prot · G00931 · 1976-12-31 00:00:00 — Dettauttalande som chef gjort har väckt besvikelse i vida kretsarhos folk som seriöst jobbar för atl klara problemen. Jag förstår dem. Omintervjun är rätt återgiven - och det förmodar jag -finns det bara ett ord:skrämmande. Hur skall arbetet bedrivas om vi skall vänta tillskatastrofen är ett faktum? Jaghoppas att uttalandet är ett olycksfall i arbetet. Om så ej vore fallet, skulleallt förebyggande arbete vara meningslöst när det gäller alt försöka klaranarkotikaproblemet. Enligtfärska uppgifter har del i våra större städer aldrig lidigare varil så stortillgång på narkotika som . Exempelvis kan nämnas att det finns rikligtillgång på cannabis, som är de yngres missbruksmedel. Amfetamin förs in ilandet kilovis och åstadkommer inle enbart nyrekrytering av missbrukare utanockså åtskilliga återfall bland de gamla missbrukare som under en följd av årvaril drogfria. Uppgifterfrån personer som arbetar med de här problemen ger besked om hur denkalla verkligheten är. "Sämre än någonsin" är ett svar. "Jag hararbetat med det här men är det bedrövligare ännågonsin." Så låter det från folk som seriöst arbetar mednarkotikafrågorna. I svaret sägs bl. "Cannabisär fortfarande det mest förekommande narkotiska preparatet och är spritt överhela landet. Enligt de frekvensundersökningar som genomförs regelbundet synesdock missbruket av cannabis ha minskat väsentligt i ungdomsgrupperna." Denuppfattningen delas icke av dem som jobbar på fältet. All problemen mednarkotika är omfattande i storstadsområdena, det är bara att konstatera. Jagkan nämna atl i sitter 47 personer anhållna och häktade i dessasammanhang. Det säger en del om det allvariiga läget. Detär beklagligt att den ansvariga myndigheten inte vidtog åtgärder då det bordeha stått klart all heroinet var på väg in i landet. Frågan om heroinet var f ö.uppe lill debatt under vårriksdagen 1975 och även tidigare. Jag delarsjälvfallet socialministerns uppfattning om det allvarliga med heroinet, ochdel lär som sagt finnas ca 2 000 heroinmissbrukare, företrädesvis i Stockholmoch . Att kraftiga åtgärder måste sättas in för all så långtmöjligt komma lill rätta med problemen är självklart. Inarkotikans spår följer en omfattande kriminalitet, som är ytterst allvarlig.Våld, rån och stöld läser vi om i pressen - hänsynslösa brott däroskyldiga människor blir offer för våldshandlingar. Enligtuppgifter från polishåll är exempelvis stölderna av sådan storleksordning attpolisen inte hinner med atl utreda den delen av brottsligheten. Ökningen avbrotten är en följd av behovet av pengar lill narkotika. Priserna på marknadenär höga, och de människor som har hamnat i narkotikaeländet tvingas ju attpraktiskt laget till varje, pris skaffa sig sitt dagliga behov av de härgifterna. Iinterpellationssvaret sägs att "kampen mol narkotika måste föras inommånga olika sektorer av samhället. Insatserna av polisen och tullen ärsjälvfallet av stor vikt. Den fortsatta inriktningen av polisens verksamhetkommer att diskuteras vid en konferens som anordnar idecember. Här har också utvecklats ett väl fungerande internationelltsamarbete. Även i andra internationella sammanhang verkar vårt land aktivt motmissbruksproblemen. De viktigaste insatserna mot alla former av missbruk ärdock åtgärder av förebyggande slag. Till största delen måste del förebyggandearbetet ses på , men vi prövar också möjligheterna atl påverkautvecklingen genom stöd åt särskilda projekt som direkt tar sikte på ungdomar iriskzonen." Herr socialminister, jagdelar naturligtvis helt denna uppfattning. Gruppenav kringdrivande, icke vårdmotiverade missbrukare ökar. För var och en av dessapersoner krävs det åtskilliga arbetstimmar dygnet runt om man skall kunna hysanågon förhoppning att lyckas förändra deras situation. Dengamla vårdfilosofin som ofta framförts och som utgår från att man först skallförändra samhället och sedan klara narkotikafrågan, löser inte problemet ulanman måste göra något . Samhälletsresurser måste inriktas så att man lar hand om de yngsta, de som befinner sig iriskzonen. Delta arbete måste utföras tillsammans med föräldrarna och i närasamarbete med olika samhällsorgan, naturligtvis även polisen, allt iförebyggande syfte. Vivet all narkolikaslaveriet börjar i tidig ålder - är inget ovanligt,även lidigare åldrar förekommer. Sniffning, hasch, och så fortsätter dessabarn in i allt svårare narkotikaproblem. Allasamhällets organ som arbetar med de här frågorna måste ovillkorligen samarbeta- det vill jag kraftigt understryka. Föräldrar, skola, socialvård, polis, tulloch arbetsmarknad samt övriga organisationer har här ett gemensamt ansvar. Görvi inte del blir allt ganska meningslöst. Arbetslöshet, skolleda, dåligamiljöer - allt detta är frågor som måste lösas. Enmeningsfull fritid byggd på våra barns och ungdomars individuella intressen -del må gälla idrott av olika omfattning, hobbyverksamhet osv. - har storbetydelse. En meningsfull fritid är enligt min och mångas uppfattning viktigoch ingår som en värdefull del i det förebyggande arbetet för att komma tillrätta med narkotikaproblemet. Inteminst viktig är den medicinska forskningen inom området. Så har man t. ex.under senare lid ej uppehållit sig så mycket vid de medicinska skador som brukav cannabis, amfetamin och övriga preparat kan medföra. Jag uttalar därförförhoppningen att socialministern stöder forskningen inom della område. Som enföljd av forskningsresultat förväntar jag mig all även frågan omnarkotikamissbruk och körkorlsin-nehav blir utredd. Jagdelar uppfattningar och önskemål som framförts i narkoiikade-batten, au bl. a.lagstiftningen måste utformas så, alt samhället får möjlighet alt ingripa påett tidigt, stadium i sjukdomsutvecklingen, inte som först sedan del oftastblivit . Ju tidigare behandlingen sätts in, desto bättre chans allbryta en påbörjad narkomanisering. Delär viktigt alt del finns ett stort antal lämpliga fosterhem för långtidsvårdav narkotikaskadad ungdom. Fosterföräldrarna måste ges skälig ersättning fördet ofta mycket påfrestande och slitsamma arbetet med problemungdom. Försökall så långt del går hålla vissa skolor, ungdomshem, ungdomsgårdar ochungdomsvårdsskolor helt narkotikafria och försök sedan atl behandla missbrukarnai små grupper. Föralla åldrar och kategorier av missbrukare och narkomaner, oavsett om de vårdasinom sjukvården, barnavården eller kriminalvården, krävs en mycket omfattandeoch effektiv eflervårdsorganisalion med ulskriv-ningshem, inackorderingshem,kuratorer etc. Utan en god eftervård är nästan allt det andra bortkastat. Tyvärrmåste det ingå ett betydande moment av fast men vänligt tryck i eftervården.Den som återfaller bör som regel återgå för en förnyad vård period. Sistmen inte minst, glöm inte att vårdperioder kortare än som regel ärvärdelösa vid narkomanibehandling. Herrsocialminister, avslutningsvis vill jag framhålla att jag anser att det icke ärvid skrivbord och i talarstolar man löser detta aktuella och svåra problem utani ett meningsfullt arbete med missbrukarna ute på fältet. Avsvaret har jag fått den uppfattningen att socialministern kommer att driva enoffensiv, kraftfull politik mot narkotikaproblemen i vårt land. Det hälsar jagmed tillfredsställelse. ömåtgärder mot narkotikamissbru -ket Jag ber att få tacka socialministern för svaret på min interpellation. Jagkonstaterar att socialministern liksom vi andra som har engagerat oss i den härfrågan bedömer läget som utomordentligt allvariigt. Det konstaterandet tyder påatt socialministern ämnar föranstalta om effektiva och offensiva åtgärder, föratt använda uttryck. Jagvill till alt börja med konstatera atl del fortfarande, trots att vi har haftnarkotikaproblem i vårt land , inte finns någon 3 protokoll 1976/77:31-32 uppfattning om antaletmissbrukare. Jag tyder socialministerns svar så, alt vi nu i varje falläntligen kan emotse åtgärder för att få en karlläggning av missbruketsomfattning. Skall man lösa ett svårt problem måste man ju till att börja medveta omfattningen av problemet. Därför tackar jag för socialministerns svar påden punkten. Jag hoppas alt vid behandlingen av socialutskottetsbetänkande kommer alt ställa sig bakom det förslag som där framförs. Denandra kritiska anmärkning jag skulle vilja göra är att vi inte heller haranvänt den gångna liden lill all göra en ordentlig utvärdering av de olikabehandlingsmetoder som tillämpas. Del är många förlorade år, som kunde ha använtslill all åtminstone komma så långt som atl dra lärdom av de misslyckanden manhar gjort, och kanske även av de positiva resultat som naturiigtvis haruppnåtts. Jag tycker att socialministerns svar också på den punkten inger vissförhoppning om att vi nu skall försöka planera behandlingarna så all demöjliggör en sådan utvärdering. Jagvill kort erinra om hur del var när psykiatrin var ung. Då visste man ingentingom hur man skulle behandla psykiatriska sjukdomar. Men genom en systematiskutvärdering av behandlingarna fick man fram positiva resultat, som gjort attden vetenskapen nu kan visa icke föraktliga framsteg. Detär emellertid, herr talman, ett ord i socialministerns svar som jag är förvånadöver. Socialministern säger all kampen mot narkotikamissbruket måste"vidmakthållas" på hög nivå. Del ordet ger sken av atl man under degångna åren haft en hög beredskap mol narkotikamissbruket, och denuppfattningen tillåter jag mig att kritisera. Jag menar att den tidigareregeringen inte har varil så offensiv och handlingskr?ftig som många här ikammaren skulle ha önskat. Menjag vill understryka del socialministern sedan säger med hänvisning tillregeringsdeklarationen, nämligen att man måste intensifiera insatserna emotnarkotikamissbruket och inle minst mot missbruket av heroin. På den punktenvill jag instämma i vad lidigare sade. Jag tror inte alls atlmissbrukels omfattning är så begränsad som och dess chef velatgöra gällande. Jag befarar alt en undersökning rörande omfattningen kommer altvisa atl inte bara cannabis, amfetamin och sådana preparat har en vidutbredning över landet utan att lyvärr också heroinet håller på atl sprida sigöver landet och inle alls enbart är begränsat till storstadsområdena. Heroinmissbrukelär, som lidigare underströk, en utomordentligt allvarligföreteelse. Jagär också upprörd över chefs uttalande alt han råderheroinmissbrukarna att försöka ta reda på vad det är de injicerar för att ommöjligl undvika överdoseringar med risk för dödsfall. Del tycker jag är ettcyniskt resonemang. Jag kan inte av svaret se att socialministern ställer sigbakom någonting sådant. Narkotikamissbruketinom kriminalvården, som särskilt nämner, tror jag inte enbartär en resursfråga. Del är klart att del handlar om resurser, är också en fråga om en policy. Jag kan berätta all justiiieuiskottethäromdagen besökte fångvårdsanstalten i . Där talade man om för ossatl man vid de visitationer som man regelbundet gör egentligen inte hittarnågon narkotika, trots att många av de intagna är ständigt narkotikapåverkade.När vi frågade hur del kunde komma sig talade man om att del sker en dagligkontinuerlig tillförsel av narkotika lill anstalten. De får alltså inte mer änvad som går åt för dagen, och därför hittar personalen ingenting när denvisiterar cellerna. Hur kan del vara möjligl atl man har så öppna dörrar på enanstalt som den i - del är ju en sluten anstalt - att de missbrukaresom finns där får en tillfredsställande mängd narkotika? Jagbesökte en annan anstalt . Den hade 47 intagna. När jag vardär gick man igenom klientelet och fann alt 41 av dessa var gravtnarkotikaberoende. När situationen är så besväriig är del ett hån all lala omen rehabilitering inom kriminalvårdens område. Behandlingenär viktig, och det är viktigt all vi får lill stånd en genomtänktbehandlingskedja. Jag håller verkligen med socialministern om att det intefinns något så beklagligt som när de som efterfrågar vård inte får sådan pågrund av bristande resurser. I det hänseendet saknar jag faktiskt en litenkommentar av socialministern om vad man skall göra med dem som inte efterfrågarvård. Del finns ingenting om detta i svaret. Det kanske är förståeligt medhänsyn till den debatt som har ägt rum, men som jag ser det är denstora frågan om man skall låta dem gå under eller om man skall rädda dem. Jagmenar att det är den narkomanvårdspolitik som lidigare har förts här i landetoch som jag hoppas nu kommer att ändras som är inhuman, eftersom den leder lillatt narkotikamissbrukarna hamnar i våra fängelser. Det är inte en vårdpolitiksom jag vill ställa mig bakom, och jag hoppas att inle heller socialministernvill göra del. Del krävs en annan vårdpolitik som är mer human, som är inriktadpå atl göra vederbörande motiverad men också på alt hindra att vederbörande gårunder. Jagskall inte fördjupa mig så mycket mer i detta; jag vill bara understrykavikten av förebyggande åtgärder. Vi är hell överens om della. Del måste bli enrenässans för familjen, och föräldrarna måste få upp ögonen för risken mednarkotikamissbruk. Närjag har tagit del av JO:s ämbetsberätielser under en följd av år har jagkonstaterat atl han då del gäller barnavårdsnämndernas praxis noterar att mångabarn numera växer upp i hem där föräldrarna är alkohol-och narkotikaskadade.Barnavårdsnämnderna ingriper inle ulan låter barnen vistas i dessa hem, vilketgör att de i sin tur får skador för livet. Jag ber socialministern vara vänligall uppmärksamma den problematiken. Det är en tydlig utveckling på gång, ochden måste brytas. Vi måste vara rädda om våra barn. Somherr i sade måste alla goda krafter hjälpas ål. Det räcker inle enbart alt polisen prioriterar narkotikabrotten,även om detta är viktigt och nödvändigt och kommer atl föra med sig all ocksåannan brottslighet kommer atl sjunka. För all uppnå tillräcklig effekt är detnödvändigt all göra insatser på vårdsidan så atl det blir ettsamarbete mellan dessa sektorer. Jagär medveten om att den nya regeringen inte har hunnit ta ställning lill dessafrågor. Jag vill därför uttrycka del önskemålet att den nya regeringen måtteöverväga möjligheten all samordna insatserna mol missbruksproblematiken hosnågot statsråd som på det sättet får en överblick över hela fältet, så alt mandärigenom kan få effektiva åtgärder. Jag tror all det skulle underlätta kampenmol narkotikan - den kamp som jag tror att vi alla anser vara verkligtangelägen, eftersom vi befinner oss i en utomordentligt alarmerande situation. Hert JADESTIG (s): Vi är tydligen överens om att heroinet måste bekämpas. Heroinproblemelär emellertid inle del största narkotikaproblemet och bör således inte brytasloss från den övriga narkotikadebatlen. Cannabisär alltjämt, som redan sagts här, det mest använda miss-bruksmedlet ochcenlralstimulaniia de mest missbrukade injektionspreparaten. Huruvidacannabismissbruket minskat väsentligt i ungdomsgrupperna är tveksamt, herrsocialminister. Statistik om sådana här saker kan vara missledande. Icannabismissbrukets spår har del heroinrökning börjat förekomma.Delta har föranlett doktor , , atl i en artikel iLäkartidningen varna för denna nya missbruksform. Det finns all anledning atlfortsätta med skärpt vaksamhet över cannabismissbru-karna då dessa kan varamycket mottagliga för den tyngre narkotikan. Enviktig detalj i ett överordnat perspektiv är massaspekten, dvs. de ökadeproblem som följer med ett ökande antal narkotikamissbrukare. Det är enfundamental skillnad mellan att bota ett litet antal narkotikamissbrukare påen psykiatrisk klinik och all rehabilitera tusentals som står under infiytandeav en hänsynslös narkotikamarknad och återföra dessa till samhällsgemenskapen.Det är här, som jag ser det, narkotikaproblemets kärna ligger. Om vi summerarkapaciteten vid enskilda hem för narkotikamissbrukare och vid sjukhusklinikerstår det klart att vårdsektorn endast kan la hand om en liten del. Narkotikamarknadenhar blivit en samhällelig maktfaktor. Inte nog med att narkotikasyndikatenintroducerar nya droger på den svenska marknaden och tjänar hundratals miljonerpå hanteringen. Narkotika-syndikaten har infiytande t. o. m. över intagnapå kriminalvårds-anstalter, som där har riklig tillgång till narkotika påkredit. Detta gör att de är skuldsatta när de lämnar fängelserna och tvingasatl återfalla i brottslig verksamhet. Narkotikasyndikaten tillgriper också,efter vad jag har hört, privat rättsskipning för atl nå sina mål. De är alltsåen maktfaktor i samhället. Sålänge det finns en köpstark marknad och så länge vinsterna är fantasihöga,kommer det atl finnas människor som är villiga att ta riskerna Sålänge kommer vi också atl ha en omfattande narkotikabrottslighet, som polisenfår svårt att helt komma till rätta med. Narkotikaproblemenhar länge diskuterats både i massmedia och här i . Men detta harfrämst skett i samband med enskilda spektakulära händelser. har deltotala perspektivet betonats. har inte tagit något överordnat greppom narkotikaproblem och narko-tikapolilik under 1970-talel, t. ex. genom atltillkalla en narkotikapolitisk utredning på parlamentarisk grund. Avsaknaden avdenna parlamentariskt förankrade handfasta styrning av narkolikapolitiken iform av en handlingsplan kan vara en förklaring till att diskussionerna fållröra enskildheter och atl problemen blivit alltmer oroväckande. Jagser narkotikafrågan främst som en inre maktkamp mellan samhället och denorganiserade brottsligheten, en maktkamp som gäller inflytande över människorsliv och leverne, och en ekonomisk marknad. Därförär det också viktigt, såsom har framhållits i denna debatt, att vi får resurserför vård, upplysning, utbildning och förebyggande åtgärder. Allt är sammanvävt,och jag är, herr statsråd, medveten om att del inte finns några enklalösningar. Slalsrådelhänvisar lill att socialutskottet har stött en motion av ochmig, där vi efterlyser ett narkolikapolitiskl handlingsmönster. Ulskoltet hardelvis gått motionärerna till mötes i sill belänkande, och det är glädjande.Betänkandet kommer upp till behandling här i kammaren den . Må detsom socialutskottet föreslår också bli beslut -allt talar fördel,eftersom utskottet är enigt. Låtmig lill sist uttala förhoppningen att socialministern snabbt backar uppmotionen, som syftar lill den övergripande kartläggning som behövs för attåstadkomma en handlingskatalog över snabba och kraftfulla åtgärder. ömåtgärder mot narkotikamissbru -ket Låt mig inledningsvis ge uttryck för min uppskattning av attinterpellationssvaret visar alt socialministern är beredd att med kraft ta itumed den nuvarande situationen på narkotikaområdel. Interpellanterna har redanpå ett utförligt säll redovisat många av de problem som finns, men jag villsöka tillföra debatten en del ytteriigare synpunkter och förslag. Förstvill jag dock som ett exempel på den rådande situationen nämna atl enriksdagskollega för sedan observerade hur en narkoman på en avtrapporna till mitt injicerade narkotika, Jagdellog för drygt en månad sedan i ett symposium som samhälle hade anordnat. Då redovisade en amerikansk expert,pastor 0', hur man i handlade dessa ärenden. Han varansvarig ledare för ell s. k. terapeutiskt samhälle som kallades Dayiop Villageoch som varit i verksamhet . Vad är det nu förmänniskor man lar in i ett sådant terapeutiskt sam- Kommer de ditfrivilligt? Nej, på de som sanihället har fungerat har endast en patientkommit dit frivilligt. Egentligen kom inte heller denne frivilligt, utanvederbörande hade hamnat i en sådan si-lualion på sin arbetsplats atl valetstod mellan atl sluta på jobbet eller sluta med narkotikan. Alla övriga somintogs för vård hade en villkorlig dom hängande över sig. Detta innebar att omde lämnade det terapeutiska samhället så skulle de snabbt bli föremål förpolisiärt ingripande och salta i fängelse eller överlämnade till annan slutenvård. Justdetta tryck - att ha en villkoriig dom över sig - anser pastor 0'vara enförutsättning för en framgångsrik vård. Han menar att påfrestningarna under denförsta perioden av avhållsamhel från narkotika är så stora att även om mansöker lindra känningarna genom medi-cinering, behöver vederbörande somytterligare hjälp ha vetskap om atl han kommer i en ännu sämre situation om haninte underkastar sig det obehag och de problem som är förenade med den förstatidens vistelse i det terapeutiska samhället. Hurhar då de intagna klarat sig efter den genomgångna vården? Enligt 0'har60 96 av dem som bara vårdats fortfarande varil drogfria tre årefter utskrivningen. Och om de stannade kvar hela vårdtiden - som man ansågborde vara 18 månader - så var hela 90 96 fortfarande återanpassade till ettnormalt produktivt liv. ISverige har vi det s. k. Hasselakollektivet, som drivs av makarna de anser att man måste ha ett "tvång lill frihet" för att kunnahjälpa drogskadade ungdomar. Låt mig i detta sammanhang hänvisa till den lillaskriften , som har utgivits av Hasselakollektivet och i är. PäHassela tar man emot de svåraste fallen från Mariapolikliniken i ochlyckas enligt egen uppgift till minst 90 96. Delta skulle lyda på att just dettryck som det innebär att ha en villkoriig dom eller något annat ingripandefrån samhället hängande över sig ökar förutsättningarna för framgångsriknarkomanvård. Låtmig avslutningsvis få anföra några synpunkter på hur jag tror all det fortsattaarbetet mol narkotikan och narkotikabrottsligheten måste bedrivas. Del är inteen uppgift som kan lösas av socialministern och ensamma,eftersom såväl polis som tull måste samarbeta med de socialamyndigheterna. I har vi redan skapat ett gott samarbete mellan polis,tull och sociala fältarbetare, och delta har i många fall lett till goda resultat.Men vad man saknar, både från berörda tjänstemäns sida i och frånmånga andra som sysslar med denna fråga, är motsvarande kontakter på regionaltoch centralt plan. Man skulle ofta ha behov av att kraftsamla resurserna viss punkt i landet eller till ett visst bestämt område inom exempelvis enstorstad som eller . För detta räcker inte de små resursersom lokalt är avdelade för denna verksamhet. Jag skulle därför här vilja vädjatill socialministern - inle minst mot bakgrund av vad som har sagts iregeringsförklaringen - att la ett initiativ i regeringen för att tillsätta ettspeciellt organ, eller i vart fallen speciell befattningshavare, medbefogenheter och ansvar för att aktiva insatser görs på olika nivåer för attkomma lill rätta med narkolikasmugglingen och dess konsekvenser. Den eller depersoner som får detta uppdrag måste få befogenheter att påkalla biträde frånsåväl polis och tull som sociala myndigheter om de skall få möjlighet atl lösasina uppgifter. Sedanman skapat dessa centrala resurser för samordnade insatser måste man göraliknande insatser på den regionala nivån. Jag tänker då på att åstadkommasamverkan mellan länspolis, länsläkare och sjukvärds-myndigheter för attklariägga situationen och lösa problemen inom narkotikaområdel. På det lokalaplanet i kommunerna bör motsvarande resurser med övergripande ansvar ochbefogenheter skapas. Först genom denna kraftsamling till vissa organ på lokal,regional och central nivån tror jag att vi får möjligheter att komma lill rällamed den organiserade brottslighet och de sociala missförhållanden som följer inarkotikans spår. Jag kan naturligtvis inte kräva något svar från socialministernpå denna fråga. Men jag hoppas atl socialministern vill närmare övervägamöjligheterna att på det sätt jag antytt skapa organ med såväl ansvar sombefogenheter att med största möjliga kraft la itu med narkotikabekämpningen.Det torde inte råda något tvivel om att vi har en stor organiseradbrottslighet som lever på att utnyttja narkotikaberoende människor och somorganiserar hälarnas försäljning av sina produkter, allvarliga problemmåste vi snabbt och kraftfullt ta itu med! De inlägg som gjorts här har jag inte någon direkt anledning attpolemisera mot. Men jag skall göra några kommentarer. Tillherr i vill jag säga atl jag helt ansluter mig till herrBengtssons uppfattning att att alla samhällets organ - även frivilligaorganisationer, föräldrar, föräldraföreningar osv. - måste vara verksamma ochengagerade för att vi skall klara det här problemet.