prot · G009147 · 1976-12-31 00:00:00 — Det var i sin lur beroende på att kriserna,problemen och sysselsält-ningssvårigheterna i del svenska näringslivet visadesig vara så väldiga att vi tvingades gå in och göra mycket betydandesatsningar, som gjorde att angelägenheten av en åtstramningspolitik blev ännumer markerad än den hade varit förut och vi hade sagt tidigare. Jagtror inte att det finns någon i den socialdemokratiska oppositionen som skullevåga säga: De satsningar ni gjorde för att hålla företag vid liv, för alt räddakapital som var nedplöjt i företagen och för att klara sysselsättningen varonödiga. Och dessa satsningar utsatte vår ekonomi för sådana påfrestningar attåtstramningen blev ännu mer tvingande. Det förhållandet atthandelsbalansbristen visade sig vara större änsocialdemokraterna själva sade att den skulle bli, bidrog också tillalt vi var tvungna att påskynda åtgärderna. Fören stund sedan sade - och kritiserade oss för det -att regeringensprognos för den privata konsumtionen förutsatte att folk skulle la av sittsparande. HerrFeldt var våldsamt indignerad över att man kunde göra kalkyler på del sättetoch räkna med all folk skulle behöva använda sitt sparande för att komma upplill en viss konsumtionsnivå. Tittar man finansplan och denreviderade finansplanen , och ser man finansplan ochden reviderade finansplanen , finner man att den dåvaranderegeringen på precis samma sätt räknade med ett minskat hushållssparande. Detangavs såsom en förutsättning för att konsumlionsprognosen del året skullehålla. Men när vi gör på Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. samma sätt är dettaplötsligt hellokigt. Det går ut över småspararna i samhället. - Detta är ännuett belysande exempel på er oppositionspolitik. Tillherr Sträng vill jag bara säga att jag inte har någonting emot att mig för kapten, även om jag är del. Jag är pensionerad påsamma sätt som jag förmodar att har avgått såsom reservofficer. Mendet vore egendomligt om vi här i skulle börja diskutera pensioneradekaptenen och kul-sprutesoldalen . Jag tror inte alldet skulle vara nämnvärt upplyftande för kammarens debatter att gå över tillden titulaturen, även om det kanske kunde göra sig i TV . HerrSträng påstod att det såsom finansminister aldrig var någraspekulationer mot den svenska valutan. Jag kanske har fel men jag har för migatt vissa förändringar inom valutaormen skedde även under mångaår. En sak jag ändå minns är att betydande spekulationer var i gång mot den svenska valutan, de spekulationer som sedan ledde till att vi,när den gamla regeringen salt såsom expeditionsministär, tvingades genomföradiskontosänkningar och en del andra drastiska åtsiramningsåtgärder, vilka i sintur ledde till att vi skrev ned den svenska kronan tillsammans med andravalutor månad. Då hade inga som helst invändningaratt framföra, i varje fall inte offentligt. Jag vet inte vad som har sagts inomriksbanksfullmäktiges slutna dörrar. () kortgenmäle: Eftersom jag inte var riksbanksfullmäktig vid det tillfälle som herrBohman alluderade på, kan jag säga all jag var bestämt emot de omtaladearrangemangen. Jag ansåg mig emellertid förhindrad att ställa förslag härom,eftersom vi fungerade som expeditionsminisiär. Här var det fråga om huruvidaman skulle våga ha kalla nerver eller inte. Ingen kan i efterhand säga att minlinje inte hade varit lika bra. HerrBohman begär att vi skall ta ansvaret för den borgerliga regeringens politik,som vi på sakliga grunder rubricerar såsom misslyckad. Det är en omöjliguppgift. Masochister är vi sannerligen inte. Närsedan talar om alt hans inflation inte är värre än Strängsinflation, vill jag påpeka all vi ännu inte har sett slutet på 1977. Detavgörande är nämligen att den inflation som vi drogs med närmastföre regeringsskiftet uppkom i samband med en väridsin-flation, som hade sinasärskilda motiveringar. Jag anförde dem i mitt första inlägg. Då låg vi undervärldsinflationen - i varje fall under den europeiska inflationen - medan vi nutyvärr förmodligen råkar ligga väsentligt över den europeiska inflationen.Problemet är den förändrade situationen. Jagskall inte ta upp frågan om det dukade bordet, för det hinner jag inte. Jag utgårfrån att , som inte befinner sig i sådan tidsnöd som jag är i , isitt kommande inlägg får chansen att bemöta det falska resonemanget. Jagvill utnyttja de få minuter jag har kvar till att säga att jag med stortintresse avlyssnade statsministerns inlägg. Jag utgår från att det ordagrantkommer till protokollet. Han sade att han för sin del var med på att i den månsocialulgifierna föranledde särskilda merkostnader skulle man finansiera demöver ett socialavgiftsuttag på produktionen - kalla det gärna förarbetsgivaravgiftsuttag eller vad det nu är. Detfattas f. n. i runt tal fem miljarder, innan man har finansierat de nu utgåendepensionskostnaderna med socialavgifter. Det ger mig anledning alt tro alt vikanske har en möjlighet att mötas. Det vore ju mycket tacknämligt att få ta uppen diskussion med om den s. k. internationella jämförelsen omlabour costs. När det gäller utvecklingen av lönekostnaderna kom han fram tillatt ökningen gått så mycket snabbare i vårt land än i omvärlden. Det avgörandeär emellertid: Vad är den absoluta arbetskostnaden för företagen i vårt landoch i omvärlden? Jag har här i min hand - tyvärr hinner jag inte redovisadetta, eftersom den röda lampan lyser - en dokumentation som visar attsituationen ser helt annoriunda ut än gör gällande, varför herrBohmans allmänna argumentation om lönekostnaderna som drivkraft förkostnadsslegringen är behäftad med enorma överdrifter. Denekonomiska politiken m. m. () kortgenmäle: Infiationen än en gång, ! är irriterad över attjag talar så mycket om inflationen, men säger han att han själv ärallvarligt oroad. Frågan blir då: Vad vill han göra, och vad är han oroad över?Är han oroad över de han säger all priserna kommer att stiga, eller är hanoroad över att de skall stiga ännu mer? Jag begärde ett besked om vilkeninflationsutveckling han anser att vi får. Vilket besked vill han lämna svenskafolket i det avseendet? Detenda medel för bekämpning av inflationen som jag kunde höra nämnavar indexreglering av skatteskalorna. Det är möjligt att tror pådetta, men jag tycker att då skall tala med statsministern somsitter bredvid honom, så att regeringen kan ge oss besked om huruvida det bliren indexreglering. Är det i den budget som vi skall anta förutsatt attdet skall bli indexreglerade skatter fr. o. m. Om besked äratt detta skall rädda oss ur ett inflationsproblem, gäller del i varje fallinte , möjligen nästa. Men då förutsätter det att regeringsledamöterna görupp sinsemellan om man skall bekämpa inflationen med indexreglerade skattereller ej. Isin objektiva och upphöjda bedömning av oppositionen påstod all vårpolitik är fullständigt vanvettig, därför att den inte innebär någonåtstramning . Fördet första har vi försökt tala om att del är inflation som skaparen drastisk åtstramning , en kraftig nedgång avkonsumtionen jämfört med konsumtionen . För det andra innebär ävenvårt förslag att förstärkningen av finans- Denekonomiska politiken m. m. politiken börjar redan isommar. Fördel tredje, apropå tidsanpassningen är vår bättre, för vi har inte i vårtbudgetalternativ en skattesänkning med 1978, då också herrBohman tror på en bättre konjunktur. Beträffandeden inkonsekventa kritik som anklagar mig för är det bara attkonstatera följande: Ijanuari lade fram ett budgetalternativ, som vi sade var alltförexpansivt. Vi hävdade all budgeten måste stramas ål, och vi framlade ettbudgetförslag med precis den inriktningen. Också då levde rövareoch tyckte att vi bara gnällde och kritiserade - expansionen behövdes;ingenting fick röras i januaribudget! Då underkände sin januaribudget och erkände att vihaft rätt. Del blev åtstramning och det blev besparingar. Omdetta socialdemokratins beteende är inkonsekvent måste ha läst feli ordboken över främmande ord. Det kan helt enkelt vara så att varje regeringfår den opposition den förtjänar. beskrivning av oppositionen gör i varje fall inte regeringen bättre. "Varje regering får den opposition den förtjänar", sade herrFeldt. - Nej, sd dåliga är vi faktiskt inte i den nuvarande regeringen! HerrFeldt påstod, att vi begär att oppositionen skall ta ansvaret för denborgerliga regeringens politik, men det gör vi självfallet inte. Om jagbegränsar mig och är kortfattad , säger jag bara: Nej, men jag begär att dengamla regeringen - som är den nya oppositionen - skall vara beredd alt taåtminstone en del av ansvaret för den politik som den själv har bedrivit underde senare åren - jag tar inte med alla de 44 åren - och vara beredd att erkännaatt de problem som vi brottas med i svensk ekonomi till 99 96 haruppkommit den gamla regeringen satt vid makten. Jag har ocksåsagt här att vi -alla de tre borgerliga partierna, i högre eller lägre grad - ivissa hänseenden har ett medansvar för den politiken. Men huvudansvaret måsteändå den dåvarande regeringen ha haft. Den nuvarande oppositionens helaagerande har emellertid gått ut på att den icke har något som helst ansvar förvad som skedde fram lill , ulan att alla de problemsom man , steg för steg, börjar erkänna har skapats av den nya regeringen pågrund av dess påstådda brist på handlingskraft, på grund av dess splittring ochoförmåga alt vidta de åtsiramningsåtgärder som - heter det - varit nödvändiga. Jaghar här upprepat, och jag upprepar det än en gång: I början av juni förra åretsatt vi här i . Den gamla regeringen lade då fast den politik som denansåg skulle föras i vårt land under kommande budgetår. Man byggde denpolitiken på del konjunkturiäge som då förelåg. Vifullföljde efter regeringsskiftet samma politik. Konjunkturlägel ddtalade ännu mera för den politiken än vad fallet varit . Vifullföljde alltså den politiken. Men vi gjorde den nödvändiga analysen av debakomliggande omständigheterna och de problem som låg på det "dukadebordet". Vi fick därvid klart för oss att det inte skulle gå att fortsättaså, och vi sade klart och tydligt ifrån i finansplanen, att det här läget måstevi ändra på. Och vi har också ändrat det under vårens lopp. Att detta skulle haskapat oro och bekymmer och misströstan ute bland folket bestrider jag. Vadsom möjligen kan ha skapat misströstan är oppositionens sätt att anklagaregeringen för bristande förmåga alt vidta åtsiramningsåtgärder - denåtstramning som oppositionen inte anvisar någon metod för hur den skallgå till. Icke någon metod har ni anvisat för hur den åtstramning som nihar skrikit om hela året skall genomföras; icke någon! Inflationenär för hög, har jag sagt, men då bör vi ta hänsyn till att tre procentenheterav den här inflationen beror på medvetna åtgärder som vi vidtar för attåstadkomma just den åtstramning som ni har begärt. Skulle vi ta bort de treprocenten, skulle inflationen ligga ett par, under den nivå som denlegal på . Attjag är indignerad beror på att när han attackerar oss förinflationen inte vill låtsas om att den gamla regeringen hade precis sammainflationsproblem. Han kastar sten omkring sig alldeles vilt -men han bordeinte göra det när han sitter i glashus! Han borde i stället vara mera ödmjukoch litet mindre stöddig i sin kritik. Vi tål gärna kritik, och vi tar emotden, men man skall inte vara så oerhört stöddig när man själv under tre, fyraår har fört en politik som - bortsett från de åtgärder som vi nu vidtar - harlett till ännu högre inflation. ligger inflationstakten - trots devalveringsåtgärden - faktiskt underOECD:s Europa-genomsnitt, om man räknar per helår, vilket man självfallet skallgöra. Närvi talade om indexreglering fick jag tyvärr inget svar - vare sig från herrSträng eller från - när jag frågade om man inte var medveten om attdet är helt inkonsekvent och ologiskt au bekämpa både inflation ochindexreglering. Omman skulle lyckas med att bekämpa inflationen får detta precis sammakonsekvenser för skattebetalarna som indexregleringen får. Jag har inte fållnågot svar av vare sig eller på min fråga om ni begriperdelta. Sedan har ni er fulla frihet alt fortsätta att vara inkonsekventa. Detskulle emellertid vara bra att få ett intellektuellt erkännande av att delförhåller sig precis som jag säger: alt bekämpa inflationen får sammakonsekvenser som indexregleringen. Denekonomiska politiken m. rn. Herrtredje vice talmannen anmälde att anhållit alt till protokollet fåantecknat alt han inte ägde rätt till ytterligare replik. Jag vilFinstämma med dem som har sagt att det är av yttersta vikt förSveriges ekonomi och för människornas trygghet alt arbetsfreden på LO-, PTK-och SAF-områdel har räddats. Denekonomiska politiken m. m. talsuppgörelsen liggeransvarskänsla hos parterna och skickliga insatser från medlarna. Utgången avförhandlingarna styrker vår övertygelse att den svenska modellen, där parternagör upp under eget ansvar, förblir den riktiga för vårt land. Alla bör vid det här laget inse att befinner sig i ettekonomiskt läge som kräver kraftfulla åtgärder. Vi måste steg för steg minskaunderskottet i våra affärer med utlandet. Vi måsle få fart på svensk export ochhålla tillbaka importen. All dröja med de nödvändiga åtgärderna vore alt förkommande år direkt beställa stagnation, arbetslöshet, stopp för angelägnareformer och minskad svensk handlingsfrihet. del av den ekonomiska debatten har upptagits av frågan vem som bär skuldentill de svårigheter vi nu möter. Detär den nya regeringens fel, hävdar en del. De försöker inbilla människor attobalansen i den svenska ekonomin skulle ha åstadkommits under några kortamånader med andra än socialdemokrater vid regeringsmaklen. Detär den gamla regeringens fel, hävdar andra. Och de kan i och för sig peka påcentrala inslag i den gamla politiken som förvärrat problemen, t. ex. detenvisa fasthållandet vid ett skattesystem som driver upp kostnaderna. Meni åtskilligt tror jag ändå alt man måste konstatera att de krav som ställspå oss är en följd av en ekonomisk politik som det rådde bred enighet om underjämviktsriksdagen. Vivalde i enighet att möta oljekrisen inte med arbetslöshet, som såmånga andra länder, utan med stimulanser för att värna jobben och minska deomedelbara verkningarna av den nya obalansen i vår ekonomi. Fyrdubblingenav oljepriserna innebar att vi i ett slag blev fattigare som nation. Men underaktiv politisk medverkan från vårt håll sökte vi göra anpassningen till det nyalägel så mjuk som möjligt. I omsorg om människors sysselsättning och välfärdvalde vi alt leva över våra tillgångar med hjälp av stora lån iutlandet. Så tog svenska folket 1975 och 1976 ut en konsumtionsstegring påsammanlagt 7 96 som vår totala produktion var nästan oförändrad. Menalla de partier som ställde sig bakom den politiken och den höga värderingen avsysselsättningen insåg givetvis att den hade en ofrånkomlig fortsättning: närden internationella konjunkturutvecklingen gav utrymme för det måste vi väljaatt förbruka mindre inom landet än vad vi producerar. I stället måste enväxande del av vår produktion användas för att stegvis exportera oss tillbalans i utrikesaffärerna. Nuhar vi kommit lill det skedet. Vi har gjort det med stor framgång i fråga omdet centrala målet: all hävda människors rätt till etl arbete. Men samtidigthar de yttre förutsättningarna för den uppläggning vi samfällt valt av denekonomiska politiken blivit värre än väntat. Lagerstöd, utbildningsbidrag ochandra viktiga insatser har syftat till att hålla produktion och sysselsättninguppe tills draghjälpen blir tillräckligt stark Dendraghjälpen har allvarligt fördröjts och försvagats. har underskotteti handels- och bytesbalansen utvecklats än mer negativt än vänlat. Det centraladilemmat för vår ekonomiska politik har därmed skärpts. Den akuta kampen motarbetslöshet fordrar större insatser och stimulanser änvi alla tidigare räknade med. Balansen i våra ulrikesaffärer kräver samtidigtännu kraftfullare åtgärder för att säkra en stark ekonomi, välfärd ochsysselsättning . Denavvägning som här måsie göras är med nödvändighet svår, eftersom vi inte enspå kort sikt är beredda att ge efter på kravet på god sysselsättning.Regeringen var till skillnad mot den socialdemokratiska oppositionen inteberedd att gå in för en åtstramning som för tidigt insattriskerade alt gå ut över jobben. Vibedömer nu att tidpunkten har kommit för att genomföra den nödvändigaåtstramningen. Den får sin fulla verkan först , när efterfråganutifrån på svenska varor bör vara större än . Genom växelkursförändringengör vi det också lättare för svenska förelag att få en rimlig del av en växandevärldshandel. Och vi har en fortsatt hög ambition att genom riktade åtgärdervärna om sysselsättningen. Regeringenhar redovisat sin hållning och sina åtgärder. Den intressanta politiska fråganär nu hur den socialdemokratiska oppositionen ställer sig. Detnaturliga borde vara att den nya oppositionen visade samma ansvar i denekonomiska politiken som vi andra gjorde när vi var i oppositionsställning.Socialdemokraterna borde medge att en given fortsättning på den inriktning vivar överens om under jämviktsriksdagen är att nu begränsa vår inhemskaförbrukning, bl. a. ökningen i den privata konsumtionen, hålla tillbakakostnadsökningarna och stärka vår industris internationella konkurrenskraft. Sverigebefinner sig i ett ekonomiskt läge där vi för landets och människornas skullskulle behöva en sådan bred politisk samling kring åtgärder som är nödvändigaför att nå balans i ekonomin. Mentyvärr har socialdemokraterna i stället för att ta sitt ansvar valt attutnyttja varje chans lill missnöjespropaganda. Det är givet all den ekonomiskapolitik som krävs inbjuder till försök från oppositionen att vinna lättköptapopularitetspoäng. Detär nödvändigt att hålla tillbaka den inhemska förbrukningen för att få utrymmeför mer av investeringar och export liksom för att minska importökningen. Närvi därför höjer momsen försöker oppositionen framställa det som om det vorelill för att klämma åt de sämst ställda. Densvenska kostnadsutvecklingen kan inte rusa på snabbare än kostnadsutvecklingeni andra länder om vi skall kunna exportera oss till balans i ekonomin. När visäger det och justerar växelkursen för att öka konkurrenskraften låtsasoppositionen som om det är en konspiration riktad mot lönlagarna. Vi måste bryta spiralenskatler-löner-priser, bl. a. för att klara kon- Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. kurrenskraften för svenskindustri. När vi därför angriper själva boven i inflalionsdramat, de högamarginalskatterna för folk med vanliga inkomster och bristen påinflationsskydd i skattesystemet, försöker oppositionen inbilla människor attvi är ute efter att gynna de högsta inkomsttagarna. I själva verket är detgenomsnittliga heltidsarbetande metallarbetare, byggnadsarbetare,induslritjänstemän, sjuksköterskor och andra som är mest betjänta av lägremarginalskatt och inflationsskydd. Regeringensänkte alltså marginalskatten för dem som tjänar mellan 45 000 och 65 000kr. Alla partier var också överens om att sänka marginalskallen för inkomsterunder . Socialdemokratin vägrade all sänka skallen på löneökningar fördem som har mer än . Närvi har genomfört denna skatteomläggning, i enlighet med våra vallöften, sägersocialdemokratiska talare över hela landet, även i , att vi därmedhjälper "höginkomsttagarna". Men i de skikt där vi sänkermarginalskatten mer än socialdemokratin ligger ca tre fjärdedelar av deheltidsarbetande löntagarna. Där finns metallarbetare, gruvarbetare,typografer, målare, elektriker, murare, arbetsledare, lärare, sjuksköterskor,ingenjörer och många andra. Detta är bara några exempel ur framför allt LO- ochTCO-kollektiven. De har fått lägre skatt och lägre marginalskatt med den nyaregeringens förslag, som höslriksdagen genomförde. Men är detta"höginkomsttagare"? Det är den fråga vi måsle ställa tilloppositionen. Är det privilegierat folk, dessa grupper jag räknade upp? Skallde ha två tredjedelar i skall på en löneökning? Jag hoppas vikan få ett svar på den frågan från . Socialdemokratinsagitation beskriver den stora majoriteten av heltidsarbetande löntagare somvore den någon sorls överklass. Men de människor som gynnats av våramarginalskattesänkningar känner inte igen sig i oppositionens propaganda. 1etl läge där vi måste förnya vår ekonomi, få mer av utvecklingskraft och nyainitiativ, är del absolut nödvändigt att skapa bättre villkor för mindreföretag och nyföretagande. Men den socialdemokratiska oppositionen framställerdå sådana åtgärder som ett otillbörligt gynnande av företagare. I ställetförsöker man få människor att tro att arbetsgivaravgifterna kan höjas hurmycket som helst utan att folk i allmänhet behöver märka det på priser, löneroch sysselsättning. Jagär nu inte säker på att socialdemokraterna ens ur sin egen synvinkel har valten klok linje när man överger ett konstruktivt ansvar till förmån för ettdestruktivt missnöje. Regeringspartiernafick i valet stöd av en majoritet av löntagare för viktiga åtgärder somsocialdemokraterna nu framställer som bara till gagn för ett privilegieratfåtal. Det gäller bl. a. sänkta marginalskatter, infla-tionsskydd avskatteskalorna och bättre villkor för de många mindre företagen. Jagär också övertygad om all en majoritet av svenska folkel inser att vi några årlevt över våra tillgångar och måste genomföra krafffulla åtgärder för att återvinnabalansen i utrikesaffärerna. Vad allt fler förväntar sig är en ärligbeskrivning av verkligheten och de krav den ställer. Vad vi behöver är inte nyafasader av den typ den gamla regeringen byggde upp kring 80. Vibehöver en regering som vågar berätta hur läget är, vad svårigheterna beror påoch vad som krävs för att komma till rätta med dem. Ilängden är resultaten viktigare och talar tydligare än en propaganda utangrund. Ingenting har den här våren gett ett bättre exempel på det än vad somhänt i . Låtmig ta det som ett exempel på två metoder att arbeta. Dels därför all krisen iOlofslröm var allvarlig för de människor som bor där. Dels därför attsvårigheterna av oppositionen gjordes lill ett lestfall på den nya regeringensvilja och förmåga att värna om sysselsättningen. Det är viktigt att inte barakomma med allmänt tal. Låt oss i ett konkret fall se vilka insatser som krävdesoch vad som gjordes. Debägge dominerande industrierna i hotade att drastiskt dra nersysselsättningen. förberedde omfattande permitteringar. L M Ericssontalade om att lägga ner sin fabrik med omkring 400 anställda. störtflod av invektiv med vilken socialdemokratin mötte dessa besked kundeså småningom två linjer från oppositionen urskiljas. "Slå näven ibordet", var råd. "Sätttill alla klutar", manade . Det var det närmastesocialdemokraterna kom ett konkret förslag. I övrigt var det otidigheter. Menför regeringen var det viktigaste att rädda sysselsättningen i Olofström.Därför försökte vi arbeta praktiskt för att steg för steg lösa problemen. Några led i det arbetetvar: 1.För att hindra de omfattande permitteringarna vid togs initiativ tillbetydande utbildningsinsatser. De förhandlades fram mellan företaget, defackliga organisationerna och länsarbetsnämnden. De berörde ungefär 2 400anställda vid i och gällde omkring 450 000 utbildningstimmar.Detta hade inte varit möjligt att åstadkomma utan den kraftigt ökade satsningpå utbildning med bl. 25-kronan som regeringen föreslog i slutet av januarii år. När gick ut med krav på primäraförhandlingar om fabrikerna i och reagerade regeringenomedelbart. Jag lyssnade i på de anställda, facket,företagsledningen, kommunen och länsmyndigheterna. Del är en god princip atthöra på olika parter innan man fattar ett beslut. De hånfulla orden frånsocialdemokratiskt håll har inte fått mig all ändra uppfattning på denpunkten. Viktigast i första omgången var alt reelladiskussioner på nytt fördes i den centrala arbetsgruppen inom L M. Där sitterföretagsledningen och de fackliga organisationerna och gör en bredare bedömningav företagets framtid. Regeringen gav , både offentligt ochpå annat sätt, kraftfullt uttryck för vår vilja att skydda sysselsättningen vidLM