prot · G00962 · 1976-12-31 00:00:00 — Detmoderna samhället förutsätter en betydande offentlig sektor. Detta är ensjälvklarhet. Vi har eftersatta behov. Det finns områden som måste ytterligareförstärkas och byggas ut. Det är lika självklart. Våra gamla och våra sjukabehöver bättre vård. Barnomsorgen måste förstärkas. Vår yttre och inre säkerhetmåste alltid tryggas. Men åtgärder av detta och annat slag behöver inte betydaen i motsvarande mån utbyggd byråkrati och minskad rörelsefrihet. Inte helleratt allt fler beslut centraliseras eller läggs i händerna pä nya ellerförstärkta myndigheter. Dettar tid att ändra även på den här utvecklingen. Den nya regeringen har förnågon månad sedan redovisat ett samlat program för hur den tänker angripa dessaproblem. Den har vidtagit en rad åtgärder på olika fält. Arbetet skär igenomett flertal departement. Undan för undan kommer översynen att anpassas till denya erfarenheter som kommer att vinnas under arbetets gång. Deträcker självfallet inte bara med utredningsarbete. Både centralt och i de olikadelarna av vår vittförgrenade offentliga förvaltning måste det dagliga arbetetinriktas på att bryta tendensen mot fortsatt byråkrati och i stället öppna nyamöjligheter för ett decentraliserat samhälle, där de enskilda medborgarna gesvalfrihet och ökat utrymme för eget ansvarstagande. Färdenin i det kollektivistiska samhället, styrt ovanifrån, reglerat och kontrolleratav myndigheter och ämbetsverk, har brutits. Det är visionen av det öppnasamhället som steg för steg skall förverkligas. Etttredje område, där kursen gradvis läggs om, är näringspolitiken. Här ärsvårigheterna om möjligt ännu större än på andra områden. a. därför att viefter den gamla regeringen fått överta enorma och svårlösta problem med kriserinom branscher som tidigare ansetts utgöra garantier för välstånd.Nedläggningshot vilar över företag som betraktades somhundraprocentigt stabila. Om det är någonting som kategoriskt vederlagt mytenom den välordnade samhällsekonomi, det dukade bord, som socialdemokraternapåstod sig ha lämnat över, är det den kedja av företagskriser som kommit idagen . Den nya regeringen måste nu ta itu med dem.Det är - brutalt uttryckt - fråga om brandkårsutryckningar. Av nöden framtvingadeåtgärder för att undvika omedelbar likvidation eller omedelbar friställning avenskilda människor runt om i våra bygder. Detta är en av de mest tyngandebeståndsdelarna i det arv vi fått motta av en gammal regering, som ivalrörelsen fortfarande predikade planhushållningens och detaljregleringensvälsignelse. Gemensamthar dagens tre regeringspartier hårt kritiserat densocialdemokratiska näringspolitiken. Vi har påvisat bristen på stimulans,bristen på känsla för behovet av nya insatser och nya initiativ. Enrad åtgärder har regeringen redan genomfört för att ge framför allt de mindreoch medelstora företagen det stöd som de så väl behöver. Allt medan deförutvarande statsråden far land och rike kring och påstår sig kunna blåsa livi de väldiga miljardprojekt vilkas ihålighet blivit uppenbar redan föreregeringsskiftet, Ibudgetpropositionen har den nya regeringen föreslagit en rad åtgärder för attstimulera vårt lands företagsamhet. Och flera kommer. Inom regeringskanslietpågår f n. ett brett arbete för att skapa den nya och bättre näringspolitiken. Menäven detta arbete tar naturligtvis tid. I regeringsställning skapadesocialdemokraterna ett finansieringssystem för olika delar av den offentligasektorn, som bygger på att mängden av olika arbetsgivaravgifter -- löneskatter- skulle höjas år . Tål du det, så tål du även detta, var mottot förden politiken. Inte minst egenföretagarna och de små och medelstora enheternafjättrades av en automatisk och ständigt växande avgiftskedja. I vissa fallblev konsekvenserna som bekant groteska. Alltför många har knäckts av den härbördan. måste vi ge politiken en annan, långsiktig inriktning. Vi måsteskapa ett nytt klimat, som möjliggör nya insatser och nytt företagande - föratt vi skall kunna skapa nya arbetstillfällen och för att förstärka vårt landskapacitet och konkurrenskraft på världsmarknaden. Det behöver vi förvisso. Denpolitik av socialdemokratiskt märke som lett till att antalet konkurser ochnedlagda företag av slagit alla tidigarerekord och att nyföretagandet aldrig varit så lågt kommer att få ett slut. Det allt överskuggande problemet just nu är vår svenska ekonomi. Vibehöver en politik byggd på verklighetssinne, på insikten om vilka problem detsvenska folkhushållet har att kämpa med och om de medel som krävs för att återskapa balans och att lägga en grund för fortsatt utveckling. Jagskall redovisa några fakta, som tillsammans ger en bild av dagens ekonomiskaläge. 1, Sverigehar en stor brist i sina utrikesbetalningar. Bytesbalansen har dramatiskt försämrats . Då hade vi ett överskott på mer än . Alltsedan dess har vi haft ökande underskott. , 1974, 1975 och 1976 -ständigt stigande underskott. uppgår det till . Under skottet torde stiga till 12 ä 13 miljarder. Detvar under den gamla regeringens tid som den upplåning som nysskritiserade grundlades. Skillnaden är bara den att vi menar att staten måste tapå sig en del av ansvaret. Det är logiskt att staten gör så, eftersom statenhar ansvaret för ekonomin. Lånevillkoren blir därigenom också bättre. FörSveriges ekonomi i dess helhet spelar det ingen reell roll var upplåningensker, men av räntabilitetsskäl och av billighetsskäl är det rätt att staten gårin och tar en del av bördan på sig. Socialdemokraternas"unika" alternativ, som talade om - hartydligen ingen erfarenhet av att vi varie år i lagt fram ett klartalternativ till regeringens proposition - leder inte till en förbättring avbytesbalansen. Det lyfter tvärtom upp hela vårt kostnadsläge till högre nivåeroch förvärrar därigenom våra problem. Såsent som hette det i kompletteringspropositionen:"Bytesbalansen väntas visa ett underskott på 3,6 miljarder kr.Det är ca 3 miljarder mindre än 1975." I verkligheten blev underskottet 10miljarder, dvs. över 6 miljarder sämre än man räknade med. 1samma kompletteringsproposition skrev man: "Sammanfattningsvis bör denekonomiska utvecklingen således präglas av en tilltagandeproduktionsökning, en dämpad inflationstakt och en förbättrad bytesbalans. "- Det kan vara hälsosamt att äta upp sina egna ord . 2, Underåren 1975 och ökade de svenska relativa exportpriserna på bearbetade varor mera än genomsnittet inom , Ökningen av våra relativa priser uppgick till i runt tal 17 96, I börian av 1977 ligger de svensk- relativpriserna ungefär 20 96 nivå, 3, ökade export avbearbetade varor mindre än vad som motsvarade genomsnittet inom . Men vårimport fortsatte att öka. Vi förlorade marknadsandelar utomlands med intemindre än 17 96. Och vi förlorade även här hemma. 4, Det finns ett direkt samband år mellanutvecklingen av relativpriser och marknadsandelar. När våra relativa prisersjunker, stiger marknadsandelarna och tvärtom. 5, Bakom stigande eller sjunkande relativpriser påexportmarknaden ligger som en avgörande faktor de relativa arbetskraftskostnadernaper producerad enhet. Ökar kostnaderna i snabbare än i utlandet,tvingas företagen ta ut högre priser, Per producerad enhet har de svenskaarbetskraftskostnaderna unde ökat med omkring 25 96 mera än i våra viktigastekonkurrentländer, I arbetskraftskostnaderna ligger inte bara löner utan ävenskatter och avgifter, löneglidning och produktivitet. 6,industri kämpar mot denna bakgrund med stora svårigheter. Både 1975och 1976 minskade industriproduktionen i volym. Detta är unikt förefterkrigstiden. Även bruttovinstmarginalerna minskade 1975, och nedgångenfortsatte också 1976. Dessa siffror korresponderar med de kriser som har uppträtti stålindustrin, varvsindustrin, tekoindustrin, skoindustrin, gummiindustrinoch den glasindustrin. De senaste månadernas varsel ompersonalinskränkningar ligger högre än tidigare under hela 1970-talet.Visseriigen var helårssiffra högre än , 37 000 personer mot 34000 personer. Men antalet varsel om nedläggningar var rekordhögt 1976 - över 19000 personer i jämförelse med 14 000 under . Det är mot denna konkreta bakgrund som vi måste föra den ekonomisk-politiskadebatten. En sådan debatt kan inte bygga på visioner, på önsketänkande.Självfallet kan man på vissa punkter ha olika meningar om hur fakta skalltolkas. Och man kan ha olika uppfattningar om vilka botemedel som bör kommatill användning. Regeringens tolkning och förslag redovisas i finansplanen ochden socialdemokratiska oppositionens i ett antal motioner. Vadvi inte kan komma ifrån är att det växande underskottet i vårabytesförhållanden främst beror på att priserna på svenska varor relativt setthar stigit alltför snabbt i förhållande till omvärlden. Densvenska exportens sammansättning spelar också en viss roll. Vårt land säljer istor utsträckning investeringsvaror. Och när den internationellainvesteringskonjunkturen är svag - och det har den varit under de senaste åren- påverkar detta negativt vår export. Vidarehar den sysselsättningsstimulerande politik som vi i enighet har fört i Sverigepåverkat vårt handelsutbyte. Vi har ju under den konjunkturnedgång som drabbatomvärlden hållit en högre efterfrågan i vår ekonomi än man har haft i andraländer. En sådan stimulans är i sig ägnad att medföra vissa negativa effekterför både exporten och importen. Att,som socialdemokraterna låter antyda, våra bytesbalansproblem skulle bero på ellerha förvärrats genom att bytt regeringär, herr talman, rent nonsens - kvalificerat nonsens. Denförra regeringen kan inte komma undan ansvaret för den politik varskonsekvenser nu har uppenbarats. Ochjag har inte kunnat finna att någon enda har bestridit att vår ekonomi och vårtnäringsliv befinner sig i en allvarlig situation. Inte ens densocialdemokratiska oppositionen har vågat förneka detta. Detär därför desto mer förvånande att socialdemokraterna i sin "unika"motion över huvud taget inte har försökt förklara och analysera vårabakomliggande kostnadsproblem. Att svensk export har förlorat marknadsandelarhar man naturligtvis inte kunnat förneka: "I en viss statistisk mening tordedet vara ovedersägligt att så varit förhållandet", heter det. Men attdetta är riktigt sant'tycks man ändå inte vilja tro. Det är minst sagt märkligtatt socialdemokraterna även i oppositionsställning fortsätter att isolera sigfrån den ekonomiska verklighet som vårt land lever i, Sverigehar, som jag redan påvisat, tillåtit ett högre efterfrågetryck än de flestaandra länder för att kunna hålla sysselsättningen uppe. För att kunna fullföljaen sådan politik är det ett oundgängligt villkor att den högre efterfrågan intefår slå igenom i form av en i motsvarande grad snabbare inflation, dvs, enhögre pris- och kostnadsökning, än på andra håll. Detta aren förutsättning förden fulla sysselsättningens politik i det internationella ekonomiska klimat somvi lever i. Ochskall vi kunna fullfölja denna "den svenska modellens" konjunkturpolitik,då måste vi bygga på att vi har en mer stabil arbetsmarknad än man har på mångaandra håll, att vi har organisationer i som är starkare och också meraansvarsmedvetna. Vår finansplan och de uttalanden som görs i den bygger pådetta. Tillmin stora förvåning har jag funnit att socialdemokraterna kritiserat regeringenför att föra en alltför expansiv efterfrågepolitik och krävaåterhållsamhet i löneförhandlingarna. Det går inte, sade , att begäraåterhållsamhet av andra om man inte är beredd att ålägga sig självåterhållsamhet. Förlåt, men begriper uppenbarligen inte sambandet,behovet av att föra en expansiv politik för att bekämpa arbetslöshet. Om denpolitiken skall lyckas krävs det att man kan hålla kostnaderna under kontroll.1 stället gör socialdemokraterna gällande att marknadskrafterna med en högreefterfrågan skulle driva på infiationen. Vi skulle alltså inte kunna komma tillrätta med vårt höga kostnadsläge, om vi inte tillåter en större arbetslöshet.Så säger man naturligtvis inte öppet, men det måste bli den ofrånkomligalogiska slutsatsen. Och är det så har man själv dödförklarat "den svenskamodellens" politik, som vi gemensamt fört här i , Nuhar socialdemokraterna föreslagit en, som det heter, "stramare"ekonomisk politik. Stramare gentemot vilka? Man säger sig kunnaminska underskottet i statsbudgeten med , 1 och för sigskulle naturligtvis ett mindre budgetunderskott kunna få en viss - men baramarginell - effekt på bytesbalansunderskottet, för den händelse attlöntagarorganisationerna vid avtalsförhandlingarna beaktar de ökade bördor somsocialdemokraterna vill lägga på de svenska företagen och i motsvarande månsänker sina lönekrav. Men i så fall blir minskningen i budgetunderskottet inte depåstådda 5 miljarderna utan ett par miljarder lägre. Den "stramare"politiken måste innebära en mindre ökning av den privata och offentligakonsumtionen, men den medför därmed också en klar risk för ökad faktiskarbetslöshet, som i sin tur kräver ytterligare arbetsmarknadspoliliskainsatser. Ja,så skulle" det socialdemokratiska förslaget i teknisk mening i bästa fallfungera. Men kan ingen rimligen tro att löntagarna skulle vara beredda att helt avräknaalla de höjda avgifter och skatter som socialdemokraterna vill lägga pånäringslivet. Och om löntagarna inte gör det, ökar den redan förut alltför högatotala kostnadsbelastningen på vårt näringsliv ännu mera. Då blirkonkurrenskraften ännu mer försvagad och möjligheterna att förbättrabytesbalansen ännu sämre. Detsocialdemokratiska förslaget kan, herr talman, helt enkelt inte tas på allvar.1 så måtto är det verkligen "unikt". Utmärkandeför den Palmeska oppositionens förslag är strävandena att nu som alltid viljalösa problemen med nya skattehöjningar. Ingengrupp skall känna sig bortglömd. Alla skall drabbas - och allra hårdast demänniskor och de företagare som arbetar i glesbygderna. Skattehöjningslistantalar för sig själv: Nyarbetsgivaravgift till barnomsorg för egenföretagare 65 Ytterligare skärptbeskattning av egenföretagare 50 Sänkning av avgiftsfriaunderlaget för egenavgifter 75 Höjd arbetsgivaravgift iinre stödområdet 125 Särskild arbetsgivaravgiftför arbetarskydd 45 8, Höjd bensinskatt 230 9, Höjd kilometerskatt 30 10, Höjd energiskatt för industriell användning 100 11, Höjda teletaxor 600 Höjd "flaskskatt" 50 Särskild arbetsgivaravgift till"strukturfond" 450 15, Nej till kommande indexreglering av skatterna 700 Hushållen drabbas. Företagarna och framför allt småföretagarna drabbas.Glesbygderna drabbas. Medoppositionensunika recept ökar riskerna för försämrad bytesbalans och högrearbetslöshet. Det skulle leda till lägre utbyte för löntagarna än regeringensförslag. Samhällsekonomin skulle försämras. Jämförelsenmellan regeringens budget och oppositionens unika s. k. alternativ utfallerprecis på det sätt som vi förutsatte i valrörelsen. Vipåstod då att socialdemokratisk politik innebär ständigt nya skattehöjningar.Och mycket riktigt föreslår socialdemokraterna inte mindre än 15 olikaskattehöjningar utöver de förslag som de tre regeringspartierna enats om. Vihävdade i valrörelsen att socialdemokraterna konsekvent bedriver en politik sommåste försvåra för små och medelstora företag. Och mycket riktigt föreslår nusocialdemokraterna arbetsgivaravgiftshöjningar som, ovanpå dem som eljestkommer att genomföras, måste uppfattas som ett dråpslag mot ett mycket stortantal företagare runt om i landet -företagare som förväntas göra eninsats för atl bringa ner bytesbalansens underskott och ge människornasysselsättning. 3 Riksdtm'n\ proiokoll 1976177:62-63 Vipåstod i valrörelsen att socialdemokraterna strävar efter att undan för undanlägga en växande del av det svenska näringslivet under statligt eller fackligtägande, att socialisera och koncentrera alltmera makt i ett fåtal politikershänder. Och mycket riktigt föreslår socialdemokraterna nu en s, k,strukturfond. Det gamla fondspöket års förlustval har återplockats fram ur garderoben och dammats av. Det är en fond som med 750 milj.kr. skulle användas för att förstatliga företag och branscher; LO:slöntagarfonder i ny kapprock; socialisering för miljardbelopp med pengar somplockas ut ur de företag som skall socialiseras. Omden långsiktiga målsättningen råder alltså inga tvivel. På punkt efter punktfortsätter man i de gamla hjulspåren - socialismens och kollektivismenspolitik gentemot valfrihetens, decentraliseringens och öppenhetens. Sverigehar fått en regering som inte betraktar skattehöjningar som nära nogsjälvändamål. Det är en regering som vill stödja och stimulera vårt näringsliv- de stora och små enheter som utgör den allra yttersta garantin för vårt folkssysselsättning och för vårt välstånd, har fått nog av de senaste årenssocialiserings- och byråkratiseringspolitik. Jag har här pekat på de problem som vårt land brottas med.Den politik som regeringen presenterat i sin budgetproposition lägger grundenför en successiv sanering av svensk samhällsekonomi, men det kommer att tatid. Jag har aldrig trott på domedagsprofetior, och jag tarockså avstånd fråndem som utmålar bilden av ekonomi som en ekonomi påsammanbrottets rand. Men om vi skall klara av det här - den svenska ekonomin äri grunden stark - fordras besinning och ansvarstagande från alla parter ochalla partier. Det fordrar vilja att inte blunda för problemen och att med kraftgemensamt angripa dem. Med demonstrationspolitik eller önsketänkande kommer viinte till rätta med våra svårigheter. Vimåste helt enkelt återvinna balans gentemot omvärlden. Hur man än räknar har vii ett alltför högt kostnadsläge. Tro inte att enbart enkonjunkturuppgång löser alla våra problem. Tro inte atl ökad inflation i andraländer hjälper oss. Vi måste helt enkelt få tillbaka den produktivitetsutvecklingsom vi hade tidigare och den lust till nyskapande som bidrog till all läggagrunden för vårt välstånd. Vi måste med andra ord, herr talman, produceramyckel mera i förhållande till vad vi konsumerar, Minaåterstående skall jag begagna till att replikera , Hantalade om den nya regeringens handlingsförlamning. Oppositionen, sade han,blåste upp ideologiska motsättningar i valrörelsen. Hurkan tala om handlingsförlamning, när vi under knappt fyra månaderfått ägna oss åt att ta itu med de allra värsta följderna av en politik somsocialdemokraterna burit ansvaret för ? Efter valet har de kriser somsocialdemokraterna sökt dölja framträtt i all sin nakenhet, "starkaekonomi" hette det t, o, m, efter valet, och man talade om det dukade bordetsekonomi. Verkligheten ser annorlunda ut. Vemvar det som blåste till ideologisk strid, ? Vem lade framplanhushållningens och dirigeringens dokument förrförra året? Vad fanns där avförståelse för företagande, för enskilda insatser och för initiativ ochsamförstånd? Vilka var del som talade om socialisering av hela branscher och ommarksocialisering? Vem förordade Meidnerfon-derna, makten över ägandet, makteni samhället och makten över företagandet? Kan man begära att en sådan politikskall vinna bred förståelse? Attvi gick till angrepp mot den konfrontationspolitiken blir alltså i att de borgerliga byggde upp barriärer i samhället. Vem var det sombyggde upp barriärer? Får jag först anknyta till statsministerns slutord. I de flesta länderi världen förtrycker man människor som tycker annorlunda än de härskande. Variedag får vi rapporter om terror och förföljelse. Som demokrater kan vi inteannat än känna vämjelse t. ex. inför trakasserierna mot oliktänkande iTjeckoslovakien, diskrimineringen av de flesta människorna i eller avregimens motståndare i . Som ett fritt land och en av världens meststabila demokratier får vi i aldrig upphöra att fördöma dem somfängslar och plågar människor på grund av ras, religion eller politiskaåsikter. Huvuddelenav denna debatt gäller ekonomin här hemma. När vi ser ut över industrivärldenfinner vi hur man på många håll vårdar valutareserv och penningvärde med störreomsorg än sysselsättningen. I har vi däremot en bred politisk enighetom att kampen mot arbetslöshet måste sättas främst i den ekonomiska politiken. Regeringoch opposition har kunnat samlas kring värderingen att inget slöseri är värre,mänskligt och samhällsekonomiskt, än en stor arbetslöshet. Den som blir utanarbete förlorar inte bara lönen. Med jobbet försvinner också mycket av meningeni tillvaron, kamratskap och självrespekt. Därförär det en styrka för människorna i att vi bevarar den grundläggandeenigheten om vikten att värna rätten till ett arbete. Det hindrar självfalletinte att bedömningar och förslag kan skilja sig åt mellan partierna. Men dengrundläggande värderingen om rätten till ett arbete skall vi verkligen bevara. Närvi för en ekonomisk politik som avviker från många andra industriländers, skerdet inte utan svårigheter. Under en följd av år har vi nu medvetet valt iSverige att hålla uppe den inhemska efterfrågan. Särskilt de Storaindustriländerna - , och , som står för 60 96 avindustrivärldens samlade produktion - har haft en annan inriktning av sinekonomiska politik. Det har fördröjt och försvagat uppgången i världsekonomin,Det har ökat underskotlen i utri-kesaffärer. Det är del pris vi fåttbetala för att klara den fulla syssel- Sverigehar en öppen ekonomi. Exporten svarar för en tredjedel av vad vi producerar.För vår industri är det livsnödvändigt all kunna sälja utomlands. Vi har valtden öppna ekonornin av flera skäl. Viktigast är att den är förutsättningen fördet svenska välståndet. Med tillgång till världsmarknaden och i internationellkonkurrens blir produktionen effektivare än i nationell isolering och enallmän subventionering. Menden här öppenheten gör oss självfallet också starkt beroende av vad som händeri vår omvärld. har vi klarat sysselsättningen hyggligt. Vid densenaste mätningen var ca 1,5 96 av arbetskraften arbetslös. Antaletsysselsatta var högre än . Delfinns ändå anledning att känna stor oro för vad som kan hända på den svenskaarbetsmarknaden . Uppgången i världsekonomin har blivit mer trevandeän väntat. Vår konkurrenskraft har försvagats. Det gör att vi intefår full del i den uppgång som trots allt sker i konjunkturen. Mångaföretag ligger nu också med överfulla lager. Om lagren skars ner i snabb taktredan innan vi fått en påtaglig konjunkturuppgång, skulle det få dramatiskaföljder på sysselsättning och produktion. Antaletvarsel om avskedande eller permittering har stigit kraftigt -de var under 1976ungefär 40 96 fierän 1975. Och varslen har ökat särskilt kraftigt de senastemånaderna. Att trygga sysselsättningen i av hårda yttre påfrestningar ärnu regeringens främsta ambition. Det gäller att visa uthållighet tills vi fårrejäl hjälp av världskonjunkturen och kan genomföra reformer härhemma som stärker vår ekonomi för framtiden. Därförlägger regeringen fram en budget som håller efterfrågan uppe. Vi förlitar ossinte på vaga förhoppningar om att presidentskiftet i skall lösavåra problem. Också om det nu blir mer av stimulanser i den amerikanskaekonomin tar det tid innan de hinner manglas i kongressen, omsättas iverkligheten och fortplantas till och till . Socialdemokraternakritiserar underskottet i budgeten. Men detta är ju ett uttryck för regeringenssatsning på att värna sysselsättningen, även till priset att vi inte likasnabbt som annars når balans i våra utrikesaffärer. Regeringoch riksdag kan självfallet inte nu låsa den ekonomiska politiken för 18månader framåt. Skulle den internationella uppgången komma snabbare och blistarkare än vad man kan se, finns alla möjligheter att anpassafinanspolitiken till det nya läget. Att hålla ekonomin i balans ochsysselsättningen uppe är inte en uppgift som en gång . Men atlutgå ifrån att allt kommer atl utvecklas till det bästaär blåögt i överkant. Närbudgeten lades fram hävdade oppositionen att regeringen hade släppt fram förmånga reformer. förklarade i intervjuer att han skulle ha faritfram fiitigare med rödpennan och prutat hårdare bland utgiftskraven. Han sade:"Det är klart att det finns motiv för varie Men allt som kanmotiveras är ju ändå inte nödvändigt." Detvar med viss spänning man undrade var socialdemokraterna nu under motionstidenskulle gå fram bland utgiftskraven.