prot · G00916 · 1976-12-31 00:00:00 — Jag tycker att det ligger väldigt mycket i del resonemang somhar förts från den här lalarslolen av flera talare om densituation som de som är skeptiska till kärnkraften står inför - alt antingen gåin i en regering och avsevärt, som har skelt, skärpa kraven och över huvudtagel ändra inriktningen på energipolitiken långsiktigt, eller att stå utanfören regering och tvingas acceptera att den tidigare kärnkraftssalsningenfortsätter. Sedan,: De nya statsråden springer, såvitt jag förstår, inte på någotsätt ifrån sitt ansvar och gömmer sig bakom kraftföretagen. Det är nonsens attuttrycka sig på det viset. Det är självklart atl det i sista hand måste blipolitikerna som avgör om säkerhetsarbetet och avfallshanteringen är acceptabla. Så, herr talman, någraallmänna reflexioner om den här energidebatten. Man har ofta fåll ett intryckav den svenska debatten att hela energiproblemaliken på någotsäll skulle kunna avgöras av ell ja eller nej till kärnkraften. Det ärnaturligtvis fel. Varken olja eller kärnkraft utgör några långsikliga lösningarpå de här problemen. På lång sikl är vi i stället absolut tvingade alt söka ossnya alternativ för vår energiförsörjning och framför alll arbeta fram enstramare hushållning. Det är för tidigt alt ullala sig något omforsknings- och ut- vecklingsinsatserna pådetta område när det gäller de långsiktiga lösningarna. Vi vet väldigt litetom exempelvis möjligheterna att utnyttja solenergin. Omfattandeutvecklingsarbeten är i gång över hela väriden när det gäller solenergin precissom andra typer av nya energikällor. Det är därför omöjligt att ge någraentydiga svar på hur en långsiktig energipolitik skall se ul. Vi kan bara satsaallt av pengar och kraft på hushållningsåtgärder och forskningsinsatser. 3.Då det gäller själva kärnkraftsulbyggnaden är det naturligtvis riktigt närsåväl och i som senast i Nackakonstaterar att en viss osäkerhet råder om framtiden. Men det finnsfiera helt uppenbara förklaringar till detta. Det är en del som har hänt sedanvåren 1975, då regeringens energiprogram i stort accepterades. Fördet första: Vi har fått en ny regering, och det är ingen som gör någonhemlighet av att det i den regeringen finns olika synpunkter på den här frågan.Det är väl omänskligt att begära alt man ivarje detalj skulle ha en utmejslad politik. Fördet andra: Det finns, och det tror jag att alla som har varit ute i den härvalrörelsen har märkt, en stigande tveksamhet och oro bland de svenska väljarnainför en fortsatt snabb utbyggnad av kärnkraften. Fördet tredje, och del är viktigt rent sakligt: De relativt motstridigauppfattningar som dansar in i brevlådan på industridepartementet i form avremissvar på måste få oss politiker atl stanna upp och fundera. Fördel fjärde, och slutligen: Man får en relativt splittrad bild när detgäller upparbetningen och avfallshanteringen i övrigt i -som får anseskunna satsa de största pengarna och ha de största förutsättningarna att ocksåklara ut de här problemen. Jagmenar att åtminstone de två sistnämnda faktorerna borde göra att ävensocialdemokraterna stannade upp ett tag. Är det inte rimligt, frågar jag, attförsöka sortera ut de här osäkra punkterna i samband med avfallshanteringeninnan man fortsätter och satsar hårt på en expansion? Är en utbyggnad avkärnkraften det enda alternativet för det tidigare regeringspartiet oavsettsäkerhetsfrågornas utveckling? Jag kan inte tro att så är fallet. Tvärtom:Kärnkraften kan aldrig få vara elt självändamål. Jag är inte personligen av denuppfattningen att det inte skulle gå alt lösa de här säkerhetsproblemen, menjag tycker å andra sidan att det ligger väldigt mycket av klokhet i att stannaupp och penetrera framför alll avfallsproblemen i ett läge då uppgifterna är såmotstridiga som och forskare rent faktiskt står emot forskare. Detär nu min förhoppning att den tilltänkta snabbt skall ta itumed de här frågorna. Det är likaledes min förhoppning att vi, oavsett om detsker på basis av resultat som nåtts i svenska eller andraforskningslaboratorier, skall kunna bestämma huvuddragen för enansvarsfull politik när det gäller avfallshanteringen. Vi har där alla ettansvar, oavsett var vi står i dagens läge i förhållande till kärn- 7 protokoll 1976/77:16-17 Allapartier i den här har nämligen varit med om att rösta framkärnkraftsutbyggnaden en gång . Kammarens ledamöier har redan fått en utförlig beskrivning av deekonomiska problem vårt land står inför. Inte minst analys harvisat vilka stora problem som ligger framför oss . Jag skallinte gå in på dessa frågor i detalj. Jag vill dock göra några allmännareflexioner när det gäller industrins framlid. Jag tror att man förenklatuttryckt kan beskriva situationen på följande sätt. Svenskindustri har inte samma automatiska fördelar jämfört med våra utländskakonkurrenter som lidigare. Vi kunde då sälja mycket enbart på begreppet svenskkvalitet. Detta kvalitetsförsprång har inom flertalet branscher ätits upp avtyskar, japaner m. fl. har kostnaderna för industriföretagenutvecklats mycket oförmånligt i vårt land. De totala lönekostnadsstegringarnahar varit över 40 96 medan våra allvarligastekonkurrentländer inte ens kommil upp till hälften av denna kostnadsstegring.Det har lett till att vi tappar marknadsandelar. Tilldetla skall läggas det faktum att vår hemmamarknad är mycket liten iförhållande till våra konkurrentländers, vilket gör att vi inte alls kan nå upptill samma långa serier och därmed även av denna orsak är handikappade i enkonkurrens. Föratt komma ur detta dilemma krävs självfallet flera åtgärder, först och främsten rimlig kostnadsutveckling. Det förutsätter bl. a. ett annorlunda utformatskattesystem, där inte höga marginalskatter automatiskt leder till våldsammabrultolönekrav. För det andra krävs en bred satsning när del gäller tekniskulveckling och innovationsverksamhet. Detta förutsätter i sin tur riskvilligtkapital. För det tredje och slutligen krävs insatser för att dels lockaungdomen till högre studier, dels se till att kvaliteten på den högreutbildningen stärks. Dethar , herr talman, blivit alltmera vanligt att kritisera den ekonomiskatillväxten. I vida kretsar hör man talet om att tillväxtkurvan på siktmåste brytas. En djupare analys av debatten ger vid handen att man parallelltmed en allmän negativism gentemot tillväxten också hårt angriper själva dentekniska utvecklingen.' Det är, hävdar man, teknikens fel att naturen skövlasoch att knappa råvaror förbrukas i en allt snabbare takt. Jagtror, herr talman, att debatten definitivt spårat ur när man uttrycker sig pådetta enkla sätt. Långt viktigare än tillväxttakten - dvs. bruttonationalproduktensökning - är själva innehållet i tillväxten. Del är på samma sätt med dentekniska utvecklingen. Del är inte innovationerna som sådana det är fel på utandel sätt på vilket vi använder dem. skall gärna erkännas att vi under större delen av efterkrigstiden, i någotslags blind framtidstro, alltför okritiskt accepterat det mesta av tekniskaupptäckter och förslag. Vi har i alllför liten utsträckning i förväg försökt attanalysera vilka konsekvenser en ny teknik skulle få för samhället i stort.Främst har detta gällt följderna för miljön, dvs. påfrestningarna på mark, luftoch vatten, men lika viktiga är naturiigtvis de rent sociala aspekterna. Jagmenar att vi här har ett område där vi utan ideologiska förtecken gemensamt börkunna göra mycket . Vi behöver mycket mer av teknikbedömning förestora och viktiga beslut - inte som oftast efter. Låtmig, herr talman, när vi nu är inne på teknikutveckling litet mera specielltstudera datautvecklingen i samhället! Jag menar nämligen att vi just på deltaområde konsekvent har accepterat i stort sett alla de tekniska nyheterproducenterna haft att erbjuda. Vår kritiska analys har helt lyst med sinfrånvaro. Detta beror naturiigtvis främst på bristande kunskap hosbeslutsfattare på olika nivåer. Utan kunskap heller ingen insikt. Så har detena stora datasystemet efter det andra slunkit genom utan deball,utan försök att bedöma konsekvenserna i vid mening av systemen i fråga.Tekniska och snäva ekonomiska resonemang har hell fåll styra utvecklingen. Jagtror att man enkelt uttryckt kan konstatera atl vårt land saknar engenomtänkt datapolitik. Det är visseriigen sant atl vi fått en datalag som gerett i flera avseenden gott skydd för den enskildes integritet, men dels hardenna lagstiftning väsentliga luckor, dels innebär datoriseringen så myckel merän renodlade inlegritetsproblem. Detkanske allvarligaste felet är den ensidiga inriktning på storacentrala ADB-system som man haft. Mest extrem har denna utveckling varit inomden offentliga sektorn. Jag skulle kunna rada upp en lång rad viktigaadministrativa rutiner som lagts över på ADB och som alla utformats efter encentraliserad systemlösning. Det räcker att nämna systemliksom skatteverkets centrala skatteregister och bilregistret. Till detta kanläggas planerna på en central fastighetsdatabank samt på ett centralt registerför alla kronofogdens kunder. Sammantaget skulle dessa system innehålla istort sett allt som är värt att veta om de enskilda medborgarnas ekonomiska ochsociala förhållanden. Integritetsriskernaär givelvis större ju mer omfattande systemen är. Har man ett system sominnehåller uppgifter om hela befolkningen är det n-iera sårbart fråninlegriietssynpunkt än en regional systemlösning. Ett speciellt problem utgörrisken för samkörningar. Dessa är enklare att utföra mellan centrala system.Själva tekniken att samkoppla är banalt enkel i eftersom vårapersonnummer finns i varje system. Helafrågan om hur mycket information myndigheterna och företagen skall få lagra isina dataregister måste bli föremål för en vidgad debatt. Det finns nämligenrisk för atl den nuvarande utvecklingen skapar förutsättningar för engigantisk kontrollapparal. Vi har redan sett klara tendenser till della. Jagmenar nu inle att man skall avstå från datatekniken, men man skall försökavälja tekniska lösningar som inte inrymmer så stora risker fråninlegriietssynpunkt. Men det är, herr talman,inte bara integriteten som hotas när systemen är stora och komplexa.Till detta skall läggas sårbarheten rent funktions-mässigt. Ett driftstopp iett centralt system är allvarligt. Antag, som exempel, attriksförsäkringsverkets anläggning drabbas av ett tekniskt missöde kort före den15 i en viss månad. Det skulle få som konsekvens att pensionerna inteutbetalades . Någon möjlighet alt gå över till hantering finnsinte. Ytteriigareen aspekt, som talar för decentralisering och mot centrala system, ärberedskapsaspekten. För en totalitär makthavare vore naturligtvis ett antalcentrala dataregister något av ett önskeläge. Vederbörande skulle snabbt ocheffektivt skaffa sig kontroll över befolkningen. Jag tror att den korta resumé jag har gjort av problemen i samband meddatoriseringen kan räcka. Det framstår som absolut nödvändigt att snarastlägga fast en offensiv politik på det här området. Det kanske viktigasteinslaget i en sådan politik gäller insaiser för all snabbt informeraallmänheten om grunddragen i ADB-tekniken. Som det nu är vidgas gapet mellanteknik och människa som går. Följden blir att endast en liten elittekniker och makthavare kan utnyttja systemen för kunskapsinhämtande,administrativ styrning och maktutövning. Tekniken skulle i och för sig göra detmöjligt för den enskilde att t. ex. mera ingående kontrollera myndigheternasutövning. Men en sådan utveckling kan inte bli verklig så länge medborgarnainle kan och vet något om tekniken. Genomatt öka kunskapen om ADB-tekniken hos medborgarna - och där är inte minst vipolitiker en viktig grupp som behöver utbildas -skapas förutsättningar för enbreddad debatt om datoriseringen som sådan. För det första blir det då möjligtför medborgarna att direkt påverka datoriseringen på resp. arbetsplatser. Dettaär en utomordentligt viktig sak. LO och TCO har här gjort väsentliga insatser iform av program. För det andra skapas förutsättningar för en verklig analys avhur långt medborgarna vill att myndigheterna skall använda sig av datateknikför beslutsfattande och kontroll som direki berör den enskildes privata förhållanden.Avvägningen mellan teknik och ekonomi å ena sidan och integritet å den andrablir därmed möjlig att göra efter en bred folklig debatt. Underdetta anförande övertog herr andre vice talmannen ledningen av kammarensförhandlingar. Det finns en hög grad av samstämmighet i de rapporter omsamhällsekonomi och konjunkturer som vi fått från statligaorgan, fackliga organisationer och näringslivet. Naturligtvis kan vi värderaoch analysera data på olika sätt. Vi kan stanna vid positiva inslag och vi kanstanna vid negativa. Men de många siffrorna talar ändå sitt tydliga språk:Svensk samhällsekonomi står inför besvärliga problem. Sverigehar haft en jämförelsevis låg tillväxt . Den samlade kakan haralltså inte blivit särskilt mycket större. Den låga produktiviteten och dehöga lönerna har försämrat vårt konkurrensläge. Vår export ökar mindre och vårimport ökar mer än beräknat. Dethar sagts av många socialdemokrater att den svenska ekonomin är stark - eller ivart fall att ekonomin var stark fram till valdagen. Låt oss se vad de mångakonjunklurrapporterna säger - först beträffande tillväxten, betydelsefull genomatt den ger resurser för fortsatt reformarbete. Denekonomiska tillväxten bedöms bli för hela OECD-områdel. Särskiltstark uppgång blir det i exempelvis och . Men också i länder somVästtyskland, , och blir det en ökning på 5-6 96. Någotlägre, omkring 4 96, blir den exempelvis i , ochÖsterrike. En låg tillväxt är att vänta i och i , i Sverigekanske 1,5-2 96. Detär klart att denna låga tillväxt i i relation till andra länder betyderatt våra samlade resurser inte ökar på det starka sätt som de borde göra föratt vidareutveckla ett reformarbete. Enannan viktig faktor är bytesbalansen, som visar styrkan - eller om man så villsvagheten - i svensk ekonomi i förhållande till andra länders. Vi har underflera år haft betydande underskott i vår bytesbalans. var underskottetnärmare 7 miljarder, tycks det komma att hamna på ungefär samma nivå,och är prognosen något gynnsammare men visar ändå på ett underskott avnärmare 5 miljarder. Vihar varit eniga om att stegvis minska underskottet i bytesbalansen. Målet harvarit att vi skulle nå jämvikt 1980. tycks det bli svårt att nå det måletäven om del för svensk ekonomis stabilitet är nödvändigt att ha en bättrebalans. Skallvi klara detta mål så måste vi förbättra vår internationella konkurrenskraftoch hålla tillbaka våra egna önskemål, så att vi kan få större utrymme för attöka exporten. Mensiffrorna visar också klart hur svensk industri förlorar marknadsandelar,knappt 7 96 , och tycks det handla om närmare 10 96. Dettaillustrerar allvaret i den svenska industrins konkurrenssituation. Vi måsteöka vår andel på de traditionella exportmarknaderna och erövra nyamarknader. Detfinns flera skäl till att har mött allt större problem ute påvärldsmarknaden. Det kan bero på att våra lönekrav harökai i snabbare takt änlönekraven i andra länder. Det kan bero på att vår export har en sådansammansättning att den inte ökar i samma takt som världshandeln, och det kanbero på att den inhemska efterfrågan har varit relativt stark. Mendet är nödvändigt för oss - för vår sysselsättning, för vår trygghet - attbryta denna utveckling, att kunna sälja mer av våra varor lill andra länder. Det är i det härperspektivet som svensk ekonomi har att arbeta under , och detär.egentligen inte någon ny information. I ett och annat inlägg i dagens debatthar det nämnts att beskrivningar av ekonomisk verklighet har kunnat förändrasunder del här året. Men de grundläggande fakta för beskrivning av svenskekonomi fick vi redan genom långtidsutredningen , ochbilden har fortsatt att kompletteras i konjunkturrapporter . Vad långtidsutredningensade var enligt ett alternativ att den privata konsumtionen skulle öka någotmera, enligt ett annat alternativ den offentliga konsumtionen. Enligt detförsta alternativet skulle utrymmet för offentlig konsumtion vara så starktbegränsat att det knappast fanns plats för reformer utöver de redan beslutade,och enligt det andra skulle utrymmet fören privat konsumtionsökning vara mycketbegränsat. Skulle vi stanna ungefär mitt emellan de här båda alternativen - jagnämner siffran bara som en illustration och inte som någon målangivelse - blirutrymmet för en privat konsumtionsökning 2,5 96 i genomsnitt för slutet av1970-talet. har vi redan fattade beslut om exempelvis förbättrade pensionersom tar en stor del av det här utrymmet. Det är de fakta somlångtidsutredningen redovisade. I debatten därefter förekom olika bedömningar,men i fråga om huvudtenderiserna instämde ändå de flesta. ' Del är mot dennabakgrund som jag har sagt en del kärva ord omsamhällsekonomin, om den privata konsumtionen, om löner och priser. Det blirmindre utrymme än för att öka den privata konsumtionen.Det blir nödvändigt atl planera, hushålla och prioritera för att klara statensoch kommunernas verksamhet och för att kunna genomföra nya och nödvändigareformer. Kärvaord är ibland nödvändiga, och egentligen harjag inte sagl andra saker än vadsom brukade sägas i lidigare finansplaner och i en del inlägg av exempelvis denförre finansministern. Men under de senasle dagarna har vi, både i diskussionenhär och ute i massmedia, kunnat möta en del rätt fantastiska tolkningar avsådana mera kärva budskap. 1 debatten sade exempelvis vi kräver återhållsamhet närmast kommandovägen, all vi föreskriver, att vihotar löntagarna. Låfmig upprepa min uppfattning - och jag kan faktiskt göra det genom att hänvisatill en aktuell intervju, som på ett korrekt sätt redovisar mina formuleringar.Jag sade att det för del kommande året finns begränsade utrymmen både pålönemarknaden och i statsbudgeten och fortsatte just när det gälldeavtalsförhandlingarna med följande: Parternaskall givetvis liksom göra upp avtalen och ta konsekvenserna av dem.Staten skall inte lägga sig i själva förhandlingarna. Och när det gällerförhandlingarna på den statliga sidan så kommer den nya regeringen inle attingripa lika aktivt som många hade intrycket alt den gamla gjorde. Detär alltså detta som kallas att kräva, föreskriva, kommendera och hota. Mensamtidigt är kampen mot infiationen en uppgift för oss alla - för regeringen,för löntagarna, för företagarna. också ha möjlighet attuttrycka uppfattningar om samhällsekonomin, om utrymmet för reformer och ornsättet alt använda detta utrymme. Ochen sak till: Del handlar ju inte bara om återhållsamhet för löntagare, detgäller i lika hög grad förelagen, förelagarna och kapiialägarna. Del gäller ossalla. Vi har ingen nytta av luft i lönekuverten. Vikommer att göra vad vi kan för att dämpa inflationen. Vi kommer - attför redovisa ett förslag om 1977 års skatter. Under de närmastedagarna kommer vi all samråda med arbetsmarknadens organisationer omutformningen av det förslaget. Vi vill lägga fram ett förslag som medverkarbåde till alt dämpa inflationen och till att underlätta avtalsrörelsen. Sånågra ord om statsbudgeten. Det har i debatten - både här och i massmediaunder senare dagar - resonerats om budgetens utformning, om budgetsaldotsstorlek och om hur man skall få utrymme för fortsatta reformer, vilka vägar manskall gå för alt skaffa staten erforderliga inkomster. Budgetarbetet pågår ochkommeratt i sedvanlig ordning pågå ända fram till . Man kanalltså inte säga någonting om budgetens omfattning och om budgetsaldotsstorlek. Vad vi vet är atl myndigheter och organisationer har betydandeanspråk. Men det är ju i och för sig ingen nyhet. Vad som kännetecknar dessaframställningar starkare än är alt de ligger långt utöver vad somär möjligt att tillgodose. Prutningarna måste kanske därför bli hårdare ännågonsin för alt man skall kunna klara en budget, präglad av den återhållsamhetsom är nödvändig jusl i den samhällsekonomi som jag beskrev. Dess värre är delväl så att den återhållsamheten måste bli stramare än vad den skulle ha kunnatbli om alla tidigare notor hade varit betalda. Ensak är ändå säker: Vad som kommer att redovisas är en statsbudget, präglad avsocialt ansvar och av reformvilja. De kostnader som en sådan statsbudget förmed sig tror jag det svenska folket kommer att vara villigt atl betala om detgäller reformer till nytta för människorna. så stillsamma och inlägg föranleder mig inte attöppna någon polemik med honom. Det blir väl kanske när presentera sin första produkt i form av en budget . Kammaren,som ju har nödgats avlyssna mina inlägg i ekonomiska debatter, har erfarenhetav att jag behöver på mig än för att analysera allvarligaekonomiska problem. Det är därför med en viss motvilja som jag gått upp här italarstolen. Med samma motvilja går jag härifrån - det kan jag försäkra. Jagskall emellertid på den kvart som står till mitt förfogande försöka göra en delreflexioner i anknytning till ekonomin och regeringens deklarationer därtill. regeringsförklaring som vi avläste för någon tid sedan slog den nyaregeringen fasl att den var beredd att göra ålskilliga utomordentligt Detskulle vara en god sysselsättning i alla delar av landei. En sådan utfästelseär inle förenlig med något slags allmän barnatro om marknadskrafter ochsjälvläkande krafter, som det ibland brukar heta. Utfästelserna kommer attkosta pengar, dvs. stora utgifter för statskassan. Regeringen kommer att fåpåminnelser härom på samma sätt som den gamla regeringen har fått göra deiakttagelserna. Iregeringsdeklarationen säger man vidare att vi skall ha bättre pensioner,bättre barnbidrag och bättre familjebostadsbidrag. Regeringen lovar en kortarearbetsdag för småbarnsföräldrar, en bättre skola med mindre klasser och flerlärare - jag har läst ut det på det sättet -, bättre sociala bidrag för destuderande, bättre kriminalvård, mera pengar till kulturen och ökad u-hjälp;man lovar i det sistnämnda fallet en större del än av BNP ifortsättningen. Man lovar en förbättrad arbetsmiljö, bättre arbetarskydd,bättre stöd till handikappade och ett metallurgiskt centrum i . Detär, ärade kammarledamöter, inget fel på det här programmet i och för sig - detkan i vissa delar signeras även av oppositionen. Vad som fattas är ett programför finansieringen, och det är det jag hoppas skall komma . Dessagoda ting och flera därtill skall dessutom genomföras parallellt med en skärptkamp mot inflationen och med målet att åstadkomma balans iulrikesbelalningarna. Om man då vet vad fullgörandet av de åtaganden som dennariksdag enhälligt har bundit sig för kräver och till det lägger vadmyndigheterna anser vara erforderligt, framstår problemet i hela dess vidd. StatsrådetJohannes och statsrådet har dels under den gångnahelgen, dels här talat om för oss att detla skulle peka mot en statligupplåning på 20 miljarder. ärju inte budgetarbetet genomfört, men siffran ärså enormt hög att en sådan upplåning inte kan med mindre än att man fåranlita utlandets kapitalmarknader och öka utlandsupplåningen. Detta ärnågonting som starkt har kritiserat under den gångna valrörelsen.Inte heller har varit särdeles tillfredsställd med dennautlandsupplåning. Den kritik som riktats mot den förra regeringen får nu växlasöver till något slags självkritiska funderingar och anklagelser - hurdant detnu blir med del. Medendast hälften av den inkomstförstärkning till statskassan i form avarbetsgivaravgift som den förra regeringen ansåg nödvändig, dvs. 3 miljarder istället för 6, skall den nuvarande regeringen lägga ett förslag lillskattesänkning på bord som kostar ungefär 500 miljoner mer än vadsocialdemokratin hade tänkt sig. Dessa 500 miljoner i extra statsutgifter skalldessutom fördelas på de bättre betalda inkomsttagarna. Det kan bara lösas genomatt man lånar till skattesänkningen. Det blir ökad konsumtion - även del harman uttalat sina bekymmer om under debatten . Iett något längre perspektiv skulle skatteskalan indexregleras och marginalskatteröver 50 96 sänkas. Det är fortfarande ett program där de bättre betaldas iniressensätts i förgrunden.