prot · G00982 · 1976-12-31 00:00:00 — Jag vill avslutningsvistillägga alt man, som socialdemokraterna gjort i sin motion och i sinreservation, naturligtvis kan försöka frisera lägel och på grundval häravföreslå åtgärder. Självsäkerheten i bedömningen är emellertid svårförklarlig.Den kan inte förslås på annat sätt än att man i sin nya ställning somoppositionsparti ser detta som den enda möjligheten att agera. Man kansjälvfallet skriva upp exporten någon procent, man kan skriva ned importen, ochman kan spekulera om förändringar i konjunkturen kan kommaatt inträffa. Det är emellertid som jag ser det föga meningsfullt; i bästa fallär det en i och för sig intressant sifferlek. Det väsentliga för oss är dockatt ordna våra egna förhållanden - vår egen ekonomiska politik, vilken givetvismåste anpassas till den omgivning som vi lever i. Här är det mest väsentligaatt regeringen med uppmärksamhet föOer händelseförloppet och har en godhandlingsberedskap. Med det anförda vill jag instämma i de yrkanden som finansutskottetsordförande har ställt. I detta anförandeinstämde (). (vpk) kortgenmäle: ställde ett par frågor lill mig som jag naturligtvisgärna skall försöka besvara. Denförsta frågan gällde vilka som tillhörde det arbetande folket och vilka somexkluderades ur den gruppen. Jag kan möjligen förstå oro. Påen punkt kan jag lugna honom. Vi anser att majoriteten av dem som arbetar inomjordbruksnäringen tillhör det arbetande folket, liksom över huvud tagetmajoriteten av det svenska folket. Den grupp vi vill exkludera är de storakapitalägarna, storfinansen. Med den politik som f n. för, därman starkt bidrar till en ökad kapitalkoncentration, blir det en allt mindregrupp som undan för undan måste exkluderas. Denandra fråga som ställde var om jag trodde på den politik somjag förfäktade. Självfallet gör jag det. för mer än 40 är sedanunder den stora ekonomiska krisen på 1930-ialei. Redan då tyckte jag det varhelt uppenbart all man inte kunde avskaffa massarbetslösheten och de ekonomiskakriserna så länge man stannade kvar i kapitalismens ekonomiska system. Jag harbevarat den uppfattningen och tycker att det som har hänt under de senasteåren har bekräftat riktigheten i den. Jag tycker tvärtom alt de har fått meroch mer fel som h'ar försökt inbilla människorna all det går att avskaffaarbetslösheten som man bevarar de stora kapitalägarnas makt ochäganderätt. Delsocialistiska samhälle vi vill skapa är etl samhälle med ökade demokratiskafri- och rättigheter. Den enda s. k. frihet vi vill avskaffa är friheten attutsuga och exploatera andra människor, en frihet som finns i det nuvarandesamhället. Menjag förde också i milt tal fram en rad konkreta krav på åtgärder som måste ochkan vidtas nu för alt bereda människor sysselsättning. Det var dessutom en radkrav som gällde kampen mol inflationen. Det var vidare krav som att man måsteingripa mol monopolens prisutplundring, alt man skall vidta åtgärder motspekulationen i mark och fastigheter och att man skall sioppa den nuvarandeindustriutfiyttningen till utlandet och kapitalexporten. Jagkan inte förstå varför inte en stor del av cenierväOarna skulle kunna lycka attdetta är rikliga och bra krav. Om inte tycker det, så berordel väl på att han under den senaste liden har kommii i dåligt sällskap. Hen () kortgenmäle: Min avsikt var inte all animera att utnyttja hela sinrepliktid. Jag ville bara veta om han trodde på sin politik. Den frågan har hansvarat ja på. Med den kännedom jag har om trodde jag att hanvar för intelligent för att göra det. HenHERMANSSON (vpk) kort genmäle: Jag tror inte, , alt vi skall försöka göra om den härviktiga ekonomiska debatten som gäller avgörande ödesfrågor för den svenskaallmänheten - kampen mot arbetslösheten, kampen mot infialionen och alla destora problem som tynger människorna -till en diskussion om min och herrKristianssons relativa intelligens. Jag avböjer att delta i den typen avdiskussion. HenKNUT i (s): Vi socialdemokrater har hårt kritiserat både finansplanen och deåsikter som kommii till uttryck i ulskottsmajoritetens skrivning kring denna.Vår kritik grundar sig på den bestämda uppfattningen att man i del borgerligalägret har fallit för frestelsen alt teckna en vrångbild av lönekostnadernasroll för den totala kostnadsutvecklingen och av de faktiska och förmentaverkningarna därav. Till dessa delar av den so- cialdemokratiska kritikenåterkommer längre fram i dagens debatt. Låtmig hell kort konstalera att vi socialdemokrater finner analysen vara ensidigoch ytlig. Den faktiska politik som förs på dess grund blir därmed ocksåolämplig. Eller med andra ord: diagnosen är felaktig, del botemedel som anvisasblir därefter och vi löper en uppenbar risk all landels ekonomiska hälsaspolieras för lång lid framåt. Det material med bl. a. internationellajämförelser som har tagits fram och redovisas i utskottets belänkande och ireservationen ger, enligt vår mening, stöd för den kritik som vi framfört. Deåsikter vi reservanter fört fram överensstämmer med vad LO hävdar. De slårockså i god samklang med den uppfallning TCO-ekonomerna ochChrister Vreibom gav uttryck för i den rapport som kom i mitten av föregåendevecka. Dettycks emellertid hos landets ekonomiminister finnas en nalurdrifl, somoavlåtligt leder honom i konfiikl med lönlagarnas organisationer. En lika starkinstinkt förefaller driva honom in i åsiktsmässigl sällskap med . Delhedrar, låt mig säga del, den borgerliga majoriteten i finansutskottet att deninte med hull och hår hårsvall den Bohmanska versionen av svensk ekonomi, deproblem den har och de åigärder den kräver. Men del måste tilläggas alt inteheller utskottets borgerliga ledamöter tycks känna det som någon bjudande pliktatt bana väg för ett brett Samförstånd kring den ekonomiska politiken. Regeringensekonomiska politik har livligt applåderats i den borgerliga pressen. I grundoch botten överraskar del mig inte, men nog skulle regeringspressen här ha hafttillfälle alt leva upp till den fria och obundna ställning, som den så gärnatillskriver sig själv. Också på politikens område finns utrymme och behov avundersökande journalistik. Det material som tagits fram av finansutskottet -efter tillskyndande av dess mi-norileisgruppering - om just löne- ochproduktivitetsutvecklingen och den därpå grundade analysen har inte legat utomräckhåll för de re-sursslarka borgerliga tidningarna. Men deras viOa att bidratill en nyansering av debatten om sambandet lönekostnader-konkurrenskraft-marknadsposition har inte varit överdriven. Obefintlig är måhända en sannarekarakteristik. 59 och 60 i finansutskottets belänkande har vi reservanter summerat vårainvändningar mot den Bohmanska politiken i vad den gäller den svenskaindustrins konkurrensläge. Jag skall hell kort uppehålla mig vid ett par avpunkterna. andra av dessa fem punkter säger reservanterna: "Försämringen av vårtrelativa kostnadsläge 1975-76 berodde framför allt på att arbetskraften i vårtland stannade kvar i företagen. Men denna produklivi-letsförsämring är ingenoåterkallelig förlust av konkurrenskraft. Tvärtom är det en lillgång närtiderna blir bättre all arbetskraften finns i förelagen. människorna är bättreutbildade och produktionen kan öka utan ökade arbetskostnader." siffermässigt belysa vad som skiOer den i förda politiken frånexempelvis politik, är det av intresse att studera statistikendels över sysselsättningsutvecklingen, dels över arbetslösheten. Ser man dåtill EG-gruppen finner man att sysselsättningen där minskade både 1975 och1976, och den väntas göra del även innevarande år. Här hemma hade vi 1975 enuppgång med 2,5 96 och även 1976 en mindre ökning, med 0,7 96, i fråga omantalet sysselsatta. tyder vissa beräkningar på att sysselsättningen iSverige blir praktiskt tagel oförändrad. Ifråga om arbetslösheten, räknad i procent av hela arbetskraften, ligger Sverigeväsentligt bättre till än alla EG-stalerna. Bara torde kunna visa upplika låga siffror som vårt land. Bakomdessa siffror finns en brutal verklighet. För 5,4 miOoner människor var derasinnebörd att de gick arbetslösa. Sådan var situationen inom EG under slutet avförra året. Till delta skall läggas del faktum att stora grupper hade förkortadarbetsvecka. har dessutom många hundra lusen gästarbetare avsiiualionen tvingats återvända lill sina hemländer. Fränsocialdemokratisk sida har av svårigheter som vi upplevt under1970-talel drivits en politik som i korthet innebär att en första frontlinje ikampen mot arbetslösheten har upprättats inne i företagen. Det har vi lyckatsmed genom att utveckla riktade och aktiva metoder för att hävda produktionenoch investeringarna och genom ati stimulera vidareutbildning för anställda isituationer när permitteringar eller andra former av inskränkningar har hotat. Jagtror alt det är viktigt, när man bedömer och beskriver vad som hänt medproduktiviteten i svenskt näringsliv, att man även har de här nämndaskillnaderna i minnet. Vi har prioriterat hög sysselsättning när alltför mångaandra länders regeringar valt att satsa på kampen mot inflation. Vireservanter konstaterar också att flera viktiga industribranscher harallvarliga problem, men vi hävdar att dessa problem är av långsiktig ochstrukturell natur och alt de beror av förändringar i efterfrågan och teknologioch av redan genomförda strukturförändringar utomlands. Lösningen av våraproblem återfinns därför inte i en kortsiktig kostnads-anpassning utan iåigärder som siktar till teknisk förnyelse och strukturell omvandling i socialtacceptabla former. Idet här sammanhanget vill jag erinra om det förslag som den socialdemokraliskagruppen lade fram om att påbörja uppbyggnaden av en särskildstrukturfond. Den tanken fnyser regeringspartiernas företrädare åt. Iblandundrar jag om man inom de borgerliga partierna, och för den delen också itongivande näringslivskretsar, lill fullo insett betydelsen av att vi i Sverigehar - eller kanske vi snart får anledning säga har haft - enfackföreningsrörelse som inte bara godtagit rationaliseringar och strukturellaförändringar utan som också drivit på utvecklingen i den riktningen. Klart ochotvetydigt har den positiva attityden dokumenterats i bl. a. rapportenSamordnad näringspolitik, som LO-kongres-sen 1961 debatterade och antog och somfortfarande äger tillämpning. I den finns uttryck för den vidareansvarsmedvetenhet som löntagarna har. Näringslivetär inte bara ägarnas angelägenhet - det är också de anställdas. genomfördaomställningar skulle heller inte ha varit möjliga att klara om inte, som sägsi den socialdemokratiska motionen om näringspolitiken och fondfrägan, dentidigare regeringen fört en politik syftande till att garantera de anställdasocial trygghet av förändringar. Nubefinner vi oss alltså i en fas där vi på nytt måste så att säga stuva om ochrusta upp våra produktionsenheter. Den processen måste vi igenom för altlångsiktigt kunna hävda oss. Och vi måste genomföra den på ett sätt som ärsocialt försvarbart. Förstårman i regeringen inte värdet av att detta arbete kan drivas i nära samspel medlöntagarnas organisationer? Den frågan ställer jag mot bakgrund av de avvisandereaktionerna på förslaget om en strukturfond - med starkt löntagarinflytande -inrättad för att bl. a. medverka lill att lösa de problem som finns inomexempelvis varvs-, malm-, järn-, stål- och tekobranscherna, för att bara tanågra aktuella och kända exempel. Härbedriver regeringen elt äveniyrligt spel. För vad händer om man inför de beslutsom nu förestår kommer på kant med de anställda och deras organisationer? Ja,en effekt kan ju bli alt hela omställningsprocessen försväras och drar ut påtiden. När vi går in i elt skede där på nytt konjunkturen mattas står vi kanskemed företag som är sårbara, därför alt de inte snabbt och kraftfullt nog harrustat sig för au möta påfrestningarna. Den socialdemokraliska regeringenagerade aktivt i sådana sammanhang, i samverkan med företag och de anställdasorganisationer. Vibeklagar att det ännu inte varit möjligt att få till stånd en sakdebatt ombehovei av bl. a. en sådan fondbildning som vi skisserat. Inte hellerförefaller man på borgerligt håll särskilt intresserad av all seriöst diskuteravillkoren för löntagarnas medverkan i den strukturomvandling som förestår ifiera av vårt näringslivs nyckelseklorer. All kasta vettiga propåer frånlöntagarhåll i papperskorgen tycks dess värre ha blivit en allmänt utbredd vanabland borgerliga politiker. Detär också hög tid alt ekonomiministern - och för den delen även hans kollega iindustridepartementet - försöker visa litet mera sans och balans, när debeskriver läget och förutsättningarna framöver för vår industri. Det är intebara dålig psykologi, del är också orättvist gentemot de företagare ochanställda som både skickligt och framgångsrikt har skapat vårproduktionsapparat, alt svartmåla situationen på det sätt som Vår industri ärinte så skrotfärdig som debatten stundom ger intryck av. Den har iviirlombetydande kapacitet och slagkraft. Meddireki anknytning till del sagda skriver reservanterna i den sista sammanfaltningspunkteni vår reservation, att del generellt sett inte råder någon kostnadskris inomsvensk industri. I vissa grundläggande avseenden är industrins utgångslägetvärtom gott inför en förväntad konjunkturuppgång. Med del anförda yrkar jag bifall till reservationerna som är fogadetill finansutskollels belänkande nr 10. HenKRISTIANSSON (c) kort genmäle: Jag vill bara säga några ord. i yttradesig ungefär så här: Förslår inte regeringen betydelsen av samarbetet medlöntagarnas organisationer? Jag tror all regeringens företrädare svarar försig själva, men som utanförstående har jag inte kunnat finna annat än att manhar varil angelägen om att ta till vara vad som kan ges i ett sådant samarbete. Närjag begärde ordel var del egentligen med anledning av att tills. 59 och 60 i betänkandet. Överst på s. 60 skriverutskottsreservanterna föOande: "Omsvenska varor blivit mindre attraktiva därför att deras priser stigit mer änpriserna pä andra länders varor, så är del företagens pris- och vinstpolitiksom drivit fram detta. Prishöjningarna har gått före lönehöjningarna - intetvärtom." Dettasiiimmer inte, , med vad ni skriver i er egen motion. Där stårföljande: "På de allra flesta varuområden möter de svenska exportföretagenen prisnivå som fullständigt bestäms av de internationella marknaderna. Delfinns hell enkelt inte marknadsmässigt utrymme för en självständig prissättning." Jag skulle tro att inte minsl - somär en ganska lyckad kombination av företrädare för löntagarna och arbetsgivare-är medveten om all vad jag sade om lönernas betydelse är riktigt. Det är inteså förfärligt länge sedan hade en strejk i sitt eget företagunder arbele i , där det hell enkelt efter många veckors strejk bara gavsbeskedet: Arbete eller avsked. iSiockholm (s) kort genmäle; När del gäller samarbetet mellan regeringen och löntagarorganisationernavill del naturligtvis till annat än de påståenden som hitintills har anförts omdel höga löneläget, som i sin lur har utgjort konkurrenssvårigheter, beroendepå elt allmänt högt kostnadsläge. Del räknar jag inte lill del samarbete somhar varit med den tidigare regeringen och som självfallet måste till, därestman i samförstånd skall kunna lösa de mycket stora och betydande problem somsvenskt näringsliv står inför. försökerockså finna motsättning i vad som finns i den socialdemokraliskamolionen och i vår reservation, p. Men jag tror att skallläsa det en gång till, för del står så här i p. "Omsvenska varor blivit mindre attraktiva därför all deras priser stigit mer änpriserna på andra länders varor, så är det företagens pris- och vinstpolitiksom drivit fram detta. Prishöjningarna har gått före lönehöjningarna - intetvärtom." Detär icke ett generellt påstående, ulan här slår det "om svenska varorblivit" osv. Det är väl heller inte någon som kan förneka att del ärprispolitiken som har varil avgörande för konkurrenssvårigheten. Ja,, jämförelsen mellan den byggande verksamhet som jag tillhöroch de problem som vi här diskuterar har inget samband. Del finns, herrKristiansson, motiv för strejker av annat slag än när det gäller kravet pålönehöjningar. HenKRISTIANSSON (c) kort genmäle: Om jag får anknyta till det senare, så var del ju inte frågan ommotivet för strejken, ulan del var ordern om återgång. Föratt återgå till s. 60 så mildrade formuleringen där i ganska höggrad, och det noterar jag, men jag noterar ändå att påståendet står i strid medvad som slår i den socialdemokraliska molionen. Det finns således anledning förherr all läsa om den. HenKNUT i Siockholm (s) kort genmäle: Herr lalman! Jag mildrade inte vadsom slår, jag läste ordagrant upp vad som står i den punkten. Om sedan herrKristiansson vill göra en annan tolkning för alt få ut en annan innebörd än densom finns där, må det vara hans ensak. Beträffande konflikten i , som tydligen bekymrarherr rätt myckel, är del ell uttalande som jag inte känner tilloch som man får tillskriva någon annan än mig. Jag vet inte varifrån påståendethar kommit. Hen AF (): Hur verkligheten beträffande vårt lands ekonomiska läge egentligenskall beskrivas har alltsedan valrörelsen varil det centrala i denekonomiska debatten, i eflervalsdebatlen om "det dukade bordet" därbara den obetalda notan fanns kvar, i budgetpropositionen, i oppositionensmotion och i det betänkande vi diskuterar. Avgörandeför regeringens politik lika väl som för den socialdemokratiska oppositionensalternativ är hur vi uppfattar verkligheten, och det är här det skiOer sig.Såväl regering som opposition har stött den politik som haft sin utgångspunkt isträvan att klara sysselsättningen, även när rollerna var ombytta. Såvälregering sorn opposition inser nödvändigheten av att återställa balarisen ivåra affärer med omvärlden så fort som möjligt. Ja, regeringen och oppositionenhar t. o. m. samma siffra för hur mycket delkan anses vara möjligt och rimligt att den enskilda konsumtionen får stigaunder det budgetår vi diskuterar. Omde samhällsekonomiska målen är vi alltså inte särskilt oeniga, däremot omvilken verklighet vi skall ulgå från och därmed också om medlen. att den nya regeringentillträtt i ett myckel allvarligt ekonomiskt läge, attunderskottet i våra affärer med omvärlden var myckel stort och kunde befaraskomma att öka, attkostnadsläget försämrats sä att betydande marknadsandelarutomlands föriorats - ca 17 96, allindustriinvesteringarna stagnerat och kunde väntas falla , om inte åtgärdersattes in, altett växande antal företag och branscher stod inför akuta problem och attdel fanns betydande risker för att den öppna arbetslösheten nu skulle komma attstiga. Förden nya regeringen var utgångspunkten när det gälldeatt utforma budgetpropositionen att riskerna för sysselsättningen krävde expansiva politiken, stimulanspolitiken, skulle få fortsätta ännu ett tagoch att läget på arbeismarknaden skulle kunna bli utomordentligt allvarligt, omden nödvändiga åtstramningen sattes in för . Under årets första månaderhar utvecklingen bekräftat att regeringens bedömning av läget var riktig.Arbetsmarknadens svaghet har blivit påtaglig - vi har alla kunnat läsa omsnabbt stigande siffror för varsel. Det har krävts krafttag av en helt annanomfattning än oppositionens förslag om bildandet av en s. k. strukturfond föratt få läget någorlunda under kontroll. Vi har kunnat läsa om nyakriser. 1förrgår offentliggjordes nya beräkningar beträffande handelsbalans ochbytesbalans. Den mörka bild av ekonomiska läge som finansplanenpresenterade framstår , efter ell par månader, som alltföroptimistisk. I finansplanen räknade man med ell underskott i handelsbalansen på1,9 miOarder. Vi vet nu att det blev 3,6 miOarder. Underskottet i bytesbalansenblev nästan 2 miljarder mera än den rekordsiffra på 8,7 miOarder somfinansplanen räknade med. Oppositionenhar en annan uppfattning om den verklighet som omger oss. Dess bild ser ut såhär: socialdemokraterna klarade krisen. Den var avklarad -annars hade man ju inte kunnat tala om något "dukat boid". Deninternationella utvecklingen är nu stark, för alt inte säga strålande. Vi haregentligen inte förlorat några marknadsandelar, det är bara en statistisksynvilla. Företagen går i själva verket mycket bra. De har strålande vinster,fast de inte begriper det själva, och de är uppfyllda av expansionsplaner. Detål mycket väl ytterligare höjningar av produktionskostnaderna genom höjdaarbetsgivaravgifter. Dettaär en helt annan bild av verkligheten. Del är mot den bakgrunden man skall seoppositionens förslag, och det är egentligen om det här som vi ytterst debatterar.Det socialdemokraliska budgetförslaget skulle kunna vara riktigt om vårt lägevore så gott och om vi befann oss mitt uppe i högkonjunkturen. Men läget är nuinte sådant - fråga , höll jag pä all säga. En åtstramning avden omfattning som oppositionen påstår att den åstadkommer i sitt förslagtillsammans med en rad pålägg på produktionskostnaderna skulle enligt minbedömning i dagens läge innebära att vi får mellan 50 000 och 100 000 färrejobb än vi fär med den politik regeringen förordar. Näruppgången däremot är säkerställd, när riskerna för att ell genomslag nedåt ifråga om sysselsällningen är för handen, när lageravvecklingen harkommit i gäng pä allvar, då måste det också föras en annan ekonomisk politik -det är alldeles självklart. I det läget, och med den betalningsbalanssiluationvi har , får inte den ekonomiska politiken se ut som den gör ioppositionens aktuella förslag. Den får inte ytterligare höjaproduktionskostnaderna. Den måste ge ulrymme för och stimulera lillinvesteringar i näringslivet. På så sätt går den här situationen helt enkeltinte all klara ut. Iskuggan av denna huvuddebatl om hur vårt ekonomiska läge egentligen ser ut ochom den rätta tidpunkten för olika siag av ekonomisk politik - det handlar juytterst om delta - har det här i kammaren och i samband med densocialdemokratiska reservationen förts ett antal litet mera komplicerade ochförvirrande deldebatter. Enav dessa deldeballer gäller konjunkturbedömningen, för alt börja i den ändan.Hur stark är konjunkturen? Avviker finansulskottets bedömning fränfinansplanens? Svaret är all utvecklingen under årets första månader harbekräftat den uppfattning som redovisats i finansplanen, nämligen attkonjunkturuppgången är försenad, all den torde komma att bli långsam och kanskeockså ojämn. delar denna bedömning om en långsamkonjunkturuppgång som den mest sannolika utvecklingen och vågar dessutom nu - etlpar månader in på del nya året - vara mera säker pä att denna utveckling ärsäkerställd, dvs. att riskerna har avtagit för att vi i stället får en nedgång.Den socialdemokratiska reservationen glider här från en bedömning, som isiffror inte är mycket mer optimistisk än finansutskottets, till uttalanden omkolossala skillnader. Vi kan fortsätta all diskutera frågan om konjunkturbedömningenlänge , men jag tror att de socialdemokratiska företrädarna ifinansutskottet och jag egentligen är överens om all vi bör kunna hoppas pånågon liten draghjälp av en konjunkturuppgång mol slutet av året, men såförfärligt stor kommer den inte att bli och så alldeles säkra kan vi inte vara. Enannan debatt som har förts gäller att våra föriuster av utländska marknadsandelaregentligen skulle vara en statistisk synvilla på del sättet all dehuvudsakligen berodde på den svenska exportens varusammansättning. Det skullevara tänkbart alt väridshandeln med för oss tunga exporivarugrupper minskat såkraftigt alt vi relalivt sett i själva verket hållit våra ställningar.Konjunkturinstitutet har närmare undersökt delta och kommit till ellresultat som bekräftar finansplanens och utskotts-majoritetens bedömning. Avmarknadsföriuster i storleksordningen strax under 20 %torde mindre än 2 96 kunna förklaras av den svenska exportens speciellasammansättning. I den socialdemokratiska reservationen vill man ifrågasätta omvi över huvud taget har förlorat marknadsandelar.