prot · G00917 · 1976-12-31 00:00:00 — , Min värid och frodas lika bra underPalme som under - tragiskt nog. Ingen väntar sig väl att de kämpandekvinnorna med entusiasm skulle sluta upp kring arbetarrörelsen på sådanapremisser. Vad bjöd man dem som höll på den gamla parollen att folkets väl gårföre storfinansens? Man understödde storbankernas sammanslagning. Man taladebeundrande om . Man avvisade restriktiva åtgärder mot demultinationella koncernernas växande makt. Struktur-och sysselsättningskriser hotar inom en lång rad branscher: järn- ochstålindustri, varvs-, textil-, glas- och skogsindustri, varuhandel osv. Dessa kriserhar inte uppstått ur tomma intet på de som gått sedanregeringsskiftet. De fanns där redan. De är arvet efter en industripolitik sominte på någon punkt frigjorde sig från kapitalistiskt tänkande, som godkänderovdrift på malmen, till råga på allt i statlig regi, som öppnade vägen föröveravverkning i skogen, som ville ösa malm och stålämnen i gapet på de privataståljättarna och som, när stålkonjunkturen visade sig ha felbedömts, inte hadetillstymmelse till alternativ i form av hög förädling som kunde ha gettväsentligt fier jobb än råvarorna och halvfabrikaten. Det var enindustripolitik som in i det sisla låste fast sig i de kortsiktigabrandkårsutryckningarnas politik och därför aldrig förmådde genomföra dennödvändiga kvalitativa förnyelsen av produktionslivet. Deborgeriiga drev en antisocialistisk propaganda. Utan tvivel fanns det vulgäraoch skrämmande inslag i detta spelande på borgarsjälens fördomar ochundertryckta skräck. Men vilken motbild hade arbetarrörelsen gett människornaom socialismen? Hade man rustat dem ideologiskt, hade man stimulerat derastänkande? Denförra regeringen gjorde fiasko med skolpolitiken. Vi fick en skola somtvärtemot de ursprungliga parollerna främjade konkurrens och en högskola somvar näriingslivsanpassad. Man gjorde en skola som i prak- tiken slog utarbetarbarnen, en skola byggd på en i grunden anti-in-tellektuell pedagogiskteori. Och så trodde man att därur skulle komma en annan människa än endesillusionerad eller kapitalistisk människa som kunde rösta med vilkenvalmaskin som helst, som tryggade det bestående. Vadgav man människorna för försmak av socialismen, den socialism som man f ö.aldrig brydde sig om att beskriva? Eftersom man aldrig inom socialdemokratintillämpade någon teori för statens roll i klassamhället, förväxlade man iregel den borgerliga statens aktivitet med socialism. Man gav folk intrycketatt socialismen skulle innebära statsföretagsamhet av modell och modellpostverket, med samma le-darideologi, samma utslagning som kapitalismen. Manbjöd alltså de borgerliga på gratisargument genom att skapa intrycket attstatliga förelag måste vara sämre skötta och mer skandalartade än privata. Mangjorde ingenting åt det faktum atl byråkratins ansvällning minskadelagstiftarnas kontroll över hur lagar tillämpades eller åt att del blivitosäkrare och jobbigare för den enskilde att utöva relationer till myndigheteroch att få sin rätt. Man bedrev underrättelseverksamhet, man höll register, manspionerade på arbetsplatser och man försökte dessutom ljuga om det. Man ageradei strid mot grundlagarna och påstod all det var nödvändigt för rikets skydd iIB-affären. Man gav allmänheten den felaktiga bilden av den självsvåldiga högreämbetsmannakåren som ett socialistiskt inslag i samhället. Man försvarade ochtolererade rättsövergrepp i en missriktad solidaritet med byråkratin. Och mangav det osökta intrycket att detta var vad socialism skulle innebära. Man villese fackföreningsledningarna uppbundna till någon sorts ägandemässigtpartnerskap med privatkapitalet - och man sökte utmåla detta delägarskap ikapitalismens ekonomi och kapitalismens filosofi som "blågulsocialism". Är det då så märkligt om detta skapade förvirring, enförvirring som borgeriigheten kunde exploatera? Nuvill inte jag stå här och göra gällande att socialdemokratin ensam borde rullasig i aska efter valet. Naturligtvis får också vårt parti, vpk, ta på siguppgiften av en självkritisk granskning. Alltförlänge har också vi varit svävande och obestämda i vår uppfattning avsocialismen, och det är naturligtvis inte hållbart. Konferensen i Berlinnyligen mellan kommunistpartier klarlade med all önskvärd tydlighetvarje enskilt partis absoluta skyldighet att utforma sitt socialistiskalänkande och handlande utan att snegla på utländska modeller. Det får interåda något tvivel om vår trovärdighet på den punkten. Det får inte heller rådaskymten av tvivel på att angrepp på medborgerliga fri- och rättigheter, som vialltid konsekvent bekämpar under kapitalismen, skall vi bekämpa också undersocialismen. Vi skall bekämpa dem så mycket hårdare som de är ett allvarligthot mot samhällets livskvalitet under socialismen, ett allvarligare hot än vadde är nu när de alllför väl anpassar sig till klassamhälletsauktoritära uppbyggnad. Jagvill understryka att det är hög tid för en dialog mellan socialister i helaarbetarrörelsen, och denna dialog är det verkligt viktiga, långt viktigare änatt utmåla som löftesbrytare. För just ur denna dialog kan kommaen handfast och klar bild av det socialistiska samhället. Där kan tvivelundanröjas och frågor besvaras utan svävande fraser. Där kan man hantera fråganom statens roll och betydelsen av att balansera den med ett levande arbetarstyrei produktionsliv och bostadsområden i det socialistiska samhället. Där kan manta upp frågan om de helt nya folkliga självstyrelseorgan som måste till för attkomplettera, kanalisera och förankra folkets självansvar isamhällsförvaltningen. Där kan man ta upp frågan om kollektivitet ochindvidualilet under socialismen, som så ofta ställs på ett felaktigt sätt. Försocialismen skall ju stå för både individualitet och kollektivitet. Fast delskall vara en annan, fri och värdig individualitet, inte den nykonservativaegoismen som inte räcker lill för annat än strävan till förmån för det egnacheckhäftet. Och det skall också vara en annan kollektivitet än den insnördaborgerliga samlingen kring etablerade åsikter och värden. Dialogenmellan socialister måste föras om socialismens kvalitativa sidor. Om upphävandeav profittänkande och konkurrens människor emellan. Om att en ny tid på dennaförslitna planet knappast har plats för det gamla kvantativa tillväxttänkandetoch rovdriften. Om att rovdriften måste ersättas med en satsning på mänskligttänkande och mänskliga insatser för hög förädling och om att produkternasvärde måste mätas efter vilka behov de tjänar, inte efter deras pris. Endialog mellan socialister av olika schattering inom arbetarrörelsen lederkanske inte i första omgången till större enighet. Vi har alla våra ömmaliktornar och vårt förflutna. Vad de politiska fångarna i dagensTjeckoslovakien är för kommunisterna, det är yrkesförbud försocialdemokraterna. Men en gemensam känsla kanske kan uppstå, nämligen känslanav att arvet från och är ett för värdefullt livsvillkor försvensk arbetarrörelse för att förödas av yrkestaktiker och teknokrater. HertÅBERG (fp): Den oro för framtiden som många hyser inom svenskt näringsliv är minstlika starkt accentuerad inom fiskerinäringen som på andra håll. I de storasammanhangen är visseriigen del svenska yrkesfisket relativt litet, men det ärsannerligen ingen betydelselös näringsgren. Ca 7 000 yrkesfiskare och ett partusen binäringsfiskare är sysselsatta inom det yrkesmässiga fisket. En delsmärre industrier knutna lill fisket sysselsätter 20 000-25 000 personer.Lägger man därtill de familjemedlemmar som är helt beroende av dessaarbetsmöjligheter blir det trots allt rätt många som för sin utkomst är direktberoende av vad havet ger. Deproblem som svenskt fiske slår inför har i mycket stor utsträckning sinrot och sitt upphov utanför vårt lands gränser. hållandet att många länderhar starkt slatssubventionerai eller rent av statsägt fiske har lett till överkapacitetoch överfiskning av bestånden, som orsakat att vi nu får dras medtvångskvotering på en del av de viktigaste fiskslagen. Dessa begränsningar slårmyckel hårt mot de svenska fiskarna. Denaktivitet inom FN:s ram som siktar till att åstadkomma bestämmelser omfiskegränser, eller ekonomiska zoner, har misslyckats. Då jag i denna kammare började varna för den utveckling som var på gångpå skilda håll i världen med unilaterala utflyttningar av fiskegränserna till200 nautiska mil var del inte många som ville tro att denna fara var såöverhängande för de svenska yrkesfiskarna. Men tyvärr har denna beklagligautveckling gått fortare än någon då trodde. Ombara stängs för svenskt yrkesfiske om det inte innan dessblir möjligt för regeringen alt med resp. förhandla sig tillrätt för våra fiskare att få fortsätta som förut. Ett utestängande av devästsvenska fiskarna från betyder hell enkelt katastrof för en stordel människor. Det gäller ju inte enbart dessa som är direkt sysselsatta ute pähaven utan också konservindustrin och en del andra följdindustrier. Idet läget har de svenska fiskarna begärt att skall proklamera den delav som gränsar intill våra kuster som svenskt fiskevatten. Det gårinte längre för att som nära nog enda land sitta och vänta på ettavslutande av . Vi har helt enkelt bara att rälla inoss efter de nya förhållanden som råder runt omkring oss i världen ochproklamera en ekonomisk zon ut lill mittlinjen i . Den uppmaning tillhandling som från fiskets sida riktades till den tidigare socialdemokraliskaregeringen riktas nu lika enträget till vår nya regering. Jag hyser så stortillförsikt till regeringen att jag tror att den vill ta itu med dessa problemoch att den skall göra det snart. "Detsvenska fisket skall ges bättre villkor", sägs det i regeringsdeklarationen.Såvitt jag kan minnas är det första gången i modern tid som det svenska fisketöver huvud taget omnämns i en regeringsdeklaration. Denna mening är likanödvändig som den är förpliktande. Fiskerinäringens utövare måste veta att vårtsamhälle behöver den insats som görs av dem i form av investeringar och hårtarbete. Längefick svenskt yrkesfiske leva sitt eget liv utan det stöd från samhällets sidasom ansågs självklart för många andra grupper av människor. Men jag vill intevara orättvis. Vissa markanta förbättringar var på gång i sluiet av den förraregeringens arbete. Den dåvarande jordbruksministern tillsatte enspeciell fiskerikommitté som snabbt arbetade fram vissa förslag, vilka ocksåomfattades välvilligt av . En del betydelsefullaåtgärder vidtogs. Kommittén är ingalunda färdig med sitt arbete. Mycketåterstår att göra innan de svenska fiskarna känner den trygghet inför framtidensom gör det möjligt för dem att stanna kvar iyrket så atl den flykt till andra yrken som länge har ägt rum äntligen kanstoppas. Ochdetta är en angelägenhet inte endast för de berörda yrkesfiskarna utan för vårtland som helhet. Från beredskapssynpunkt behöver vi en fiskarkår som kan sittyrke och som är vikliga livsmedelsproducenter i såväl fredstid som ofärdstid.Del tar årtionden att åter lära upp fiskare, om yrkeskåren skulle tunnas utalllför mycket. De ca 7 000 fiskare vi har måste betraktas som ettminimum som inte får underskridas. Fiskeflottan,som så gott som uteslutande ägs av fiskarna själva, representerartillsammans med redskapen en inveslering på ca 500 milj. kr. Även flottan harstor betydelse från beredskapssynpunkt och måste därför hållas intakt. 1de nya lägen som kan komma att uppstå för vårt havsfiske är det också angelägetatt insjöfisket får allt stöd som kan ges. Sannolikt kan belydande satsningarbehöva göras på fiskodlingens område, åigärder som f ö. kan bli lill nytta ochnöje för medborgare även utanför yrkesfiskarnas led. Enav de bidragande orsakerna till fiykten från yrkesfisket har varit detskattesystem som slagit hårt mot en kår som fått ta alla nackdelar som egnaföretagare måst finna sig i, utan att få eventuella fördelar. De nya signalernai regeringsdeklarationen ger yrkesfiskarna hopp om ändringar på denna punkt. Överhuvud laget hoppas de svenska yrkesfiskarna att den nya politiska situationen ivårt land skall bli till gagn för vårt lands allra äldsta näringsgren. Det ärregeringens och sak att se till att dessa självklara förväntningarinfrias, även om man naturiiglvis inser all allt inte kan ske på en gång. Detär vår skyldighet mot hela samhället att se till att förväntningarna infrias,och jag är övertygad om att den goda viljan finns. Hert (): Den socialdemokratiska riksdagsgruppen har i sin politiska deklarationangelt huvudmålen för den ekonomiska politiken : enstark ekonomi med bevarad full sysselsättning, kamp mot prisstegringarna ochbalans i våra utrikes affärer. Vägen till de målen går via en stram ekonomiskpolilik, som ger utrymme för utbyggnad av industrin och säkrar de storatrygghetsreformerna. statsfinanser är därför nödvändiga. Vi vill hafortsatta aktiva insatser mot prisstegringarna. En lugn avtalsrörelseförutsätter dessutom alt den skatteomläggning genomförs som densocialdemokratiska regeringen, LO och TCO nådde enighet om i våras.Sysselsättnings- och regionalpolitiken måste byggas ut för att klarastrukturförändringarna i näringslivet. Dethär programmet har åtminstone en obestridlig fördel -det stämmer överens meddet program som socialdemokratin förde fram i valrörelsen. Undervalrörelsen hävdade vi att den väntade konjunkturuppgången måsle utnyttjas föratt förstärka industrin och förbättra handelsbalansen. Vi gjorde klart förväljarna att utrymmet för privat konsumtionsökning är begränsat. Vi sade nejtill de borgeriiga partiernas förslag att låna till skattesänkningar. Sänktinkomstskall får inle leda till försvagade statsfinanser. Vi avstodfrån att göra utfästelser om kostnadskrävande reformer där inte finansieringenredan var klar. Vi talade också om att vår internationella konkurrenskraftkräver att kostnadsutvecklingen inom det svenska näringslivet anpassas tillomvärldens. När infiationen minskar utomlands skärps kraven på vår stabiliseringspolitik.Därför gjorde vi upp med de stora löntagarorganisationerna om enskattepolitik som skulle ge löntagarna en rimlig och rättvis ökning avderas reallöner och begränsa kosinadsbelast-ningen på förelagen. borgerliga regeringsförklaringen ges nu den ekonomiska politiken i stortsamma huvudinriktning som vi förordade under valrörelsen. Den ekonomiskapolitiken skall, sägs det, i hög grad inriktas på att underiätta en utbyggnadav näringslivet och en ökning av exporten. Man vill öka konkurrenskraften ochminska prisstegringarna. Budgetpolitiken måste utformas så, att staten inte tari anspråk det för näringslivet nödvändiga utrymmet på lånemarknaden, sägs detockså i regeringsförklaringen. Efterregeringsbildningen har flera ledamöter av regeringen i olika ullalanden höjttonläget så att det nu närmast handlar om en ekonomi i kris. Udden riktar manmot lönlagarna och deras organisationer. De får gång på gång höra att densvenska ekonomin befinner sig i svårigheter därför au lönekostnaderna är förhöga. Löntagarna manas lill återhållsamhet av ekonomiministern, avbudgetministern och av industriministern. Av statsministern får de veta attutrymmet för lönehöjningar är ringa och att "vi", dvs. regeringenFälldin, kan accepiera inflation för att klara sysselsättningen.Budskapet lill löntagarna är i klartext: från höjda löner, annars får nibetala med arbetslöshet! Undervalrörelsen spelade de borgerliga partierna upp en helt annan vals. Då förespegladesmänniskorna en belydande höjning av sin privata levnadsstandard om deborgerliga kom lill makten. Man lovade inte bara att sänka statsskatten 1977med ytterligare en halv miljard utöver vad vi föreslagit, utan nuvarandestatsminister och budgetminister sade också att det utrymme somuppstod genom att arbetsgivaravgiften bara höjdes med 1,5 96 i stället för 3 %stod lill löntagarnas förfogande för höjda kontantlöner. Grovt räknat utlovademan därmed en höjning av löntagarnas inkomster efter skall med nära 2 miljarderkronor utöver den skattesänkning på ca 5,5 miljarder som vi föreslog. Menför de borgerliga valstrategerna var detta inte tillräckligt som inbjudan tillett festligt dukat bord för konsumenterna. Man lovade dessutom barnfamiljernaen ytterligare höjning av konsumtionsslandarden genom vårdnadsbidrag försammanlagi . Omde borgerliga partierna nu är beredda att svika sina löften till barnfamiljernakan del tolkas som atl regeringsansvaret medfört en viss tillnykiring. Menfaktum kvarstår att den skildring av den svenska eko- nomins möjligheter, som deborgerliga oppositionspartierna gav, inte på något sätt stämmer med den bildsom samma partier nu ger efter valet. Ändå står man kvar vid sitt överbud iskattepolitiken. Enligt regeringsförklaringen kommer man att föreslå att denstatliga inkomstskatten sänks ytterligare i syfte att minska marginalskattenför inkomster . Dessutom skall företagarefå en extra skattelindring genom att det avgiftsfria beloppet vid uttag avallmän arbetsgivaravgift höjs till . Detmärkliga är att den här operationen av regeringen framställs som ett bidragtill stabiliteten i den svenska ekonomin och till lugnet på den svenskaarbetsmarknaden. Stabiliteten i ekonomin - den skall tydligen uppstå genom lämnar ett hål i statsbudgeten på över tre miljarder. Och lugnet påarbetsmarknaden - det skall man skapa genom att spräcka uppgörelsen med LO ochTCO och dela ut 600 miljoner i extra skattelättnader för de högreinkomstlagarna och för företagarna. Undervalrörelsen vägrade de borgerliga partierna atl avslöja vilka skatteskalor mantänkte föreslå. Och jag kan förstå deras förtegenhet på den punkten. Man villenämligen ge sken av att den extra sänkningen av inkomstskatten bara skullegälla inkomsier mellan . Men om det inle är regeringensavsikt alt drastiskt skärpa marginalskatten för inkomster , såmåste den extra skattesänkningen gälla i alla inkomstlägen . -och de största inkomsttagarna få de största skattesänkningarna. Ännuvet vi som sagt inte exakt hur stor denna skattesänkning blir och exakt hurmycket marginalskatten skall sänkas. Men budgetminisiern har angelt målet:marginalskatten skall för inkomster . sänkas till 5096. Det är en sänkning med . Eftersomdet målet rimligtvis måste nås inom den här valperioden kan man kanske anta attregeringen i en första omgång orkar med en tredjedel av sträckan fram till mål,dvs. en sänkning av marginalskatten nästa är. Redandetta första steg innebär att inkomstskatten för den som tjänar . omåret skall sänkas med nära . från dagens nivå. Och samma skallesänkning- . - måste de få som tjänar 70 000, 100 000 eller . om åretom inte deras marginalskatter drastiskt skall skärpas. Det är nära . merän vad de här inkomsttagarna får i sänkt skatt enligt vår uppgörelse med LO ochTCO, och det är dubbelt så stor skattesänkning som den får som tjänar 40 000kr. Till delta kommer att företagarna i det här landet får enytterligare sänkning av sin skatt med genom det höjdaavdraget för arbetsgivaravgift. Det kan verka småaktigt att bråka om några fultiga hundralappar hitoch dit. Den stora skattesänkningen för de stora inkomsttagarna sker ju för engod sak, dvs. lägre marginalskatter, och de stora inkomsttagarna är bara någrafå procent av befolkningen. Ja,det hade möjligen varit småaktigt om regeringens besked till andra grupper medlägre inkomster hade varit att de skall få sin levnadsstandard höjd imotsvarande mån på annat sätt. Men sedan den här regeringen tillträtt harbudskapet till de grupperna varit det rakt motsatta, nämligen att deras löneroch därmed ofrånkomligen deras levnadsstandard är för hög. Så förklarasbeklädnadsindustrins kris, så förklaras svårigheterna inom stålindustrin, såförklaras över huvud laget den svenska exportindustrins konkurrensproblem:kostnadsläget är för högl och lönerna bär skulden. Jaglycker regeringen själv borde inse i vilka svårigheter den hamnar om denfullföljer sina skattepolitiska avsikter. Å ena sidan vill man spendera enhalv miljard extra, pengar som man dessutom inte har, på att sänka skattensärskilt mycket för dem som tjänar mer än . och där de ikronor räknat största skattesänkningarna går till dem som tjänar . Å andra sidan vänder man sig emot de breda LO- och TCO-grupperna, därförvisso inte många kommer . i årsinkomst, och begär attde skall inse att utrymmet för lönehöjningar är ringa, för atl tala medstatsministerns ord. är inte nog med detta. I dagens debatt har finans- eller ekonomiministernherr - får vi väl reda på vad han skall kallas och vad hanskall göra i den nya regeringen -gjort ytteriigare en insals för att skapa oropå den svenska arbetsmarknaden. 1 sitt anförande viftade han med hotet om enhöjning av momsen om inte löntagarna och deras organisationer håller sig påmattan. Visserligen har försökt dementera att hanskulle ha menat så, men den dementin borde han ha lagt in redan i sitt tal. Därframgår det bara alltför tydligt att han vill använda hotet om momshöjning föratt skrämma löntagarna till den återhållsamhet i lönekraven man talat så mycketom . Medandra ord: först skall skatterna sänkas med över 6 miljarder, varavarbetsgivarna skall bekosta mindre än hälften, och de största skattelättnadernaskall gå till människor som redan har hyggliga inkomster och en godlevnadsstandard. Sedan, om detta leder till en för icke acceptabelökning av köpkraften eller till att de lågavlönade också de försöker ta ut denstandardhöjning som regeringen anser att de hög-avlönade har rätt till, skallmomsen höjas och de sämst ställda drabbas hårdast. Den här politiken är inle rättfärdig. Den är dessutom farlig förstabiliteten i vår ekonomi och för lugnet på arbetsmarknaden. Därför börregeringen lägga sitt skalteförslag i papperskorgen och acceptera denuppgörelse som redan finns om skattepolitiken . Förpartier som redan hunnit överge så många vallöften borde det inte vara någonstörre självövervinnelse att överge också sina skattelöften. Del löftesbrottetskulle vara ett väsentligt bidrag till den ekonomiska och politiskastabiliteten i vårt land. Det är långt ifrån säkert att den nya regeringen kangöra några andra insatser av det slaget. den ta chansen atl nå enbred enighet om skattepolitiken och samförstånd med löntagarna i stället förden konfrontationspolitik som den nu är på väg att inleda. HertBJÖRCK i (m): Det allmänna intryck man har efter att ha lyssnat till desocialdemokratiska talarna under den här debatten är att vi har bevittnat dedåliga förlorarnas och det dåliga humörets parad. Före regimskiftet hördes detständigt uppmaningar från den dåvarande regeringen att oppositionen skullevara mera konkret och mera saklig när det gällde att ge sitt alternativ tillhur landet skulle skötas, men man får inte precis intrycket att den nuvarandeoppositionen har tänkt sig detta för egen del. Splittringen i den nuvarandeoppositionen är som bekant högst avsevärd. Vi behöver bara peka på vilka olikauppfattningar som från oppositionens sida har framförts i kärnkraftsfrågan häri dag. efter det socialdemokratiska valnederiaget gick partietsungdomsförbund ut med en kampanj på temat .Kampanjen var beslutad innan valutgången var känd, och den skulle alltså hakommit till stånd även om socialdemokraterna hade suttit kvar iregeringsställning. Attsocialdemokratin vid makten inte var nöjd med demokratiseringsgradeni vårt land är värt atl uppmärksamma. Möjligheler att genomföra sina idéer idet här avseendet har man förvisso inte saknat. Attmissnöjet var stort bland väljarna känner vi till. Kanske berodde det på attsocialdemokraterna med demokratiseringsreformer ofta menat förändringar somskulle ge "rörelsen" själv mer makt. Många av demokratiseringsförslagenhar bakom de vackra orden i själva verket bara handlat om att ge en liten skaramänniskor ytterligare makt. Diskussionerna i valrörelsen om pamp- ochbyråkratisamhället är värda att begrunda. Hade kampanjen om att demokratiseraSverige kommit före valdagen, så hade den säkert av de allra flesta upplevtssom direki riktad mot socialdemokratin. Därför var det säkert bäst som skedde,atl man förlade den lill efter valdagen.