prot · G00917 · 1976-12-31 00:00:00 — Omjag så återvänder till min fråga, kan jag föreställa mig att svaret blir att talet om decentralisering och små enhetericke gäller för en kapitalintensiv bransch som järn- och stålindustrin. Detkan i så fall rimligtvis inte heller gälla varvsindustrin. beslutför några månader sedan var ju ett i det närmasle enhälligt godtagande av ennödvändig nedbantning och koncentration av vårt lands varvsindustri. Ivilka branscher är då talet om mer decenlraliserad produktion än vad vi har tillämpligt? Låt mig ta ett exempel från skogsindustrin. Enbart massa- ochpappersindustrinär största nettoexportör med en nettoexport 1974 avstorleksordningen 12 miljarder. Enbart i denna del av skogsindustrin arbetar 40000-50 000 människor. Massa- och pappersindustrin är också vår mestenergikrävande bransch - den svarar för kanske en tredjedel av industrinstotala elförbrukning. Manhar anledning att fråga: Talar industriminister för hela regeringen närhan säger alt beskattningen på arbetskraft gradvis skall ersättas med högreskatt på energi och råvaror? Om svaret blir ja, anmäler sig en följdfråga:Anser regeringen alten sådan politik stärker den svenska massa- ochpappersindustrins konkurrenskraft? Det anser uppenbarligen inte industrinsjälv. Låtmig bara citera vad en företrädare för svensk kemisk industri, verkställande direktören i Kemikontoret skriver i en signerad artikel: "Till skillnad mot beskattning av arbetskraften kommer en ökad belastning av produktionsfaktorn energi - och en nyinförd råvaruskatt - att direkt påverka produktionskostnaderna i för konkurrenskraften ne gativ riktning-- . Resultatet blir ofelbart en försämrad internationell konkurrenskraft vidavsättning såväl på export som till den svenska hemmamarknaden." Ochhan tillägger: "Det finns därför anledning att bestämt varna för en sådanomläggning av beskattningen av produktionsfaktorer som ." Minafrågor visar klart på att det finns en inbyggd motsättning mellan regeringenstal om att värna den svenska industrins konkurrenskraft och den näringspolitiksom främst säger sig vilja stå för. Skulleinte svensk industri tillåtas använda den mest moderna teknologin eller sökaomorganisera sig till en godtagbar effektiv struktur -båda är faktorer som ipraktiken verkar i riktning mot större enheter -, skulle vårt välståndrubbas. Skullevi lägga om skattesystemet så att arbetskraften allmänt fick lättnader ochkapitalet - eller energin och råvarorna - fick ökad belastning, då skulle påsikt vår internationella konkurrenskraft allvarligt försämras. Varstår i denna fråga och med den förankring i industrinsom man ändock har? linje är uppenbarligen klar genom herrÅslings uttalande. Detär inte omöjligt att också den centerpartistiska näringspolitiken blir svekfullnär verkligheten får korrigera de vackra orden om små enheter ochminiteknologi. Detfinns anledning uppmärksamma ytterligare en annan aktuell bransch -tekoindustrin. Detär en hårt drabbad bransch. gick sysselsättningen nermed i genomsnitt 5 96 per,år. steg sysselsättningen inomhela industrisektorn. Socialdemokratinhar i nära anknytning till den fackliga rörelsen resonerat på följande sättnär det gäller tekoindustrin. Vi måste acceptera en successiv tillbakagång - sysselsätlningsmässigtoch kanske också produktionsmässigl - av branschen. Men strukturomvandlingenmåste mötas på två sätt: dels genom att med indusiripoliiiska insaiser öka effektivitetenoch konkurrenskraften inom branschen och långsiktigt söka säkra sysselsättningeninom kvarvarande företag - ett exempel är det-rationaliseringsprogram förkonfektionsindustrin som beslutade om -, dels genom att medde sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiska instrument som vi har se tillatt en ofrånkomlig utslagning sker i socialt acceptabla former. Uigångspunkten försocialdemokratin har också varit att inte acceptera generella åtgärder avsubventionskaraktär, t. ex. lönesubventioner, till en viss industribransch. Påden här punkten finns det anledning att ställa frågan, om regeringen är bereddatt, som induslrin själv begärt, ge tekobranschen en generell subvention. Omsvaret blir ja, finns det anledning att ställa följande frågor: Vilka kriterierkommer regeringen att använda sig av när anspråken på liknande stödinsatserkommer från andra branscher med svag lönsamhet? Anser regeringen att en politikmed generellt branschstöd stärker den svenska industrins internationellakonkurrenskraft? Jagär klart medveten om att de här frågorna är allvarliga för flera branscherförutom teko-, sko-, glas- och delar av den träbearbetande industrin. Så längeen omstrukturering inom vissa branscher kunde mötas med enarbelskraftsefterfrågan inom tillväxtbranscher kunde man följa processen medett visst lugn och rikta ansträngningarna på att också med samhällets medverkanklara övergångsproblemen för enskilda och kommuner. Vihar tyvärr just nu ingen klart framskjuten tillväxtsektor inom svensk industri.Jag tror emellertid att den svenska verkstadsindustrin kommer att hävda sig,men det måste den göra genom effektivitets- och produktivitetshöjningar, sominte ger så mycket av nya arbetstillfällen. Det kommer således att erfordras en mängd nya jobb för att ersättabortfallet på många orter. Låt mig när det gäller tekoindustrin upprepa allenligt en utredning som i redovisadekommer i detta län inte mindre än 7 000 arbetstillfällen inom tekoindustrin altförsvinna . Detär klart att vi skall lägga ett betydande ansvar i sådana frågor på förelagsägarna,men vi kan inte bortse ifrån att uppgiften kan bli för tung för många, och deanställda är inte enbart betjänta av aldrig så välmenande uttalanden. Inomden förutvarande regeringen påbörjade vi ett arbete med en rad utredningar viabranschråd. Avsikten var att dessa branschrådsutredningar och de diskussionersom föregått dem skulle ligga som underlag för en mera långsiktig planeringunder berörda parters medverkan. En sådan långsiktig planering innebär en svåruppgift, men den är angelägen. Jagvill också citera vad tre fackliga organisationer -industritjänste-mannaförbundet. - säger i ett brev till industriministern:"Vi är på den fackliga sidan fullt medvetna om att det krävs strukturförändringarför att trygga sysselsättningen i stålindustrin. Men vi kan inteacceptera att enskilda företag styr utvecklingen på sina egna villkor utanverkligt samråd med de anställda och utan hänsyn till konsekvenserna förberörda människor och orter. För att inle äventyra de anställdas utkomst ochtrygghet och bruksorternas möjligheter att överleva måste de nödvändigaförändringarna vidtas under samhällets ledning, i samråd med de anslällda och iden takt godtagbar sysselsättning kan skapas för män- niskorna på de orter därarbetstillfällen i stålindustrin går förlorade." Om man vill uppnåsamförstånd är det angelägel atl uppmärksamma vad som sägs från deras sida somhar att föra talan för åtskilliga tiotusental människor i . Jag vill framhålla att den svenska bondekooperationen är attgratulera lill den rekrytering till kanslihuset som skett ur framförallt dessled närdet gällerden så betydelsefulla industrisektorn. Jag antar att den itaktiska sammanhang inte helt obevandrade koncernchefen känneren stor belåtenhet. Härmed harjag inte kritiserat kapaciteterna. Men herrAhlmark som i valrörelsen frejdigt dragit ut i mot monopol och motprivata och statliga imperier bär måhända inle sitt svärd förgäves ens ikanslihusets skilda boningar. i har i sitt anförande ställt några frågor tillmig, och jag vill gärna ta tillfället i akt att besvara dem. Jag skulleemellertid först vilja tacka för den välgångsönskan som jag fick av minföreträdare i ämbetet. Jag är medveten om att industridepartementet har mycketbra personella resurser och att man lojalt sluter upp i arbetet på att utformaen näringspolitik som vi kommer att få glädje av i detta land. Enav de frågor som ställts till mig gällde den glasindustrin och detsvar som jag här i kammaren lämnade beträffande min syn på glasindustrinsframtid, varvid jag konstaterade att vi på det området hade en dålig beredskap.Jag vill dock för i betona att jag i det sammanhangetinte avsåg beredskapen i departementet, utan jag avsåg den näringspolitiskaberedskapen för den konjunktur vi just nu är inne i. Denna beredskap har intevarit god, bl. a. beroende på att den ekonomiska politiken under det senasteåret inte med tillräckligt allvar tagit itu med kostnadsutvecklingen här ilandei. 1vad sedan gäller de frågor som i mera direkt riktadetill mig vill jag ta upp frågan om den intensifierade strukturomvandling somherr anser ofrånkomlig och som enligt hans mening obönhörligt ledertill en koncentration i större enheter. frågar mig hur det gårihop med de krav på decentralisering som mitt parti företräder. Egentligenär frågan i sig själv ganska avslöjande för det sätt på vilket den tidigareregeringen tacklade de här förhållandena. Självfallet sker också enkoncentration av näringslivet i strukturomvandlingens fotspår. Men vad en aktivnäringspolitik måste ta sikte på är ändå att genom en utbyggd arbetsfördelningi näringslivet och genom ett förutsättningslöst tänkande när det gällerlokalisering av enheter och utnyttjande av de möjligheter som en modernteknologi ger tillgodose människors krav på närhet till arbetstillfällena ochpå en rimlig regional balans. Jagär helt övertygad om att i den strukturomvandlingsprocess, som en rad branschernu är inne i, finns det rika möjligheter att kompensera 10 protokoll 1976/77:16-17 den automatiska strävantill koncentration som ligger i strukturomvandlingen med åtgärder som syftartill decentralisering. Men det förutsätter att statsmakterna har detta mål förögonen när man går till verket och utforinar sin näringspolitik. Närdet gäller beskattningen av arbetskraft och min synpunkt att vi befinner oss iett skede där beskattningen av arbetskraft successivt bör avlösas av en ökadbeskattning av energi och andra produktionsfaktorer är det min övertygelse attvi måste förändra den relativa kostnadsbelastningen mellanarbetskraftsintensiva företag och processindustrierna. Då anmäler sig frågan omdetta stärker massa- och pappersindustrins konkurrenskraft. Menhär är del inte fråga om att stärka eller försvaga konkurrenskraften hos enenskild bransch, utan om att få till stånd en rimlig avvägning av denbelastning på svenskt näringsliv som är nödvändig för att vi tillsammans skallklara kostnaderna i samhället. Det system vi haft har motverkat bl. a.centrala arbetsmarknadspolitiska mål. Det kan inle vara rimligt att manbibehåller ett sådant system, i varje fall inte . Sedanskall tilläggas att det måste bli fråga om en långsiktig anpassning näravgiftsbelastningen läggs om. Det måsle ske en successiv övergång till ett nyttsystem. Detta har verkställande direktören i Kemikontoret , vilkenherr åberopar som en auktoritet, glömt i sin debattartikel. Han harockså glömt - det är ännu mera anmärkningsvärt - att vid sina beräkningar förexportindustrin, som han speciellt omhuldar, ta med kostnaderna förarbetskraften. Det är inte bara energiskatten som drabbar exportindustrin. Omjag uppfattade frågelistan rätt var den sista frågan om jag ämnade arbeta fören generell subvention till tekoindustrin. Mitt svar är nej. Någon generellsubvention, som i sig inte har inbyggt ett moment av framåtsyftandenäringspolitik är inte möjlig. Avsikten måste vara att understödja en nödvändigomvandling och att skapa ett incitament för branschen att själv ta sig an deproblem som onekligen finns där. En villkorslös och generell subventioneringskulle självfallet inte leda ulvecklingen i den riktning vi önskar. Inteheller detta behöver emellertid betyda en fortsatt koncenlralion. Desynpunkter som fackföreningsrörelsen gett ultryck för när det gällerstrukturomvandlingen i en viss bestämd bransch och som häråberopade har mina sympatier. Jag har för avsikt att vid frågor omstrukturanpassning i de olika branscherna tillmäta fackföreningsrörelsenssynpunkter stor betydelse i det förberedelsearbete som varje sådant stegförutsätter. När man talar om näringspolitik i detta skede, där vi har alldelesspeciella problem och svårigheler till följd av att vi förlorar marknader, tillföljd av ett högt kostnadsläge och till följd av att konjunkturuppgångendröjer, måste man komma ihåg att det här blir nödvändigt att komplettera meden aktiv arbetsmarknadspolitik. Hert i (s) kort genmäle: Innan jag går in på en diskussion med herr industriministern vill jaggärna ta upp ett spörsmål som i Gäddvik berörde. Han talade omsvikna löften. Det är ganska egendomligt att man från Norrbottenshåll fällerett sådant omdöme. Det som hänt beträffande NJA ärju altdet ägt rum en betydande utbyggnad, som påbörjades genom besluten -det investeringsprogram som kallades IP 70 och som gett utrymme för en ökningav sysselsättningen i NJA i med inte mindre än 1 700 personer . Det är också dessa åtgärder som lämnat underlagetför ökade satsningar inte minst i och kanske framför allt i Luleå.Jag erinrar om högskolan, fiyttningen av en del aktiviteter inom Sverigesgeologiska undersökningar till , tillkomsten av mindre företag avservicekaraktär, osv. Det är alltså en kraftfull satsning, som påbörjats idenna norra landsdel och som gett betydandeoch bestående resultat. Därtillkommer fortsättningen: en vidareutbyggnad av NJA och ett stålämnesverk, där vistår fast vid vår grundläggande uppfattning. Jag noterar med tillfredsställelseatt representanter för både och klart uttalat sinvilja att ge slöd åt det beslut som har fattat och som såvälherr som jag har refererat till. Låtmig sedan säga till att jag betraktar det som en undanmanöver när hansäger att det inte var departementets beredskap han avsåg. All right, då harjagingen anledning att komma med någon ytterligare replik om den saken. Men detföreligger ju ändå möjligheter, om viljan finns, att här påbörja arbetet med enproposition. Detsom kammarens ärade ledamöter ändå bör uppmärksamma är avsaknaden av ett svarpå min huvudfråga om effektiviteten och konkurrenskraften. Vad är det som hargjort det möjligt för den svenska industrin att bibehålla sin konkurrenskraftinte minst ute på exportmarknaden? Jo, det är en fortgående effektivisering medutnyttjande av den modernaste teknik som går att få fram. Vi har kunnatkonkurrera trots de löneskillnader och allmänna kostnadsskillnader som vi harhaft och har i förhållande till en rad andra industriländer. Jaghar velal rikta uppmärksamheten på detta huvudproblem och ställt frågan hur dennye industriministern ser på det. Detla med den vilande propositionen om stödet till den manuellaglasindustrin är en ganska intressant principfråga så här vid ett maktskifte. i säger att det hade varit möjligt att snabbare än jag harförutskickat komma med en proposition. Tycker då att deåtgärder, som man ansåg vara möjliga och önskvärda, också ärtillräckliga i den här situationen? kanske förutsattoch varit beredd på de speciella svårigheter som också den manuellaglasindustrin har drabbats av till följd av den snabba kostnadsstegringen idetta land ? Var den kostnadsstegringen redan diskonterad i den gamlaregeringens planer? Iså fall är det anmärkningsvärt att man har lämnat så många åtgärder i andrabranscher åt framtiden, dvs. lämnat bordet dukat på det sätt som har skett. Hert i (s) kort genmäle: Jag skulle kunna hänvisa till anförande här , i vilket han talade om att det har gjorts utredningar kring den manuellaglasindustrins problem. Dessa var föremål för remisser, vilka vibörjade bearbeta, och vi hade ett preliminärt underiag för att komma med enproposition . Jagupprepar, , lyssna gärna till medarbetarna i departementet, såkanske vi kan undvika en del sådana här kalamiteter. Jag accepterar självfalletatt behöver för att sätta sig in i dessa frågor, men då skallman också vara försiktig med uttalanden om dålig beredskap. I det här avseendetfanns det en god beredskap i departementet. Denhär frågan är egentligen också mycket intressant utifrån mina frågeställningarom teknik och möjligheter att använda sig av mer teknisk utrustning. 1 detutredningsförslag som har kommit på den glasindustrins område ingårsom ett väsentligt led att få fram kapital för ny teknologi, något somföretagen själva inte har ansett sig ha råd att skaffa. Vi säger får vara beredd att hjälpa dem med kapital för anskaffning av sådanutrustning. Detgäller också för vår tekoindustri. Jag är medveten om att svårigheterna ärstora, men den enda väg som vi enligt min mening kan gå är att biståkonfektionsindustrin med kapital på hyggliga villkor, så att den kan skaffa sigen så avancerad teknisk utrustning som möjligt. På det sättet kan man motverkade lönekoslnadsskillnader och andra kostnadsskillnader som vi har i förhållandetill andra länder. Dethär är ingenting nytt. Det är vad vi har fått arbeta med när det gäller densvenska induslrin tillbaka. Därför är det viktigt, herrtalman, att vi blir överens om att vi, för att företagen skall kunna konkurreraute på väridsmarknaden, måste ge dem stöd och möjligheter att klara sinauppgifter med hjälp av modern teknologi. Där och när man måste tillgripapersonalinskränkningar på grund av minskad sysselsättning, får vi medsamhällets hjälp bistå dem som drabbas genom att försöka få fram nytillverkning och nya sysselsättningsmöjligheter, Därförär denna fråga utomordentligt viktig. Vi hinner inte slutföra en debatt om deni dag. Jag begär inte det, . Vi får återkomma till den. Men jag harvelat rikta uppmärksamheten på detta stora problem och det uttalande som herrÅsling kanske litet nymornad gjorde såsom ny industriminister om att man skalllägga om beskattningen så att den i princip kommer altdrabba råvaror och energi, vilket för vår konkurrenskraft på världsmarknadenskulle vara utomordentligt besvärligt. Det sista är intressant. Är då arbetskraftskostnaderna en faktor, somman inte behöver räkna med för exportindustrin? Gäller det ändå inte här att fåen rimlig avvägning? Det är ju inte fråga om att ensidigt låta den ena ellerandra produktionsfaktorn drabbas, utan att lägga en avgiftsbelastning påproduktionsfaktorer där man bäst kan hävda de sysselsättningspolitiska målen.Del är detta mer principiella resonemang som inte har förts tidigare och detvar därför jag lade fram mina tankar. Men det är uppenbart fel, ,att så som skedde räkna med enbart energikostnaderna såsom en belastning förexportindustrin. Undersöker man bransch för bransch, varierar förhållandenasjälvklart, men generellt sett är också arbetskraftskostnaderna en faktor isammanhanget. Vadbeträffar den glasindustrin upprättades en beredskap, somskulle vara tillräcklig även . Det innebär, , att regeringenändå hade förutsatt att de problem som vi nu sysslar med - det dukadebordet till trots - skulle uppkomma. Det må vara att beredskapen internt idepartementet beträffande glasindustrin var någorlunda hygglig, men den vartydligen från regeringens sida desto sämre i de andra branscher som har såstora problem. Detär riktigt att tekniken skall tas i anspråk för att säkra konkurrenskraften.Så kommer att ske i den glasindustrin. Men det är en tekniskutveckling, som har såsom mål att slå vakt om den glasindustrinsdecentraliserade struktur med relativt små enheter. På det sättet, herrJohansson, måste tekniken utnyttjas inom näringspolitiken. Den skall inteanvändas kritiklöst utan också för att slå vakt om en önskvärd struktur i vårtnäringsliv. Närdet gäller att kompensera kostnadsstegringarna med teknisk utveckling ärtekobranschen ett dåligt valt exempel. Jag har en bestämd känsla av atttekobranschens möjligheter att rationalisera i fatt våra konkurrentländerskostnadsnivå tyvärr inte är särskilt stora . Hert i (vpk): Det har talats mycket om politiska svek. finns det ju mångaslags svek. En del lalar om andras svek för att dölja sina egna. Densocialdemokratiska oppositionen har sökt bygga upp sin politik kring en endapunkt: svek i kärnkraftsfrågan. Det är en ensidig och farlig taktisklinje för arbetarrörelsen. Den speglar en tomhet på verkligt politisktinnehåll. Detär visst och sant att svek, att man lovade mer än som kunde hållas. Ochpartisekreterarens dialektiska slingerbultar har inte gjort saken moralisktsmakligare. Men därför är det inte sant att det som kom vågen att tippaöver i valet var huruvida skulle laddas för provdrift eller ej. Atlkärnkraftsmotståndare skulle ha röstat med SAP, om varit helt uppriktigföre valet, är naivt att tro. Varför skulle de göra det? Närdelar av väljarkåren sviker, då kan man inte bara skylla på andra. Man måstefråga hur dessa väljare upplevde situationen. Svek de därför att de självaupplevde sig som svikna? Hur och på vems ansvar kom det sveket i så fall till? Enarbetarrörelse som vill räkna med en fast och växande bas av folkliga sympatiermåste stå för bestämda politiska principer. Man måste ge något som inte baraappellerar för stunden till människorna utan som ger dem något att identifierasig med. Och det kan inte vara en passiv identifikation, byggd på fördomar ochetablerade åsikter. Det måste vara en identifikation som stimulerar, drivermänniskornas tänkande framåt. I förlängningen måste människorna kunna spåra ettnytt och annorlunda samhälle. Vardetta vad svensk arbetarrörelse gav sina potentiella sympatisörer inomarbetarklass och närstående grupper? Just här kan man tala om atlsveket fanns. Det stora sveket. Det räcker nämligen inte för en arbetarrörelseatt den skiljer sig från borgerligheten på samma sätt som demokraterna i USAskiljer sig från republikanerna - som ett annat slags valapparat. Hurupplevde de många inom arbetarrörelsen som var motståndare eller kritiska tillkärnkraften sin situation? Varför ingav man dem tron att det högaktiva avfalletkunde förvaras tryggt, när ständigt nya erfarenheter talar för motsatsen?Varför hånade man deras oro? Varför sökte man framställa dem som enfaldigafårfarmare, som ville tillbaka till stearinljusens lid? Tänkte man inte på inomsocialdemokratin hur äriigt folk skulle reagera, när socialdemokraternakopplade ihop sig med om det största kärnkraftsprogrammet ivärlden? Skadan av den koalitionen behövde givetvis inte bära ivalet. Var det verkligen kärnkraftssamhället - med sin rovdrift, sitt farligautrikespolitiska beroende, sin förlängning in i brideråldern, sin totalauppgivenhet under teknokratin och storindustrin - som människor ville upplevasom arbetarrörelsens framtidsprogram och vision? Ochhar man inte lärt någonting, när man nu opportunistiskt söker mobilisera uppbyggnadsarbetare lill stöd för kärnkraftspolitiken, dessa byggnadsarbetare somlika gärna skulle kunna bygga bort daghemskrisen som att ligga i baracker ochbygga kärnkraftverk? Med en sådan opportunistisk taktik kunde vi lika gärnaförespråka krig och rustningar, med hänvisning till att rustningsindustrinsarbetare måste ha fullt att göra. När man resonerar så blir det ju likgiltigthur man fördelar resurser, vad man bygger och varför man bygger. Det får intevara likgiltigt för en arbetarrörelse. Hurupplevde kvinnorna läget inför valet? Hade arbetarrörelsen på rätt sättunderstött deras frigörelsekamp? Vem har svikit i frågan om sex Vem harstött en utveckling, där man fått hundratusentals nya kvinnligadeltidsarbetare men praktiskt taget inga fler heltidsarbetare? Hur ser demedvetna kvinnorna på daghemsfrågan, där socialdemokraterna och de treborgeriiga partierna röstade för samma låga utbyggnadstakt - entakt som inte står i någon som helsl proportion till det akuta och framtidabehovet? Viangriper med allt skäl förljugna familjeideologi, dess förhärligandeav villaboende och isolering. Men under vilken regering fick detta villaboendefritt utveckla sig? Varför koncentrerade sig också socialdemokratins ledningkring valtaktiska manövrer i form av särlösningar för småbarnsföräldrar?Varför byggdes inte ett enda kollektiv-och i detta samhälle med sinstora allmännyttiga bostadssektor? Ochhur har socialdemokratin förhållit sig till renässansen för den förljugnakonservativa familjeideologin? Helt passiv, såvitt jag kan se. Vilketalternativ till veckopressens ständiga ideologiska förolämpningar mot kvinnornahar man gett?