både innan hanblev statssekreterare och efteråt, både innan han blev statsråd och efteråt -och jag har då tyckt mig möta en förnuftig,-kunnig och balanserad ekonom, somdet har varil trevligt att diskutera ekonomi med. Även om han ibland haft litetför lätt för generaliserande rallarsvängar har det i stort sett varit etlväldigt trivsamt och balanserat meningsutbyte. Men jag tycker all därifrån ochtill dagens uppvisning är avståndet generande långt. Att man skall förändras såkvickt, att det skall gä så snabbi utför bara därför all man lämnar kanslihusetsmjuka fåtöOer och sätter sig på hårdare bänkar, det hade jagfakliskt inte kunnat föreställa mig. Närjag har lyssnal pä den här mer än två limmar länga debatten är det fyra tingsom jag särskilt har fäst mig vid. Detforsla är den socialdemokratiska oppositionens intensiva försök att hittamotsättningar mellan finansutskottets majoriietsskrivning och regeringensfinansplan. och har gjort del, och man har gjortdet, och gör det fortfarande, i den socialdemokratiska pressen. Man lägger neden näslan rörande energi på alt hitta någonting som skulle kunna tyda pä altfinansutskottets bedömningar och förslag skiOer sig från regeringens. Men trotsatt man inte hittar någonting av substans att hugga tänderna i, försöker manfortfarande skapa ett intryck av att det finns ett underlag för sådana härpåståenden. Man kokar envetet soppa på sin egen spik och upprepar det härtjatet om att finansplanen har underkänts av finansutskottet. Sedan är mantotalt obekymrad om vad som står i finansutskottets belänkande och om attulskottsmajoritetens egna företrädare försöker tala om vad de själva tyckt ochtänkt och vad de själva skrivit. Dessa utskoltsledamöter borde ju veta bättreän och andra socialdemokrater vilken uppfallning de självaföreträder. Men trots alt de på riksdagsnivå och regeringsnivå bedyrar dennasamstämmighet i fråga om synpunkter, fortsätter försöken att hitta klyftor ochgap. Detandra som jag har fäst mig vid i den här debatten, och även lidigare, är denverklighelsfiykt som kännetecknar de socialdemokraliska inläggen, densocialdemokraliska motionen och den socialdemokratiska reservationen. Tillsynes obekymrade om fakta och åtminstone till synes omedvetna om den kamp motkostnaderna som pågår ute i alla våra svenska företag och om de påfrestningarför hela värt folkhushäll och vår bytesbalans som sviktandekonkurrenskraft har lett fram till, försöker de bagatellisera den svenskakostnadsnivåns betydelse. Att den svenska industriproduktionen minskal under desenaste åren, att investeringarna inte på något rimligt sätt motsvararförväntningarna och behoven, an produktivitetsökningen gåll ned katastrofalt,att vi förlorat marknadsandelar, au handelsbalansen blivit 5 miOarder kronorlägre än vad socialdemokraterna själva räknade med, att bytesbalansens underskottslagit alla tidigare rekord och att den socialdemokraliska upplåningenutomlands uppgick till 20 miOarder kronor - allt detta skulle alltsåinte ha något som helst samband med den politik som so- cialdemokraterna bäransvaret för i regeringsställning. Detfinns bara en enda rimlig förklaring till den här sortens argumentation,nämligen det sjuka samvetet, medvetandet om att socialdemokraterna själva harlämnat bordet efter sig precis så som det nu ser ut, varför de med alla medelmåste försöka komma ifrån ansvaret för det som de har ställt till med. DetIredje intrycket man har fått av den här debatten är bristen på förmåga attredovisa ett verkligt alternativ till regeringens politik. somsocialdemokraterna påstår sig slå vakt om den fulla sysselsättningens politikangriper de den politik som regeringen har redovisat i finansplanen och somsyftar just till att bevara sysselsättningen i avvaktan på en mera markeradkonjunkturuppgång. Vi är ju ännu inte inne i någon högkonjunktur. Vi kämparalltjämt med arbetslöshet, och ändå vill socialdemokraterna ha en politik sommedför större risker för sysselsättningen. HerrFeldt ondgjorde sig över regeringens näringspolitiska och arbetsmarknadspolitiskaåtgärder. Vi håller på alt fä en nästan fantastisk uppsättning, sade han, avinvesteringssubventioner, investeringsfonder, lagerstöd, investeringsavdrag m.m. Men vilka kommentarer hade man i går att komma med när det här nyaregeringsförslaget lades fram? Jo, man sade att åtgärderna var heltotillräckliga. Det var "som att spotta i Viskan", sade en LO-man. Jagtycker att ni skall bestämma er. Gör vi för mycket eller för litet för attklara sysselsättningens problem? Sedantalar man om behovei av en stramare finanspolitik - ordel stramare har äterkommit till heders. Man påstår att den socialdemokratiska finanspolitiken ärstramare och att socialdemokraterna kan minska både budgetunderskott ochbytesbalansunderskott. Men den åtstramning de talar om är ju ingen åtstramning. Motvilka är i sä fall ätstramningsåtgärderna riktade och i vilka avseenden är detfråga om en åtstramning? Är det en åtstramning av den privata konsumtionen?Nej, förvisso inte, därför att även socialdemokraterna räknar med att denreala privata konsumtionen skall öka med samma procenttal som regeringen räknarmed. Är det en åtstramning av staiens konsumtion? Det är del inte - även därräknar man med samma utveckling som regeringen gör. Är det fråga om enåtstramning av kommunernas konsumtion? Det finns inga förslag i den riktningen.Är det en åtstramning av investeringsverksamheten? Det kan del ju inte varafråga om, eftersom man tvärtom talar om all man vill stimulera investeringarna.Att man sedan gör motsatsen genom att viOa höja arbetsgivaravgifterna ochdärigenom motverka investeringsverksamheten är en annan sak. Vadsocialdemokraterna gör är alt de så att säga ökar rikets allmänna omslutninggenom att föra upp hela ekonomin på en högre nivå. Man skapar just den"överlikviditet" som kritiserade regeringen för att skapa.Infialionen stiger, det blir sämre konkurrenskraft och ökad bytesbalansbrist.Man lägger alltså ökade bördor pä redan förut alltför kosinadstyngda förelag ochpä hela det svenska samhället. Det måste leda till, om socialdemokraternasritningar och kalkyler håller, att in-fialionslryckei ökar och därmed ocksårisken för sämre sysselsättning och ökad brist i bytesbalansen. Delflärde slutligen, herr talman, som kännetecknat de socialdemokratiska bedömningarnaoch inläggen här och lidigare har varit önsketänkande, förhoppningar allomvärlden skall på något sätt hjälpa oss, att exporten skall öka och importenminska, inte pä grund av våra egna ansträngningar utan på grund av utvecklingenute i den snälla omvärlden, framför alll i som plötsligt blivit bra att hasom vän. Bytesbalansen skall alltså nära nog automatiskt förbättras. Ja,det är klart att det inte är svårt att skriva ut önskelistor. Utanönsketänkande vore livet ibland bra mycket tristare och gråare. Men man lösertrots allt inte samhällsekonomiska problem med sådant. Det hade naturligtvisinte heller för oss i regeringen varit någon konst alt hoppas på en bätireexport och en lägre import än vad vi förutsatt i finansplanen. Men vi villefaktiskt ha etl fastare underlag för våra bedömningar än bara förhoppningar.Skulle mol förmodan de socialdemokratiska förväntningarna infrias, är del jubara bra. Jag skall vara den förste att gratulera i så fall. Men att bygga helapolitiken pä etl slags blåögdhet har vi fakliskt inte velat vara med om. allmänpolitiska debatten här i för drygt en månad sedan slutadejag mitt anförande med bl. a. föOande ord: Meddemonstrationspolitik eller önsketänkande kommer vi inte lill rätta med vårasvårigheter. måste återvinna balans gentemot omvärlden. Tro inte atten konjunkturuppgång löser alla våra problem. Tro inte att ökad infiation iandra länder hjälper oss. Vi måste producera mera i förhållande till vad vikonsumerar. Dettaär den egentliga innebörden av vad vi säger i årets finansplan. Vi framhållerdär bl. a. att expansionen inom den offentliga sektorn och ökningen av denprivata konsumtionen inte i längden kan fortgå i samma takt som under desenaste åren och att vi måsle återställa balansen i de utrikes betalningarna.För detta krävs ökade industriinvesteringar, ökad industriproduktion och ökadinduslrisysselsällning. kan inte fortsätta att leva över sinatillgångar och att bygga sin standard på utländska lån. Nyssfick jag av höra att sädana här varningar, som jag förde fram ocksåi ett kort inlägg i , skulle bero pä att jag fåll läraom under en och en halv dags möte ute pä . Anlingen har något slags törnrosasömn ända och fram till i lördagseller också lämnar en medvetet osann skildring. Jag har nämligensagt precis detsamma som jag sade och som jag säger , i riksdagenbåde och , vilket jag påminde om, och införNationalekonomiska föreningen. Det är också precis detsamma som står ifinansplanen. Så var del med den "nyttiga" lärdom som jag skulle hafått ute på . Våranuvarande ekonorniska svårigheter beror inte enbart på den konjunktursituationsom vi befinner oss i. Svårigheterna har visseriigen blivit akuta under 1975och 1976. Men orsakerna ligger till en del längre tillbaka i tiden. Ävensocialdemokraterna medger ju - ehuru kanske ofrivilligt - de långsiktigaproblemens betydelse. De talar om "strukturproblem". Strukturproblemi varvsindustrin, i stålindustrin, i tekoindustrin, i glasindustrin, iskoindustrin osv. Men talar man om strukturproblem i nästan alla branscher, dåhar naturiigtvis begreppet strukturproblem börial förlora en god del av sittinnehåll. Oberoendeav världskonjunkturens svängningar kommer omväriden all efterfråga fartyg,stål, kläder och skor. Det internationella handelsutbytet kommer att pågå.Under del har, trots att man talat om en svag konjunktur,handelsutbytet ökat rätt väsentligt. Men frågan är naturligtvis: Är det svenskaverkstadsprodukter, svenska fartyg, svenskt stål, svenska kläder och svenskaskor som man kommer att köpa? Omvärldens efterfrågan kommer självfallet attframdeles - precis som - inriktas på de bästa produkter som kantillhandahållas för de bästa priserna. Och om eller när ett lands priser ochkostnadsläge över hela fältet är högre än omvärldens, dä uppstår ofelbartbalansproblem i dess handel med omvärlden - alldeles oberoende av vilkakonjunkturer vi lever i. Vissthar vi i branscher och företag som har drabbats av påfrestningar somknappast kunde ha förutselts. Varvsindustrin tillhör ju den kategorin. Sä sentsom talade den dåvarande socialdemokratiska regeringen omnödvändigheten av att ytterligare bygga ut den svenska varvskapaciteten. Andrabranschers problem har knappast heller kommit som någon överraskning. Detgäller textilindustrin, skoindustrin och glasindustrin. Vi har länge haft klartför oss att dessa branscher successivt skulle ställas inför växandekonkurrensproblem. Men just därför att det förhåller sig på detta sätt måslekraven på anpassningsförmåga i både ekonomiskt och tekniskt hänseende ställasmycket höga. Och därför måste man också vara medveten om riskerna för destörningar och låsningar i den fortgående anpassningsprocessen som en alltförlångt driven statlig och selektiv politik kan medföra. Särskildastödåtgärder i det ena eller i det andra företagel är självfallet oftamotiverade eller helt enkelt nödvändiga. Men de måste vara av övergängsnatureller syfta till att underlätta en omställning lill ändrade förhållanden,ändrade marknadsförutsättningar, ändrad teknik. Annars kan de motverka sitteget syfte . Man riskerar med andra ord att bevara en struktur som inteär livskraftig och ett näringsliv som kommer att behöva allt flera och alllstörre stödinsatser finansierade skattevägen. Det kommer vi inte att ha rådmed. Vadsom har hänt i vårt land framför allt är att nyaproduktionsprocesser och företag inte har tillkommit i den utsträckning somhade varit önskvärd. Den tekniska utvecklingen har inte varil tillräckligtsnabb, förnyelseprocessen inte tillräckligt omfaltande. Den överlägsenhet iteknik och kvalitet som länge har levt på och levt med har vi välfortfarande kvar på vissa håll, det är helt obestridligt, men vi har den intekvar i den utsträckning som vi skulle ha behövt nu när andra branscher börjarmöta mycket stora svårigheter. Detär klart, herr talman, att den kampanj mot företagsamheten som sådan som dengamla regeringen - eller rättare sagt det gamla regeringspartiet - ägnade sigål eller i varje fall lät pågå, har påverkat hela del förelagsekonomiskaklimatet i . Blir man ständigt behandlad som en politisk slagpåse kännerman sig inte, om man är en blivande företagsledare, särskilt stimulerad attsätta i gång ny verksamhet. Lönsamhetsutvecklingenhar - vad än sade - varit klartotillfredsställande. Självfinansieringen har gäll ner. Tillgängen påriskvilligt kapital har minskat. Och skattesystemet - som herr varinne på här - fick alltför länge dämpa arbetslusten. Alll fier tyckte att detinte lönade sig all göra exlra arbetsinsatser, att ta nya initiativ eller ökatansvar. Detta har också bidragit lill att driva upp kostnadsläget. Det är välingen i kammaren som inte är klart medveten om vad vårt skattesystem harbetytt för de senaste årens lönekostnadsutveckling. Del har skapatkompensationsbehov.Förden mindre och medelstora företagsamheten har denständigt ökande avgiftsbelasl-ningen och de i många hänseenden orimligakapitalskatterna lett till nedläggningar av företag, lill förelagsöverlålelseroch till minskal intresse för att bygga upp nya företag. Dennäringspolitik som bedrevs av den gamla regeringen var mycket mera inriktad påde stora, fascinerande och fantasieggande miOardpro-jekten än på dennäringspolitiska verkligheten. skjuter socialdemokraterna in sig pä regeringens "väldiga",som det heter, budgetunderskott. De gör delta alldeles obekymrade om att derasegen budget för - det år som snart avslutas - i stort sett visarsamma stora underskott. är emellertid grundläggande problem intebudgetunderskottet i och för sig utan våra balansproblem i förhållande tillomväriden - med andra ord: vi köper alltför mycket utifrån och säOer alltförlitet dit och vi tvingas därför all låna nästan svindlande belopp där ute. Desenaste årens snabbt växande bytesbalansunderskotl bekräftar att vår tidigarepolitik har gått snett. Man skulle, om man ville spetsa till det, kunna sägaall nu är det här ett "samhällsekonomiskt strukturproblem" förSverige. Herrtalman - och ! Det finns ett fast underlag för detta påslående,nämligen den långtidsutredning som arbetade på den socialdemokratiskaregeringens tid och som redovisade sitt material och sina förutsägelser så sentsom . Utredningens undersökningar syftade till att göra klart förden då sittande regeringen - och för hela svenska folkel - vad som krävs av ossalla för att nå balans gentemot omvärlden. Ambitionerna i utredningen sträcktesig inte alls så långt som lill alt redovisa vad som kundekomma att begäras för att återbetala de stora utländska lån som tagils under desenaste åren utan bara till att åstadkomma någoriunda jämvikt mellanbelalningsfiödet till och belal-ningsfiödet från . Detta skulle enligtlångtidsutredningen ske 1980. Redannu har emellertid de grunder på vilka utredningen byggde alla sina slutsatserraserats. På nästan varenda punkt har utvecklingen gått snabbare eller, om mansä vill, sämre. Vår export är lägre, vår import är högre än vadlångtidsutredningen ansåg nödvändigt. Industriproduktionen ligger långt underutredningens beräkningar. Produktionen har i själva verket - för första gångenunder efterkrigstiden - sjunkit i föOd. Industriinvesteringarna ligger ocksåväsentligt lägre. Både den privata och den offentliga konsumtionen har ökatmycket mera än vad utredningen angav som villkor för balans 1980. Omdet är någonting som drastiskt belyser ihåligheten i det dukade bordetsliknelse är det jämförelsen mellan verkligheten och långtidsutredningensberäkningar. Och ändå talade socialdemokraterna så sent som omSveriges välskötta och starka ekonomi, och här stod och östeberöm över sig själv och den gamla regeringen -för det var väl inte fråga omsjälvironi? Detär den verklighelen - i kontrast mot långtidsutredningens prognoser - somkommer att framtvinga en allt kärvare ekonomisk politik. Balansen i vårautrikesbetalningar måsle återställas! Inte något enda land pä denna jord kanleva med stora och varaktiga underskoll i sin bytesbalans utan all detta såsmåningom skapar oerhörda påfrestningar för landets ekonomi, för desssysselsättning och dess välfärd. Vi behöver inte gå sä väldigt långt utanförSveriges gränser för att se vad som kan inträffa. Vimåste alltså pressa ner värt relativa kostnadsläge ochförbättra vår konkurrenskraft. Vi måste avsätta mera till den industriellautvecklingen. Investeringarna och räntabiliteten måsle öka. Den inhemskaprivata och offentliga konsumtionsutvecklingen måsle dämpas. Deltakommer att ställa krav på oss alla - på alla politiska partier. Även om delgamla regeringspartiet självfallet har huvudansvaret för de senaste årenspolitik - dess företrädare salt ju trots allt i regeringen - vill jag ingalundabestrida all även andra partier barett mer eller mindre stort medansvar för vadsom har inträffat. Det är min förhoppning att när siridsdammet från valrörelsenbörjat lägga sig och när arbetsfördelningen mellan regering och oppositionfått klarare konturer än vad fallet varit - och inte minst i denhätska debatt som har fört här - skall det finnas möjligheteratt förena de demokratiska partierna i ell gemensamt ansvar för vårt lands ekonomiskaframlid. Ju längre vi förfiyttar oss från valet och regeringsskiftet, destomindre intressant måste det vara att diskutera det förfiutnas skuldbörda. Manbör i stället inrikta krafterna på ansvaret för framtiden. behövs för att lösa vårabalansproblem och lägga en fast grund för fortsatt utveckling kräver gemensammakraftansträngningar, helst över partigränserna. är detta - det är jagmedveten om, herr talman, och jag ser att ler - uttryck för enförhoppning från min sida. Men jag är förvissad om att förhoppningen säsmåningom kommer all övergå i en av allt fiera delad övertygelse. Låtmig emellertid, herr lalman, i avvaktan på alt detta kommer att ske - och medhänsyn till de starka meningsbrytningar som i varje fall i det avseendet gjortsig gällande mellan regeringspartierna och oppositionen - säga några ytterligareord om den svenska pris- och kostnadsutvecklingen och om dess betydelse förvåra just nu överhängande svårigheter. Allaborde kunna vara överens om att kostnadsökningen försämradedet svenska näringslivets konkurrenssituation. Att bestrida delta är jufruktlöst, när lönekostnadsökningen dessa är uppgick lill mer än 40 96, medanexempelvis låg på 15 96. Dessa kallade för en"lugn" utveckling av lönekostnaderna.