prot · G009147 · 1976-12-31 00:00:00 — Menden statsfinansiella och samhällsekonomiska effekten är entydig: staten ochkommunerna berövas i skatteinkomster på grund avden starka inflation Någonanvisning om hur detta skall läckas ges inte i propositionen. Manfår därmed en bild av den borgerliga finanspolitiken som är närmast svindlandei sin obegriplighet. - det år då vi fortfarande känner avlågkonjunkturen, då minst 50 000 jobb försvinner ur industrin - då höjs momsenför alt öka statsinkomsterna och förstärka budgeten med ungefär 3,5 miljarderkronor. Men 1978 - det år då vi enligt allmän bedömning får en godexportkonjunktur, då vi sannerligen behöver allt utrymme för alt kunna utnyttjakonjunkturförbällringar - då skall statens inkomster och statens budget på nyttförsvagas med ! Om godkänner den har uppläggningen, om den avstår från attmarkera all också borgeriig skattepolitik måste skötas med något mått avsamhällsekonomiskt förnuft, har den bäddat för nya ryck i den ekonomiska politikenoch för nya obehagliga överraskningar för svenska folkel. Att i ett och sammabeslut höja skatterna ena året med risk för arbetslöshet och sänka dem nästa årmed risk för fortsatt inflation, det verkar - förlåt mig, herr talman! - heltenkelt inte klokt. Det borde vara en kär plikt för de regeringsrepresentantersom deltar i den här debatten au klargöra om delta är den skattepolitik mantänker föra - höja skatterna och sänka dem . Eller om man har föravsikt alt genom andra skattehöjningar kompensera statskassan för deföriuster staten gör på indexregleringen - och i så fall vilka skaller somskall höjas. Budgetministern har ju högtidligen lovat all innehållet iskattepolitiken god lid i förväg skall redovisas för folkel. har regeringenett utmärkt tillfälle att infria det löftet. Behovetav upplysningar på den här punkten blir ännu mera uppenbart, när man tar del avregeringens bedömning av den slalsfinansiella utvecklingen på iden s. k. långtidsbudgeten. Regeringens slutsats blir där - och den förefallerhelt riklig - att budgetunderskott av den storiek som långtidsbudgeten fr. o.m. /79 visar inte kan accepteras. Därför måste, säger man,skatte- och avgiftsandelen av bruttonationalprodukten höjas. Eller, för attanvända ett ord som före regeringsskiftet var synnerligen frekvent i borgerligttal, skattetrycket måste stiga väsentligt . Det är regeringensbesked. Motden bakgrunden är det ännu mera anmärkningsvärt att regeringen planerar enautomatisk och kontinuerlig försvagning av statsfinanserna viaindexregleringen. Det är i hög grad effekterna av denna indexreglering, somskapar den ogynnsamma statsfinansiella utvecklingen enligt långtidsbudgeten. Detär bara en slutsats som är möjlig. Regeringen planerar en skattepolitik, somsystematiskt ger de högre inkomstlagarna stora lättnader i inkomstskatten menåstadkommer åtstramningen av statsfinanserna genom att skärpa andra skatter.Och de skatterna fungerar i allmänhet på motsatt sätt, dvs. den tyngsta bördanfår bäras av lägre inkomsttagare. Desamhällsekonomiska perspektiven är otvivelaktigt sådana, alt en stram ochåterhållsam finanspolitik blir nödvändig . Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Men om en sådan politikskall kunna vinna ett brett stöd krävs att bördorna av åtstramningen fördelasrättvist. Det sker inte med indexreglerade skatter och ett skattetryck somhöjs på andra vägar. Dessutom är det stor risk att indexregleringen permanentarinflationen. Därför borde hela idén förvisas till avdelningen för politiskahugskott. Socialdemokratinhar i opposition funnit anledning rikta allvarlig kritik mot regeringen fördess ekonomiska politik. Vi anser att regeringen gjort svåra misslag som skadatden svenska ekonomin. Den har nonchalerat våra varningar. Den har utan sakligprövning avvisat våra förslag till alternativ politik. Men inte på någon punktter sig regeringens hantering så oförsvarligt ansvarslös och farlig som när detgäller inflationen. Historien är här en även för denna regering märklig serieav löftesbrott och cynismer. Före valet lovade man krafttag mot inflationen. 1regeringsförklaringen saltes kampen mot inflationen i första rummet. Och ijanuari lovades en väsentlig dämpning av inflationstakten till 6 96 . Menverkligheten uppförde sig på ett annat sätt. Under årets fyra första månadersteg konsumentpriserna med . Dagligvarorna, dvs. livsmedeloch andra nödvändighetsvaror, steg . Denhär utvecklingen borde ha oroat regeringen av flera skäl. För det första harhittills inga mer väsentliga kostnadsökningar drabbat företagen. I ställetvar det i många fall fråga om rent inflatoriska prishöjningar. Detdokumenterades av alt enligt pris- och kartellnämndens rapporter ett 50-lal avvåra större företag genomfört betydande prishöjningar med förväntade men inteinträffade prishöjningar som motiv. Med andra ord, prishöjningarna gjordes föratt förbättra lönsamheten. Fördel andra innebär de här prisstegringarna all inflationstakten nu är väsentligtstörre i än i vår omvärid. varinflationstakten i , omräknad på årsbas, 14,5 96. I genomsnitt för helaOECD-områdel, dvs. de västliga industriländerna, var motsvarande siffra 11,. Det är bara fyra industriländer som har en högre takt i prisstegringarnaän : , , och . Alla de övriga har enlångsammare prisslegringstakt. Det här är ett klart brott mot tidigare, då densvenska prisstegringen i allmänhet låg under genomsnittet för industriländerna. Mentrots dessa oroväckande tendenser har regeringen inte företagit sig något föratt få kontroll över prisutvecklingen och bekämpa inflationen. Det man gjorthar i allmänhet haft motsatt effekt. Man har fört en lättsinnig finanspolitik,som drivit på inflationen. Man har genomfört en devalvering, som tydligenkommer att misslyckas i alla avseenden utom ett - att öka taklen iprisstegringarna. Och man har ytterligare eldat på genom att höja momsen. Regeringenhar inte heller utnyttjat del instrument som står till dess förfogande iprisregleringslagen. Man har avvecklat prisstopp, man har upprepade gånger sagtnej till propåer från statens pris- och kartellnämnd att på särskilt utsattaområden ingripa med prisstopp eller andra åtgärder. Det allmänna prisstopp som infördes fram lill momshöjningen ter sig helt meningslöst. Iapril steg priserna, med prisstopp och allt, lika myckel som de tre föregåendemånaderna. Detenda regeringen egentligen företagit sig är att utan ens en ursäkt lill landetslöntagare och konsumenter i komplelteringspropositionen tala om att inflationennu blir "i storieksordningen" 10 96 i stället för de 6 manförespeglade oss i budgetpropositionen . I övrigt uppträder mansom om man trodde all inflationen bekämpas bäst om man tiger ihjäl den. Därförägnas inflationsproblemet knappast någon uppmärksamhet i den revideradefinansplanen. Därför intar finansutskottets borgeriiga majoritet en kompaktlystnad i det här avseendet. Läser man bara deras betänkande kunde man tro attvi inte ens har något som heter priser i . GöstaBohman, som mer än de flesta andra har etl förflutet på det här området, hartrots allt visat sig en smula besvärad över sin roll som regeringen . Han har framför allt ägnat sig åt borlförklaringar. Han harpåstått all inflationen inte blir större än . Men det är intesant. Allt lyder på alt vi 1977 får den värsta inflationen . Han harockså påstått att priserna i inte stiger mer än utomlands. Men det ärinte heller sant, som jag visade . Dessutom,, oberoende av hur vår inflation slår sig vid jämförelser bakåt itiden eller med utlandet, så finns det ingen rimlig proportion mellan dennuvarande infiationstakten och den agitation och hans parti förde ide lyckliga dagar då man befann sig i oppositionsställning. Omjag inte fruktade att skulle bojkotta också kammare -jag vill trots allt ha honom kvar som debaltpartner - skulle jag i vårbildapparat visa en av valaffischer. Den, där moderatasamlingspartiet lovar krafttag mot inflationen och visar hur enkelt det skallordnas. Jagkan förstå om inte vill bli påmind om sina vallöften. Denna oviljahar blivit en kollekliv egenskap hos regeringens ledamöter. Men skillnaden iambition och vilja lill handling före och efter valet är så påfallande i herrBohmans fall, att hans uppträdande i den här frågan är närmast obegripligt. Passivitetengentemot infiationen är. svår au förstå också ur en annan synpunkt. Regeringenhar gjort kostnadsutvecklingen, dvs. egentligen löneutvecklingen, inomindustrin lill något av ett huvudnummer i sin ekonomiska politik. Man har ägnatstor energi åt att angripa landets löntagare, som för sina alltför höga lönerfått skulden för merparten av våra ekonomiska problem. Och av den revideradefinansplanen framgår att regeringen bygger en stor del av sina framlidsbedömningarpå förhoppningen att lönekostnadsutvecklingen kraftigt skall dämpas. Små lönehöjningarskall återge industrin den konkurrenskraft, som regeringen Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Jagmåste därför fråga regeringen och dess talesmän: ni verkligen på detta?Tror ni att det med tvåsiffrig inflation, med sänkt levnadsstandardför fiertalet av landels löntagare, går alt i ett slag stabilisera löner ochkostnader? Inser ni inte all förtroendet allvarligt har skakats för den politikoch den regering, som ena månaden säger att priserna skall stiga ochnästa månad säger att de skall stiga med 10? Förstår ni inte att erinflationspolitik är det värsta hotet mot våra möjligheter att i framtidenstabilisera kostnaderna och stärka ekonomin? Underden kommer prisstegringarna all rulla vidare. I går höjdespriserna på dagligvaror i handeln med . kommer matenatt stiga ytteriigare i pris, när landets jordbrukare skall ha sinkompensation för inflationen. Sedan lär förelagen börja fundera på ytterligareprishöjningar, när man räknat fram de nya lönerna. Dessutom tordedevalveringens inflationseffekter ännu inte ha slagit igenom till fullo. Detförefaller därför långt ifrån otroligt att priserna på livsmedel och andradagligvaror kommer alt vara högre än vid åretsbörjan. Och har vi bara kommit igenom första halvan av . 1debatten om momspropositionen frågade jag budgetministern vadregeringen tänkte göra efter och om man också i fortsättningenskulle acceptera att priserna stiger . Han hade inte mycketatt säga därom annat än att regeringen skulle arbeta med skärptprisövervakning. Omdelta blir svaret också , vill jag ge regeringen etl allvarligt menat råd.Börja då med att ge prisövervakningen en rimlig chans att fungera! Sluta uppmed ert ständiga försvar för företagens prishöjningar! Ge SPK ett rejält stöd idess arbete genom att på nytt aktivera samhällets prispolitik. har ni,trots alla uttalanden om s. k. intensifierad prisövervakning, i verklighetenförsvagat den här verksamheten genom en total passivitet även i fall däringripanden varit uppenbart befogade. Inriktasedan prisövervakningen så att den hindrar förelag, som redan höjt prisernadärför all man väntade sig lönehöjningar, att höja dem en gång till, den härgången därför att lönerna faktiskt höjts. Se också till att prisstegringar intefår ske bara till följd av icke avtalsenliga lönehöjningar! Inför också detprisstopp på byggnadsmateriel som vi socialdemokrater begärt! Omregeringen fortsätter att passivt acceptera fortsatt inflation, tar man på sigett tungt ansvar för den framtida styrkan och stabiliteten i vår ekonomi. Menman visar också en uppseendeväckande likgiltighet och cynism inför dem som drabbasav inflationen. I finansplanen råder man människorna att ta av sitt sparandeför att hålla uppe sin levnadsstandard. Man måste fråga sig, vilket rådregeringen har att ge alla dem som inte har något sparande all ta av! Hur skallde klara sin levnadsstandard? Regeringens uppträdandehittills i den här frågan har gett oss fog för misstanken att inflationeni själva verket inte alls är regeringen så förhatlig - att man medvetet tagitinflationen i sin tjänst för att pressa ner efterfrågan och konsumtionen.Möjligen föreställer man sig också att litet inflation behövs för att förbättralönsamheten i näringslivet. Ekonomiministern har förnekat detta. Men här räckerdet inte med allmänna bedyranden för att avlägsna våra farhågor. Det krävs också gör något. För en gångs skull måste regeringen försöka förenaord och handling. I en pariamenlarisk demokrati är det oppositionens uppgift att kritisktgranska regeringens arbete. Det är också en skyldighet - inte minst mot deväljare som gett oppositionen sitt förtroende. Regeringens sätt alt skötalandets ekonomi har otvivelaktigt gett oss socialdemokrater rika tillfällen attfullfölja denna uppgift. Men vi har inte nöjt oss med all kritisera. Vi harhela tiden försökt bygga under våra kritiska synpunkter med konkretaalternativ. Dennavår verksamhet har inte behagat regeringen. talar ommissnöjespolitik och efterlyser nationell samling. talar omoppositionen som skäller. talar om vildsinta socialdemokrater sominte vill samarbeta. Vidriksdagens behandling av momspropositionen tog ett nytt grepp. Idebatten lät han hälsa från finansutskottets borgeriiga majoritet alt man medtillfredsställelse skulle se att vi i finansutskottet kunde föra en breddiskussion med syfte alt nå fram till samlande lösningar för den ekonomiskapolitiken. Men en sådan diskussion skulle vi socialdemokrater, enligt herrMolin, ha avvisat. Eftersom finansutskottets ordförande tagit sig före att här i kammarenredovisa en diskussion i utskottet - som visserligen aldrig ägt rum - skall jagla mig samma frihet genom att redovisa en diskussion som faktiskt har ägt rum ifinansutskottet. Efterdebatten om momspropositionen tog vi socialdemokrater upp den invit som viansåg att utskottets ordförande något överraskande avgivit. Vi erbjöd oss attgå in i en bred diskussion om den ekonomiska politiken, bl. a. om hurinfiationen skulle kunna bekämpas och finanspolitiken föras på något längresikt. Jagtvingas konstalera alt delta erbjudande inte alls möttes av dentillfredsställelse som utmålats av . Det avvisades blankt. Klarastuttryckte sig talesman, , som förklarade att idel här utskottet diskuterar vi inte - här voterar vi. Detskulle faktiskt intressera mig, herr talman, att höra de borgerligapartiledarnas kommentarer till den metod att nå politiskt samförstånd somanvisas av deras partirepresentanter i finansutskottet - möjligen också att fåsvar på en fråga: Vad tjänar allt ert tal om samling och samförstånd till närni så uppenbart bara accepterar samförstånd på era villkor? Och era villkor -det är en tyst och tigande opposition, som inte besvärar med frågor och debatt.Men om det är en sådan oppositionspolitik ni anser att det här landetsregering behöver, då får ni Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. vänta till dess att nisjälva kan bedriva den. Jagyrkar bifall till de socialdemokratiska reservationer som är fogade vidfinansutskottets betänkande. HerrHERMANSSON (vpk): frågade i slutet av sitt anförande vilka råd regeringen haratt ge de människor som genom prisstegringarna tvingas skära ner sinlevnadsstandard. Jag vill påpeka att den borgerliga pressen, alltsåregeringsorganen, just nu vimlar av goda råd om hur vi skall göra för att levabilligare - när vi nu drabbats av regeringen ekonomiska politik. Jagciterar ur gårdagens nummer av en stor kvällstidning: "Baka själv, köpreakläder, diska håret, tälta, köp begagnade cyklar, spola landkrämen, ät gröt,mät lägenheten, använd kottar, plocka bär" osv. Vi erbjuds av dennatidning generöst 40 tips för hur vi skall dra oss fram under den borgerligaregeringen, och - märk väl - detta är inget skämt från det storaregeringsorganels sida, ulan blodigt allvar. Hur vi allesammans här i Sverigeskall följa det goda rådet att köpa begagnade cyklar avslöjas dock inte. Deminnesgoda kopplar säkert till det år, när allmänheten påliknande sätt fick goda råd om hur svångremmen skulle dras åt och vilka födoämnensom var speciellt skadliga för hälsan. Det var alltid de som det var mest ontom. Har det då brutit ut krig igen? Nej, men den borgerliga regeringens politikhar brutit ut. Regeringen hävdar att det behövs åtstramning och nedskärning avden privata konsumtionen. borgerliga majoritet är heltöverens. Man påstår helt frankt att socialdemokraterna har samma uppfattning.Det enda som skiljer skulle vara metoderna. Debatten får väl visa om dettapåstående är sant eller inte. RegeringenFälldin använder sig främst av devalveringen och höjningen av mervärdeskattenför att åstadkomma den prisstegring, som enligt planerna skall leda till sänktareallöner och sänkt levnadsstandard för majoriteten av landets invånare, dvs.lönarbetarna. På 1930-talel, under den stora ekonomiska krisen, gick det inteatt på samma sätt med användande av prisstegringsvapnet sänka reallönerna förarbetare och tjänstemän. Monopolen hade inte samma styrka, den ständigainflationen hade ännu inte drabbat det kapitalistiska systemet. Priserna lågoförändrade eller sjönk t. b. m. under krisen. Då måste arbetsköparna direktpressa ned penninglönerna för att få till stånd den eftersträvade sänkningenav reallönerna. ,i de ständiga prisstegringarnas och den ständiga inflationens tid, räcker detatt arbetsköparna håller tillbaka höjningen av penninglönerna för attreallönerna skall sjunka. Samverkan mellan den borgerliga regeringen ochSvenska arbetsgivareföreningen fungerar också utmärkt. Det blev ett dåligtresultat av avtalsrörelsen för lönarbetarna. Devalvering, höjning avmervärdeskatten, ett avtal som inte ger kompensation för prisstegringarna - del ärde tre viktigaste vapnen i och de borgerligapartiernas gemensamma offensiv mot arbetare och tjänstemän. Frånborgerligt håll bedriver man en brutal klasspolitik. Man söker skyla över dettamed tal om alt "vi konsumerat för mycket" och att "vi därförmåste hålla tillbaka den privata konsumtionen". Vilka "vi" harhaft för hög konsumtion ? Är del låglöne-arbetarna,pensionärerna och barnfamiljerna, dvs. de grupper som drabbats hårdast avregeringens prishöjningspolitik? Nej, det finns inga som tillhör de gruppernasom själva anser att de haft eller enligt några objektiva mått kan påstås hahaft för hög konsumtion. Sverigeär ett klassamhälle. Den svenska ekonomin styrs inte av några samhällsmål. Denstyrs av ägarna till kapitalet, de som äger produktionsmedlen och tar frukternaav det arbete som andra utför. I finns ingen folkhushållning. Men dennaborgeriiga myt om folkhushållningen, som och andra ekonomer förlänge sedan avslöjat och kritiserat, är det som präglar hela betänkandet frånfinansutskottet. Och under denna folkhushållningsmask sänker den borgeriigaregeringen i samverkan med medvetet lönarbetarnas reallöneroch levnadsstandard. Däremotdrabbas inte höginkomstlagarna, de stora förmögenhetsägarna, spekulanterna, destora kapitalägarna. Regeringen driver en politik som breddar och fördjuparklassklyftorna. Den höjer priserna på varor och tjänster som konsumeras av debreda massorna; alla dessa prisstegringar slår hårdast mot dem som har delägsta inkomsterna. Den ger miljarder och åter miljarder till storföretagen.Regeringens politik omfördelar alltså inkomster och förmögenheter till nackdelför dem som redan har litet, lill fördel för dem som redan har mycket. Regeringenstalesmän försöker göra gällande att detta är en nödvändig politik, ja, t. o. m.att detta är den enda möjliga politiken. När vpk kräver alt man skallindexreglera barnbidragen, att man skall ha prisstopp på alla dagligvaror underhela 1977 och att man skall öka bostadsbyggandet, för alt nämna några av dekrav vi ställt, då påstår finansutskottet helt falskt "att man önskarställa sig vid sidan vid utformningen av de praktiska vägarna att lösa deproblem svensk ekonomi har". är alltså den enda väg deborgerliga i finansutskottet kan tänka sig och som de betraktar som"praktisk". Ja, praktisk är den utan tvivel för monopolen och deövriga som tjänar på prisstegringarna. Men tro inte att ni får majoriteten avsvenska folket att gå med er på den vägen! Ni sår vind, och ni kommer attskörda storm! Finansutskottethar hittat på att kalla den borgeriiga regeringens och arbetsköparnas politikför "en anlicyklisk, arbetslöshelsbekämpande politik" och inbillarsig tydligen att den därmed blivit omöjlig att kritisera. Att man skall sökamildra de ekonomiska krisernas verkningar genom att stat och kommun ökar sinautgifter är ju annars ingenting nytt. Det praktiserades, under hårt motståndfrån vissa borgerliga kretsar, redan Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Nyare är däremotde borgerliga partiernas linje att man skall skära ner lönarbetarnas reallöneroch levnadsstandard när ett ekonomiskt uppsving anses rycka närmare. Linjen ärfelaktig och skadlig ur fiera synpunkter. Dels därför att den innebär ettangrepp mot lönarbetarnas levnadsstandard, som måste tillbakavisas, delsdärför att den hotar en viktig drivkraft i det ekonomiska uppsvinget. Densvenska kapilalistklassen, dominerad av monopol och storfinans, tycksemellertid nu vara inställd på att skära ner den industriella apparaten inomSverige och fiyttar en allt större del av sina kapitalinvesteringar utomlands.Den borgerliga regeringen lånar sig villigt till denna anli-nationella politik,som sätter de stora multinationella koncernernas intressen över det arbetandefolkets och nationens. Allt starkare koncentration inom näringslivet -jagerinrar om fusionerna mellan och , KemaNord och Nitro Nobelsamt Datasaab och Stansaab bara - och fortsattindustriutflyttning, det är den verklighet som skapades efter löftena omdecentralisering och om 400 000 nya jobb. Det är i den verkligheten regeringenspolitik för reallönesänkning skall ställas in. Mantalar alltså om "anticyklisk politik", men man glömmer att ekonominfortfarande inte har gått in i någon uppsvingsfas. Varför skall då den privatakonsumtionen för lönarbetarna, för folkpensionärerna, för barnfamiljerna skärasned? Den politik man genomför stämmer ju inte ens med regeringens egenfelaktiga teori. Ytterligareen förklaring till varför denna teori är felaktig är alt den ekonomiska kriseninte är enbart konjunkturskapad. Den har starka långsiktiga, strukturellainslag. Som vpk fiera gånger tidigare påpekat i de ekonomiska debatterna finnsdet i den svenska ekonomin långsiktiga negativa tendenser som gjort sig alltstarkare gällande. Det är det växande antalet människor som ställts utanför denordinarie produktionsapparaten, dvs. de som är registrerade som arbetslösaplus de som sysselsatts av arbetsmarknadsmyndigheterna och somförtidspensionerats eller erhållit sjukbidrag av arbetsmarknadsskäl. Derasantal har starkt tillväxt och uppgår nu till ca 300000, vilket motsvarar hela 7 96 av den totala arbetsstyrkan i landet. Enannan förklaring är den tilltagande och ständiga prisstegringen ochinflationen, som väntas nå en rekordsiffra av minst 12 96. Det är dessutomen undan för undan avtagande takt i ökningen av produktion och nationalinkomst.Dessa långsiktiga företeelser motverkas ju inte av en nedpressning avkonsumtionen och reallönerna, som är regeringens politik. Regeringens politikbygger tvärtom under dessa negativa tendenser. Endålig politik kräver många ursäkter. Som ytterligare skäl för nedskärningen avden privata konsumtionen anför regeringen att devalvering och prisstegringskall ge utrymme för och befordra en ökning av exporten. Finansutskottettvingas nu emellertid medge att de svenska exportkapitalisterna inte sänktsina priser i utländsk valuta efter devalveringen. Att de skulle göra dettaoch därigenom befordra en exportökning var ju ett av regeringens avgörande skälför devalveringen. Inom en rad viktiga branscher har priserna tvärtom höjts isvenska kronor. Export-kapitalisterna kapar åt sig ökade vinster pådevalveringen. Lönarbetarna, pensionärerna och barnfamiljerna får sänktlevnadsstandard genom devalveringen. Del är regeringen ekonomiskapolitik. Tillfrågan om utrikeshandelns utveckling bör det f ö. anmärkas, att det inte allsär i varuhandeln som det stora underskottet i bytesbalansen uppstått. Ökningenav exporten i löpande priser har hållit relativt jämna steg med ökningen avimporten.