prot · G00946 · 1976-12-31 00:00:00 — Pådenna punkt har när det gäller kommunalskatten en hederlig redovisning lämnatsi propositionen. alternativ har redovisats med utgångspunkt ikommunalskatter på . Del kunde kanske vara naturligt att göradet därför att man då kunde tro på en sådan kommunalskatteutveckling.Det förslag som redovisas utgår från kommunalskatter på . Vi vet nuatt den genomsnittliga kommunalskatten kommer att vara 26 kronor84 öre. Lägger vi ihop statlig och skatt blir det faktiskt ett någotfördelaktigare utfall om man bor i genomsnittskommunen än vad som framgår avtabellen i propositionen. Fördet tredje sägs det att om man hade tagit in ytterligare några miljarder genomatt ha sociala avgifter på hade man fått in mera pengar. Ja,men då skulle vi också ha redovisat det här förslaget som ett förslag tillhöjning av skatterna, som ett förslag till skatteskärpning. Då hade det variten bluff att tala om en skatteomläggning, men det är det inte med denutgångspunkt som förslaget nu har fått. Hen STRÄNG (s); Herr budgetministern har upplyst oss om att det framlagdaskatteförslaget har möjligheter att dels dämpa inflationen, dels underlätta Det ärfina ambitioner med båda dessa målsättningar, men jag har tyvärr en känsla avatt det framlagda förslaget inte träffar rätt i avseende på de härmålsättningarna, utan snarare gör det hela värre. Denskatteproposition som vi nu har mottagit karakteriseras av två ting. Det förstaär en nonchalans - jag skulle nästan vilja kalla den en demonstrativ nonchalans- mot majoriteten av löntagarna och deras synpunkter på skattepolitiken. Detandra är ett stort tillmötesgående gentemot de inkomsttagare i vårt land somligger på den bättre halvan rent inkomstmässigt. Det är kanhända - det märkerman om man tänker efter - inte en så särdeles lovande premiär för en budget-och skatteminister, som officiellt och i allmänt tal säger sig företräda justde breda folklagrens intressen. Jagskall kommentera de här båda karekteristiska inslagen i tur och ordning. Propositionenbryter sönder den överenskommelse som löntagarorganisationerna LO och TCOträffade med den socialdemokratiska regeringen . Det vardå fråga om en trepartsförhandling och en trepartsöverenskommelse, sommöjliggjordes enbart genom den redobogenhet och det ansvar för nationensekonomiska utveckling som löntagarorganisationerna visade. Uppgörelsen med defackligt organiserade innebar att dessa deklarerade sig beredda att vidkommande avtalsförhandlingar på samma sätt som tidigare avstå från detprocentuttag som motsvarade en höjning av arbetsgivaravgiften med 3 96, i detlö-neututrymme som är tillgängligt för fördelning. Man avstod från de treprocenten av det förhandlingsbara löneutrymmet för att i stället staten skullekunna höja den sociala avgift som finansierar folk pensionsförsäkringen med demotsvarande . Genom det arrangemanget avlastades statsbudgeten medett belopp på i runt tal - närmare bestämt 5 400 miljoner- som därmed blev disponibla för en skattereform med tyngdpunkt pä deinkomsttagargrupper som representerar just folkfiertalet. Denskattesänkning som var avsedd att genomföras 1977 var och är naturligtvis bådeönskvärd och nödvändig. Den var enligt uppgörelsen med löntagarorganisationernariktigt avvägd. Den kunde effektueras utan att statsfinanserna behövdevidkännas någon försvagning - det sista som jag ser det en alldeles avgörandesynpunkt då det finansiella läget, om inte alla tecken slår fel, torde bliganska ansträngt inte bara 1977 utan även 1978. Överenskommelseninnebar vidare en för LO och TCO godtagbar fördelning av beloppet på 5 600milj. kr., som enligt den socialdemokratiska regeringens uppgörelse skulle gåtillbaka i form av skattesänkningar. Överenskommelsen var godtagbar just medhänsyn till hur löntagarna är placerade inkomstmässigt och - och det ärsannerligen inte det minst viktiga - vad resp. parter på arbetsmarknaden haratt bevaka visavi sina medlemsgrupper. Den kompromiss som härförhandlades fram var framför allt värdefull Sänkningav den statliga inkomstskatten, m. m. Sänkningav den statliga inkomstskatten, m. m. från synpunkten attlöntagarna betraktade den som både rättvis och väl avvägd. Den skulle därmedunderlätta avtalsrörelsen och inte skapa några speciella komplikationer. Densolidariska lönepolitiken fick sitt stöd genom uppgörelsen i en solidariskskattepolitik, och de båda avsnitten skulle komplettera varandra. Denborgerliga regeringen gör sig nu skyldig till både det reella och - vågar jagsäga - psykologiska misstaget att köra över den här uppgörelsen, som hadelöntagarorganisationernas accept och förtroende och därmed bryta detsamförstånd som förelåg mellan arbetsmarknadens båda stora organisationer ochregeringsmakten. Och resultatet har inte låtit vänta på sig - det harytterligare understrukits här i debatten. Den största av de tvåorganisationerna har redan tillkännagivit att man med åberopande av dennuvarande regeringens skatteförslag anser sig oförhindrad att i den kommandeavtalsrörelsen ställa krav på extra lö-nepåslag för de stora, tunga och lägrebetalda grupperna för att därmed återställa den avvägning som den gamlaregeringen i sin skatteöverenskommelse lyckades uppnå. HerrMundebo har med sitt förslag på grund av obekantskap, kanske oerfarenhet,rörande fackligt tänkesätt skapat speciella problem för de anställda inomhandeln, tekoindustrierna, servicenäringarna och naturligtvis framför allt destora delarna av den offentliga sektorn där - om jag ser på landstingssidan -vårdpersonalen spelar så stor roll. Den kommunala och landstingskommunalaverksamheten har sina helt dominerande grupper av anställda placerade ilönelägen där extra generositet på skattesidan går löntagarnahelt förbi. Den extra skattesänkning bjuder ut får sin maximalagenomslagskraft i inkomstlägen , dvs. långtovanför de löntagargrupper som bl. a., som jag sade, inom vårdyrkena görsin tjänst på det kommunala och landstingskommunala planet. Jagär medveten om alt budgetministern kan göra gällande att han ändå inte harförsämrat något i förhållande till den gamla regeringens förslag för dem somligger . Jag bestrider inte detta, men man måstevara mycket obekant med hur fackföreningsfolk i allmänhet reagerar i löne- ochavtalsförhandlingar för att räkna med deras godkännande av att en ytterligareskattesänkning på närmare en halv miljard tilldelas de grupper som ligger högrei inkomster än de lunga och manstarka grupper som vi finner inom den offentligasektorn och övriga lågavlönade viktiga arbetsområden. Jagvill nu inte uppträda som någon speciell svartmålare - det ligger som bekantinte för mig. Men jag är både bestämt och bastant övertygad om att denirriterade stämning och misstänksamhet som en majoritet av landets löntagarekänner inför den borgerliga regeringen har ytterligare understrukits av vad somhar hänt på skattesidan. Det är ett beklagligt faktum, sett från samhällssynpunktoch med tanke på den allmänna ekonomiska utvecklingen i vårt land. Bryterman ogenerat sönder den överenskommelse som löntagarna gav sitt godkännande åt,så är det långt ifrån överraskande att löntagarna tackar nej tillregeringens inbjudan all diskutera de ekonomiska problem där lönlagarna -vilket regeringen kommer all få lära sig - har en enormt betydelsefull roll attspela. Vill man ha ett hyfsat förhållande till de stora fackliga organisationerna,så får man inte bära sig åt på det här sättet. Även en borgerlig regering ärsäkerligen beroende av att ett sådant hyfsat förhållande föreligger. Jagföreställer mig att regeringen anser sig ha gjort en insats på marginalbeskattningensområde med sitt skatteförslag. Detta har i varje fall påståtts i borgerligpress och i regeringsuttalanden. Man kan av debatten få den uppfattningen attherr Mundebos extra utdelning lill de bättre betalda är avgörande ingrepp imarginalbeskattningens problem. vill jag inte underskattamarginalskatteproblemet i och för sig. Intill leda har den diskussionen spelatsin roll, bl. a. i den senast genomförda valrörelsen. Menmarginalskatteproblemet som sådant löser man inte med små justeringar i ett parspeciella inkomstlägen, hur högröstat man än talar om dessa justeringar. Isocialdemokratins förslag, dvs. i propositionen 217 , sänktesmarginalskatterna - och på den punkten har den borgerliga regeringen anslutitsig - i inkomstlägen . Detvar en så pass avgörande sänkning att den spelar en roll. anslutersig som sagt till detta. Då kan man i dessa inkomstlägen börja tala om vissaeffekter - inte bara optiskt utan även reellt. Omen inkomsttagare med . har en skatt på den sista intjäntahundralappen, dvs. marginalskatten enkelt uttryckt, på , vilket ju är vadsom gäller, och får den skatten sänkt till . enligt förslag,eller om han tjänar . och får skatten på den sistahundralappen sänkt . - det är den sakliga innebörden iregeringens skatteförslag - så kan detta i och för sig vara välkommet. Men detär ingenting som på något påtagligt sätt förändrar marginalskatteproblemet somsådant. Hela denna diskussion om motviljan mot att göra övertid, att utföraextra arbete, hela den här frågan om att man väger in marginalskatteeffekten ilöneförhandlingarna osv., förändras inte om marginalskatten i dessainkomstlägen sänks . på hundralappen - eller från 65 till 63kr. Manfår visserligen en extra årlig skattesänkning i dessa inkomstlägen - och iinkomstlägen ända upp till 150 000 - på . med regeringens förslag. Denfördelen skall emellertid vägas mot nackdelen att man rivit upp den medlöntagarna träffade uppgörelsen och lagt ytterligare ca en halv miljard avstatens pengar hos folk med förhållandevis goda - och i vissa fall mycket goda- inkomster. Jaghar ibland frågat mig hur det kommer sig att , som ändå bland sinaväljare haren hel del småfolk med begränsade inkomster, kan ansluta sig till enslik skattefilosofi. Den frågan är ännu mer befogad. Sänkningav den statliga inkomstskatten, m. m. 3 protokoll 1976/77:46 Sänkningav den statliga inkomstskatten, m. m. då regeringen nu har beställtindexreglerade skatteskalor av skatteutredning och i sinproposition 42 talat om att en sådan ordning skall komma med det snaraste. Jaghar tidigare i den här kammaren redovisat att en indexreglering avskatteskalorna medför inkomstbortfall för statskassan. Jag tror att manrealistiskt skall räkna med en 8-procentig prisstegring elleri varje fall framåt. Det skall ju bli en kraftigt upp-blommandehögkonjunktur enligt alla ekonomiska spådomar 1978, och med en sådan brukarfölja viss prisstegring. Om vi således rent hypotetiskt utan all jag ställernågra prognoser för framtiden talar om en 8-procentig prisstegring, föranlederden om man indexreglerar skatteskalorna ett inkomstbortfall för statskassan påca . Dessutom ger en indexreglering den som tjänar200 . större skattesänkning i kronor räknat än den somtjänar . som jämförelseinkomst beror på att vi kan räknamed - och där tar jag en statistik som inte har exercerats här -att av landets fem och en halv miljoner skattebetalare inkomstmässigtsett kommer att ligga under den gränsen, dvs. När det gällerkvinnorna har av våra kvinnliga skattebetalare inkomster under 50 000 kr.om året. Detär från dessa förutsättningar och utgångspunkter som regeringen vill sätta insin indexreglering av skattesystemet. Härhar från talarstolen intensivt talats om de heltidsarbetande ochskatteeffekterna för dem som har arbete året runt. har vi en väsentlig delav heltidsarbetande - anförde vissa sifferuppgifter - som liggerjust i inkomstlägena 40 000, 45 000 och . Sedanhar vi naturligtvis halvtidsarbetande och andra deltidsarbetande, och jagtycker inte man skall nonchalera dem. Stora grupper av den kvinnligaarbetskraften har det ordnat så att två kvinnor delar på ett arbete helt enkeltav den anledningen att de har svårigheter att få barnvakt. Följaktligen turasde om att sköta barnen. Då har de inte möjlighet att båda två arbeta heladagen, ulan de delar på ett arbete och har halvtidsarbetande funktioner. Såmycket kan man väl ändå säga att det torde vara enklare för den som arbetaråret runt att klara sig än för den som bara arbetar halva året. Jag tycker skall föra in även den synpunkten och inte bara diskutera deheltidsarbetande. Jaghar frågat mig hur man från sida så generöst har kunnat ge sinauktorisation till att slå på de extra i skattesänkning iinkomstlägen mellan 65 000 och . Jag har för egendel inte hittat något svar på den frågan. Det är möjligt att kange mig ett svar -jag väntar med spänning på det. Jagskulle emellertid vilja rekommendera att tänka över det härproblemet en gång till. ser det ut som om har sålt sig lillsina borgerliga bröder som företräder de bättre betalda i sam- hållet, genom attcenterpartiet i sin tur får en extra skattesänkning på . till jordbrukareoch småföretagare. Jag tänker här på den höjning av det fria beloppet för egenavgiften- inkomster . skall vara befriade från arbetsgivaravgift -som ligger i regeringsförslaget. Detta okristliga byte är sakligt sett omöjligtatt försvara. Vihöjer socialavgiften för att frigöra pengar till statskassan. Den höjningen avsocialavgiften möjliggör en skattesänkning. Alla får denna skattesänkning,löntagare, jordbrukare och företagare. Skattesänkningen relaterar till deårsinkomster som de deklarerat för. En jordbrukare som tjänar sina 50 000 elleren småföretagare som tjänar sina 50 000 får exakt samma skattesänkning som enlöntagare som tjänar sina 50 000. Detsamma gäller vilken inkomst som helst.Löntagaren betalar sin del av statens kassaförstärkning genom att den höjdaavgiften konsumerar utrymme när han skall förhandla om sin lön.Egenföretagaren har att göra samma prestation som löntagaren genom att betalasin socialavgift eller arbetsgivaravgift. Genomatt nu höja frigränsen för avgiften från 18 000 till 30 000 av den egnaföretagarens årsinkomst tillerkänner man jordbrukare och egenföretagare 480kr. i extra skattesänkning, utöver den skattesänkning som alla övriga i sammainkomstläge som jordbrukaren och företagaren får. Det här arrangemanget innebären specifik favör för en viss grupp av landets medborgare. Jag föreställer migatt det är delta arrangemang som gjort berett att satsa en halvmiljard extra på en skattesänkning som maximalt slår igenom för folk iinkomstlägen där man inte hittar alltför stor procent av centernsväljarunderlag. Låtmig, herr talman, ytterligare anföra några synpunkter på den nu varslade ochbeställda indexregleringen av skatteskalan. arg ledare under ? gick Svenska Dagbladetföregående vecka på ledarsidan till attack mot ett uttalande från ledaren förtjänslemannakartellen, PTK, som givit luft åt vissa funderingar om attindexreglera lönerna. Där hette det: "Vadså beträffar framtiden må det - utan att mera ingående diskussioner las upp nu- vara motiverat med en varning mot indexreglering, som vi lyckatsundgå här i landet. Metoden har alltid starkt påmint om konsten att lyfta sigsjälv i håret. Anta t. ex. att vi råkar ut för stora fördyringar utifrån genomen ny oljekris av arabisk modell. Det betyder en ökning av priserna pånyttigheter, som vi inte kan undvara, och inskränker därmed konsumtionsutrymmettotalt sett. En sådan förändring skulle, om lönerna var indexreglerade, ledatill att dessa höjdes lika mycket som priserna. Men därmed är ju inte detekonomiska balansproblemet på något sätt uppklarat, snarare tvärtom." Ledarskribentenpåvisar alltså det i och för sig riktiga förhållandet att om vi råkar ut förprisstegringar utifrån som en extra belastning och kompenserar oss för detta,så lurar vi oss själva, då vi som folkhushåll helt enkelt har att betala dennaextra belastning. Det är således en utgift för folkhushållet som sådant, vilkenhushållets medborgare näppeligen Sänkningav den statliga inkomstskatten, m. m. Sänkningav den stadiga inkomstskatten, m. m. kan kompensera sig för, ivarje fall inte reellt. Detär inget fel på den nationalekonomiska analysen i ett sådant resonemang. Dettai och för sig viktiga nationalekonomiska betraktelsesätt är emellertid ipraktiken svårt att efterleva. Vi avläser kostnadsutvecklingen i våra noggrantutarbetade indexskalor, som publiceras i vederbörlig ordning från statistiskacentralbyrån. Dem följer vi med stort intresse och rättar oss efter. Vikompenserar våra folkpensionärer fullt för den fördyring som indexutvecklingenredovisar. Jag har inget minne av alt vi på lönesidan i en sådan här situationansett att endast en partiell lönekompensation för höjda levnadskostnader ärdet riktiga. Jag får gå för att hitta ett exempel härpå, ochdet var när fackföreningsrörelsen nöjde sig med tre fjärdedels kompensationför prisstegringen med hänsyn till att nationens resurser måste sättas in föratt försvara landets neutralitet genom en mycket kostsam beredskap. Medall sannolikhet kommer vi att kompensera både folkpensionärer och löntagare förden prisstegring som index ulvisar också i fortsättningen, även om en del av denprisstegringen beror på att nationen måste betala mera för importen avstrategiska råvaror. Resultatet av detta blir naturligtvis ett visst inslag iinfiationsekonomin som en regering då har att försöka bromsa med en stramfinanspolitik och en stram kreditpolitik. Om man i delta händelseförlopp ävensätter in indexreglerade skatteskalor, dvs. automatiskt kompenserarmedborgarna skattemässigt för en sådan pågående utveckling på pris- ochlönefronten, kan jag inte finna annat än att detta utgör ytterligare en pinnepå infiationsbrasan. Indexregleringav löner och skatter, ja, indexreglering överhuvud taget är en snarfagerlösning på ett svårt problem. Man reder inte upp situationen den vägen. Dethar i stället en rent motsatt verkan. De nationer som har provat indexregleradelöner strävar nu att komma ifrån detta system, och de nationer som har införtindexreglerade skatter - det rör sig om en eller två i den industrialiseradevärlden - är också på marsch ut ur detta system. Det är oförklarligt att den borgerligaregeringen har bundit sig så hårt i valrörelsen att den nu anser sig förpliktadatt införa ett skattesystem där både erfarenhet och - jag vågar också säga -sunt förstånd talar för att man bara gör svårigheterna etter värre. Jaghar citerat Svenska Dagbladets ledare helt enkelt därför att jag tycker attlogiken borde ge vid handen att man vid en noggrann eftertanke är likareserverad mot indexreglering på skallesidan som tidningen är på lönesidan. Budgetministernpåstod i sitt förslag att han med uttagandet av 1,5 96 i ökade socialavgifter,dvs. en kassaförstärkning på något så när noga räknat 2 700 miljoner,totalfinansierar ett skatteförslag som med de påslag han nu har gjortöverstiger 6 miljarder. Hur går detta ihop? Del tycks finnas någon dimmig ochicke redovisad kalkyl som visar att progres-sionseffeklen i den statligaskatteskalan vid en rimlig lönehöjning ger sådana extra statsinkomster att ettgap på ca 3,5 miljarder fylls ut. Jag bestrider detta. Närvi har talat om kostnaden för skattesänkningen resp. tillskottet tillstatskassan via höjningar av socialavgifterna har vi räknat i bruttobelopp,och jag tror detta stämmer väl överens med det slutliga resultatet. Deeventuella tillskott som progressiviieten i skatteskalan skulle ge vid enfortskridande lönehöjning balanseras helt av att avgifterna är avdragsgilla,vilket också har understrukit. 50 96 av avgifterna går jutillbaka till företagen genom avdragsrätten. Följaktligen blir nettoinkomstenlill statskassan av socialavgifterna betydligt blygsammare än de bruttobeloppsom vi rör oss med. För att få full kompensation behövs skatten påprogressionseffekten. Dethar understrukits från denna talarstol att om det skulle vara såförnämligt inrättat att vi skulle kunna räkna med dessa goda resultat av attprogressiviieten i skatteskalan ger dessa extra skatteinkomster, då borde virimligtvis ha kunnat avläsa detta under de nu gångna åren . Vi hartvärtom - som underströk -tvingats att trots en mycket hårdsparsamhet öka den statliga under-balanseringen praktiskt taget år . Jagförsäkrar att budgetminister kommer att behöva de i ökadeavgifter om han med anspråk på att vara trovärdig skall tala om entotalfinansiering. Han kommer att behöva dessa 3 miljarder, som han av någonför mig oförklarlig anledning anser sig kunna vara utan. Nukan det naturligtvis tänkas - även om det skulle överraska - att längre fram kommer att servera oss en budget som klart redovisar att vihar råd med den här skattesänkningen på drygt 6 miljarder utan att kräva fullkompensation och att budgeten ändå kommer att framstå som en stram budget,präglad av en stark finanspolitisk uppfattning. Vi får se det om några veckor.Skulle emellertid - något som jag förmodar är mera troligt medhänsyn till en del offentliga uttalanden som gjorts av enskildaregeringsledamöter - inte redovisa dessa lysande resultat i sitt förstlingsverksom sparsam budgetminister, vore en full finansiering, såsom jag serproblemet, bestämt att föredra från statsfinansiell synpunkt. Ettvidhållande av den gamla uppgörelsen skulle dessutom inte ha kompliceratavtalsrörelsen, något som blir en ofrånkomlig följd av . Pengar kommer herr budgetministern att behöva -hans kolleger i regeringen likaså. Sysselsättningen skall vi klara, och detkostar stora pengar - jag hoppas att vi inte skall behöva tvista så mycket påden punkten. Matpriserna kommer att höjas, vilket alltid är oroande för delägre inkomsttagargrupperna. Tillgången på pengar i statskassan avgör graden avmatprishöjningarna. Kapitalmarknaden i vårt land får inte helt tas om hand avstaten för att klara underskottet i budgeten. Vi har andra seriösa och legalaintressen som skall ha sitt. Det skall byggas bostäder i det här landet, och deskall lånefinansieras. Sänkningav den statliga inkomstskatten, m. m. Sänkningav den stadiga inkomstskatten, m. m. till långa krediter. Despecifika branschproblem vi möter kommer att kräva lokaliseringsinsatser somfrestar på statskassan. Kommunerna i sitt beråd och inför kravet påskattehöjningar kommer att vilja anlita lånemarknaden i dess långa form. Dennya regeringen torde redan ha fått erfara en del av vad jag här talat om, och denkommer ständigt att få nya påminnelser härom. Jagtror inte heller att vi kan klara en sådan här situation via se-delpressarna.Den nation som sätter det i system vaknar upp i en hårdhänt verklighet. Påsamma sätt har också utlandslånen sin bestämda begränsning, även om jag medförvåning i en nyligen publicerad broschyr läste hur fyra ekonomertycks ha kastat alla hämningar i del avseendet. Varför- jag kommer ständigt tillbaka till den frågan - avstår regeringen och varföravstår ifrån alt i det här lägel förstärka statskassan med irunda tal 3 miljarder, i synnerhet som man därmed skulle ha fått en lugnareatmosfär på den svenska avtals- och lönemarknaden? Finns det nu andra vägar?Även det kommer väl att bli uppenbart. Frånregeringssidan annonserade i början - det var litet djärvt -höjning av momsen. Jag har senare kunnat konstatera att man numera tydligen ärlitet mer tveksam huruvida det är den rätta framgångsvägen. Manhar vidare annonserat en höjning av energiskatten. haruppmärksammat och kommenterat detta. Kan det vara så logiskt och riktigt attdag efter dag gå ut och tala om hur den svenska exportindustrin harsvårigheter att klara sig, hur man tappar marknadsandelar, hur kostnadslägettvingar oss att spela en ringa roll i den internationella konkurrensen ochsamtidigt säga att vi kanske bör skaffa pengar genom att höja energiskatten?Det är ändå på det sättet att just exportindustrierna är de mestenergislukande. Jag får inte det att gå ihop. Ger man sig på energiskatten, såmå man väl göra det i sin inkonsekvens. Men jag försäkrar att det inte finnssärdeles mycket pengar att ta där. Manhar vidare talat om de sedvanliga skatterna på tobak, sprit och sådanaartiklar. Där följde vi upp skattemässigt den allmänna prisutvecklingen undermin tid såsom finansminister. Jag kommer inte att protestera omherr Mundebo fortsätter i den takten. Men jag kan försäkra att det finns vissagränser också här. Erfarenheten visar nämligen att höjningenav beskattningen av dessa varor har mer en optisk än en reell effekt.