prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Bestämmelserna ilagen (1862:10 s. 1) om tioårig preskription (1862:10 s. 1) om kallelse påokända och om kallelse å okända borgenärer borgenärer äger därvid motsvarandemeddelade bestämmelserna om sådan lillämpning. kallelse äger därvid molsvarandelill-lämpning. Överstiger vid upplösningen av föreningen desstillgångar skulderna, skall överskottet skiftas mellan medlemmarna enligtgrandersom föreningsstämman beslutat. Vad som sagts gäller ej, om annatföreskrives i stadgarna. Dennalag träder i kraft den . 1976/77:5 239 , regeringsrådet ,justitierådet Man-nerfelt,justitierådet Welamson. Enligt lagrådet lillhandakommet utdrag av protokollvid regeringssammanträde har regeringen på hemställan avstatsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag lill 1. preskriptionslag, 2. lag om ändring i förordningen (1862:10 s. I) omtioårig preskriplion och om kallelse å okända borgenärer, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring i förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 5. lag om upphävande av lagen (1946:843) om tid förframställande av anspråk mot löftesman enligt 4 § förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 6. lag om ändring i lagen (1927:56) om gälds betalninggenom penningars nedsättande i allmänt förvar, 7. lag om ändring i lagen (1942:263) om preskriptionav rätt till medel som innestå hos offentlig myndighet, 8. lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattandevissa beslämmelser om elektriska anläggningar, 9. lag om ändring i vattenlagen (1918:523), 10- lag om ändring i lagen (1931:152) med vissabestämmelser mol illojal konkurtens, 11.lagom ändring i lagen (1973:1150)om förvaltning av samfälligheter. Förslagen, som finns bilagda detta protokoll, harinför lagrådet föredragits' av hovrättsassessorn . Förslagenföranleder följande yttrande av lagrådet: Enligt första stycket av förevarande paragrafskall, därest borgenären saknar kännedom om sin fordran, om vem som ärgäldenär eller om gäldenärens Prop.1976/77:5 240 hemvistoch uppehållsort, fordringen preskriberas tidigast efter den dagborgenären fick eller borde ha fåll kännedom därom. Om borgenären på grund avannan omständighet, varöver han ej råder, är förhindrad att vidtagapreskriptionsavbrytande åtgärd, skall enligt paragrafens andra styckepreskriplion inträda tidigast efter den dag hindret upphörde. Paragrafenstredje stycke innehåller den begränsningen, alt preskriptionstiden ej fårföriängas enligt paragrafen med mer än sammanlagt lio år. Lagrådet vill först fästa uppmärksamheten på alt enborgenär, som saknar kännedom om gäldenärens hemvist och uppehållsort, alllidkan avbryta preskription genom att väcka talan vid vilken som helst svenskdomstol. Såsom lagrådet närmare utvecklar vid 8 § måste det emellertid ansesönskvärt, att en lalan som är förutbestämd att bli avvisad icke väckes vidsvensk domstol enbart för att preskriptionsavbrott skall åstadkommas.Möjligheten att avbryta preskription genom en sådan talan synes därför böralämnas ur räkningen vid bedömning av spörsmål om föriängning av preskriptionstidenenligt förevarande paragraf Belräffande utformningen av paragrafens förstastycke bör observeras, atl konditionalsaisen ger visst utrymme för missförståndsåvitt gäller betydelsen av samordningen av hemvist och uppehållsort. Avsiktenär enligt motiven att rättsföljden skall inträda först när borgenären icke harkännedom om vare sig hemvist eller uppehållsort. Uttryckssättet alt han saknarkännedom om hemvist och uppehållsort kan emellertid uppfattas så, att bestämmelsenär tillämplig redan då han saknar kännedom om endera. Det kan här lämnas öppetvilken läsart som må vara den språkligt riktigare. (Jfr SvJT 1960 s. 132fl", och s. 310 ff) 1 klarhetens intresse synes man emellertid böra imöjligaste mån undvika konstruktioner av denna typ. Från saklig synpunkt må först framhållas, all denpreskriptionstid som skall löpa från vunnen kännedom om förhållande, som avsesi första stycket, i vissa fall kan innebära en onödig föriängning av denordinära fristen. Om borgenären före preskriptionstidens utgång fårkännedom om all gäldenären har hemvist och uppehållsort i - i vilketfall preskriptionstiden skall föriängas - kan förhållandenamyckel väl vara sådana, atl återstoden av den ordinära preskriptionstiden ärmer än tillräcklig för alt åstadkomma preskriptionsavbrott. Det är å andra sidan icke uteslutet, att denmöjlighet till föriängning som paragrafen erbjuder kan i enstaka fall visa sigotillräcklig. Delta må belysas av följande exempel. vet borgenären, all behörigt forum för prövning av talan omfordringen saknas i men också att gäldenären har hemvist och uppehållersig på viss ort i en främmande stat. Det är emellertid också känt förborgenären, all gäldenären icke har några tillgångar i hemvistsiaten och all endär meddelad dom icke erkännes i någon annan stat. Kort förepreskriptionstidens utgång får borgenären vela, alt gäldenären har tillgångar ien tredje stat. 1976/77:5 241 måstenu först tu reda på om sistnämnda stats lagstiftning är sådan, att en talan omfordringen kommer atl upplagas lill prövning där. För den händelse resuliatetblir positivt, har han atl förbereda och genomföra åtgärder för talansväckande. Allt delta kan ta mer lid än som återstår av preskriptionstiden.Föriängning enligt första stycket kommer emellertid icke i fråga. Det synesosäkert, huruvida paragrafens andra stycke överhuvud är till-lämpligt, eftersomnågol hinder i egentlig mening mot talans väckande i hemviststaten inteförelegat. Om bestämmelsen i andra stycket likväl an.ses tillämplig, uppkommerspörsmål, huruvida hindret skall anses ha upphön när borgenären fick kännedomom gäldenärens egendomsinnehav i den Iredje staten eller vid en tidigarelidpunkt då han borde ha fått kännedom därom eller möjligen först då borgenären i betraktande av samtliga omständigheter fåranses ha haft rimlig tid alt förbereda och genomföra preskriptionsavbrytandeåtgärd i den tredje staten. mening kan man uppnå en reglering, som är sakligt tillfredsställandeoch eliminerar tillämpningsproblem av det berörda slaget genom attsåsom rekvisit för föriängning av preskriptionstid enligt förevarande paragrafuppställa, au borgenären haft giltig ursäkt för att icke före den normalapreskriptionstidens utgång företaga preskriptionsavbrytande åtgärd. Med deltarekvisit för förlängning kan det i och för sig ligga närmast till hands atlbestämma utgångspunkten för förlängningen till den tidpunkt, då den giltigaursäkten kan anses ej längre föreligga, eller med andra ord lill den tidpunktdå borgenären haft erforderiig tid för all verkställa preskriptionsavbrolt. Ensådan bestämning av utgångspunkten och därmed även slutpunkten förfristförlängningen synes emellertid kunna ge upphov till besvärandetillämpningsproblem. Det måste nämligen antagas att frågan, om giltig ursäktföreligger vid preskriptionstidens utgång, ofta kan tämligen lätt besvarasjakande, medan del torde vara vanskligt alt exakt bestämma dendag då ursäkten skall anses ha upphört. Det är därför enligt lagrådets meningatt föredraga, atl föriängningen räknas från utgången av den ursprungligapreskriptionstiden. En sådan fristberäkning får visserligen konsekvensen, attden tid borgenären får till sitt förfogande efter den giltiga ursäktensupphörande blir olika lång allt efter som ursäkten sträcker sig längre ellerkortare tid utöver den ursprungliga preskriptionstidens utgång. Deltaförhållande synes emellertid icke vara av större vikt. Det förutsattes jualltid vara sörjt för atl borgenären får lillräcklig tid till sitt förfogande;föreligger giltig ursäkt också vid utgången av föriängningsfrisien inträder enytterligare förlängning. Pågrund av det anförda föreslår lagrådet, all 3 § för följande lydelse: "Harborgenären underlåtit atl avbryta preskription och har han giltig ursäkthärför, föriänges preskriptionstiden. Förlängning sker med eu år i sänder, dockhögst med lio år."" Prop.1976/77:5 242 1 det remitterade förslagets 4 t; harpreskriptionstiden för fordringar på skadestånd i anledning av brott anknutitstill de tider som enligt 35 kap. 1 i; gäller beträffandeåtalspreskription. Avbryts åtalspreskriplion, gäller vissa lilläggsfrister enligtparagrafens första stycke andra meningen och enligt dess andra stycke. Anknytningen till tiderna för åtalspreskriptionföranleder inte någon invändning. Emellertid är att beakta au 35 kap. 1 5;, vartill förevarande paragraf hänvisar, ej är uttömmande.Föriängning av där stadgade lider för åtalspreskriplion kan nämligenifrågakomma, när från svensk sida framställning görs om lagföring i annai land.Förlängningen blir i sådant fall enligt vad som framgår av 5 >;lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Med hänsyn till det anförda bör preskriptionslagenshänvisning i nu ifrågavarande del ej begränsas till de tider, som anges i 35kap. 1 >; , ulan bör i stället allmänt avse de tider som gällerför åtalspreskriplion. En sådan allmännare hänvisning bör ej anses innebära ettändrat ställningstagande i avseende på del remitterade förslagels innebörd,att det är de enligt svensk rätt gällande tiderna för åtalspreskription som ärrelevanta i sammanhanget. I enlighet med vad som har anförts föreslårlagrådet, alt i 4 § första och andra styckena orden "den lid som anges i35 kap. 1 § " respektive "den i 35 kap. 1 i; brottsbalkenangivna tiden" utbyts mot uttrycket "tiden för åtalspreskriplion"". Medan enligt gällande lag preskriptionstid löperfrån tidpunkten för uppkomsten av en fordran, skall enligl 2 !j i detremitterade förslaget tiden räknas från den tidpunkt då fordringen tidigast kangöras gällande. Beträffande fordringar med långt framskjuten bestämdförfallotid och suspensivt villkorade fordringar innebär förslagets ståndpunkthärvidlag å ena sidan att man förebygger det från borgenärens synpunktotillfredsställande resultatet, alt en fordran kan preskriberas innan denkunnat göras gällande, men å andra sidan alt tiden mellan uppkomsten av enfordran och den tidpunkt dä den preskriberas kan bli mycket lång. Sistnämndaförhållande aktualiserar frågan, i vad mån det får anses påkallat alt vid sidanav den normala preskriptionstiden ha en yttersta preskriptionstid, räknad frånfordringens uppkomst. (Med yttersta preskriptionstid avses den tid eftervilken preskriplion senast inträder, om inte preskriptionsavbrolt skerdessförinnan.) Frågan har i del remiiierade förslaget besvarats jakande endasli så måtto, au för skadeståndsfordringar i förevarande 5 i föreskrivits ensådan preskriptionstid av ireiiio år. Prop.1976/77:5 243 Vad först gäller förslagets bedömning, att enyttersta preskriptionstid från fordringens uppkomst icke kan anses påkallad förandra fordringar än skadeslåndsfordringar, kan bedömningen närmast förmodasbero på alt en sådan preskriptionstid - av den längd som föreslås beträffandeskadeslåndsfordringar eller som eljest kunde länkas ifrågakomma - antagitsicke kunna få någon beaktansvärd praktisk betydelse i dessa fall. Detta äremellertid enligt lagrådets mening i och för sig inte något skäl mot attutvidga bestämmelsen om en yttersta preskriptionslid, såvida inte utvidgningenerbjuder lagtekniska svårigheter. Lagrådet vill emellertid framför allt ifrågasätta,all den diskuterade utvidgningen verkligen skulle sakna större praktiskbetydelse. Man måste hålla för ögonen, att preskripiionsinstitutel icke enbarteller ens i första hand kan anses ta sikte på atl utsläcka fordringar somfaktiskt varit gällande. Preskriptionsreglernas avsedda funktion är fastmeraenligl förslaget lika väl som enligt gällande rätt främst att bereda trygghetmol påståenden om fordringsanspråk, som i själva verket är ogrundade men motvilka gäldenären skulle få svårt att värja sig därför atl relevantaförhållanden ligger alltför långt tillbaka i tiden. Visserligen har man härvidnärmast anledning att länka på fordringar som blivit betalda, eftersomgäldenären har bevisbördan för betalning men inte rimligen skall behöva bevarakvitton hur länge som helst. Denna synpunkt gör sig ju inte gällandebelräffande en fordran, som påslås ha tillkommit sedan men förstnyligen ha blivit ovillkoriig eller förfallit till betalning. Det förhållandel,atl borgenären är bevisskyldig för alt en fordran överhuvud uppkommit, borde -kan man lycka - för sådana fall innebära ett tillräckligt skydd. Emellertid ärenligt lagrådets mening så icke förhållandel. Man kan i själva verket tänkasig påståenden rörande ett närmast oöverblickbart antal varierande situationer,i vilka en person skulle kunna fä framgång med ett ogrundat påstående om enfordan just därför att hans påstående hänför sig till förhållanden så långttillbaka i tiden att motparten icke längre har tillgång till erforderiigbevisning, som tidigare skulle ha stått honom till buds. Del sagda må illustreras av följande exempel. Enperson har av sina föräldrar fått ell räntefritt studielån, att återbetalassedan båda föräldrarna avlidit. Avtalet har skett muntligen i närvaro avlåntagarens syskon och ytterligare en person. En efteråt förändrasavtalet - likaledes muntligen och i närvaro av samma personer - så allmottagaren skall få behålla beloppet som gåva vilken ej skall avräknas på hansarvslott. förflutit och båda föräldrarna avlidit,liksom del enda ojäviga vittnet lill transaktionerna, konfronteras såmollagaren med ett påstående från övriga dödsbodelägare att han nu är skyldigbetala tillbaka sitt studielån. Om han är tillräckligt fördomsfri, bestriderhan kanske alt han någonsin fött mottaga några pengar, och då segrar möjligenden materiella rättvisan i brist pä tillräcklig bevisning om någonförslräckning. Om han i stället säger Prop.1976/77:5 244 sanningenoch vidgår försträckningen men påstår atl den förändrats till en gåva, riskerarhan att föriora målet därför att han nu kan åstadkomma denbevisning som behövs för atl styrka påståendet om ändring och som han kunde halyckats åvägabringa om den påstådda fordringen aktualiserats inom rimlig lid. Det anförda exemplet illustrerar en typ avsituationer, där avsaknad av en yttersta preskriptionstid kan gbra gäldenärensställning prekär med avseende på förhållanden, för vilka han är bevisskyldig.Inte heller beträffande omständigheter, för vilka borgenären har bevisbördan,synes del emellertid från gäldenärens synpunkt helt utan betänklighet att hurgamla förhållanden som helst kan aktualiseras. Det är förvisso länkbart, altnågon kan ha framgång med bevisning, som i själva verket är helt fabricerad,just därför att motparten ej längre kan neutralisera den med en rekonstruktionav vad som hänt eller inte hänt för så länge sedan. Tilläggas kan, att preskriptionsreglerna antagitssyfta till atl den som påstås vara gäldenär överhuvud icke skall behöva inlåtasig på en diskussion om förhållanden som är alltför ålderstigna. Vidare måunderstrykas, att pre-skriptionsinstituiets trygghetsfunktion icke lorde böravärderas i relation till det antal påståenden om gamla fordringar som maneljest kunde vänta sig. Regler om en yttersta preskriptionstid måste ansesfylla en beaktansvärd funktion genom att bereda ett visst mått av trygghet föralla människor mot ogrundade påståenden, alltså också för alla dem som inleskulle bli utsatta för något sådant påstående ens om preskripiionsinstitutelavskaffades. Så.som redan antytts medför å andra sidan enyttersta preskriptionslid den från borgenärens synpunkt otillfredsställandekonsekvensen, att en fordran kan vara preskriberad dåden tidigast kunnat göras gällande. Det synes emellertid ofrånkomligt, alt manmåste göra en avvägning mellan borgenärens och gäldenärens intressen så, att enborgenär i viss utsträckning blir skyldig att vidtaga preskriptionsavbrytandeåtgärd redan innan han kan utkräva sin fordran. krav på att borgenären inomrimlig tid vidtar ålgärd för alt få fram ett erkännande av gäldenären eller, omdenne bestrider fordringen, få fordringens existens fastslagen synes för deflesta typer av fall inle heller i och för sig anmärkningsvärt betungande. Euundanlag skulle väl - paradoxalt nog - närmast utgöras av jusl skadeståndsfordringar,för vilka förslaget föreskriver en yttersta preskriptionstid irots att det kaninträffa att borgenären före utgången av denna lid inte har någon tanke på at.than kan komma all få anledning utkräva skadestånd. Oaktat en ytterstapreskriptionstid sålunda i någol fall kan leda till oförskylld rättsföriust förborgenären, bör emellertid enligl lagrådets mening en avvägning mellanborgenärens och gäldenärens intressen resultera i att en sådan preskriptionstiduppställes för i huvudsak alla typer av fordringar. 1 det förslag lill preskriptionslag som framlades ibetänkandet Fordringspreskription m. m. (SOU 1957:11) upptogs en regel om enyttersta pre- Prop.1976/77:5 245 skriplionstidav , räknat från fordringens tillkomst. Från regeln skulle dock varaundantagna fordran för vilken bestämd förfallodag blivit fastställd, fordransom förfaller vid någons död, fordran på pension, livränta, undantagsförmån,underhållsbidrag eller andra fullgörelser, som förfaller med bestämdamellanrum och ej är avbetalning på huvudstol, samt fordran på grund avobligation eller annat skuldebrev varom förmäles i 4 S första stycket lagen omskuldebrev. Några molsvarande undantag från en regel om ytterstapreskriptionstid i den nu föreslagna preskripiionslagen anser lagrådet inlevara påkallade. Den i preskriptionsförordningen föreskrivna 10-åriga preskriptionstidenhar tillämpats väsentligen utan sådana undanlag, och såvitt är känt har någramera påtagliga ölägenheter inte föranletts härav. Om det införs en ytterstapreskriptionstid som överstiger , synes då finnas desto mindre skäl altföreskriva undantag därifrån. Beträffande fordringar enligtobligationerellerandra sådana masskuldebrev må i detta sammanhang också erinrasom undantagsregeln i lagförslagels 14 ij andra stycket. Enligt lagrådels mening är det emellertid, om engenerell yttersta preskriptionstid föreskrivs, motiverat atl därifrånundantaga skadeståndsfordringar i anledning av brott. Rimlig anledning alllåta den brottslige komma i åtnjutande av den civila fordringspreskriptionentidigare än som följer av de allmänna reglerna och av 4 § synes icke föreligga. I fråga om längden av den ytterstapreskriptionslid, som sålunda med angivet undantag bör uppställas, finnssjälvfallet avsevärt utrymme för delade meningar. Detta sammanhänger delvis medalt en generell bestämmelse om sådan preskriptionstid kommer alt spänna överfordrings-anspråk av mycket varierande beskaffenhet och över vitt skildarättsområden, på vilka avvägningen mellan borgenärs- och gäldenärsinlressenainle behöver utfalla på samma sätt. Enligt lagrådels mening är emellertid denför skadeståndsfordringar föreslagna tiden av alldeles för långbåde såsom en generell yttersta lid för sådana fordringar och såsom generellyttersta tid för andra fordringar. Utifrån de synpunkter, som antagils uppbärapreskriptionsinstitutel. synes i själva verket varje mera betydande förlängningav den nuvarande tioårstiden från fordringens uppkomst ägnad atl väckabetänkligheter. Härtill är bland annat att märka, atl det är myckel svårt atlöverblicka vilka konsekvenser en sådan föriängning av preskriptionstiden frånfordringens uppkomst får i skilda hänseenden. Som exempel må nämnas frågan omolika gäldenärers möjlighet att genom försäkring täcka detutvidgadeansvarsområdetförskadeståndsfordringar.Föreliggerinie sådan möjlighet,kan preskriptionstidens föriängning få konsekvenser som knappast är acceptabla. Mot bakgrunden av det anförda förordar lagrådet,atl den förlängning av nuvarande preskriptionstid från fordringens uppkomst,som i åtskilliga fall blir en nödvändig följd av det remitterade förslagetskonstruktion, begränsas till . eller med andra ord alt fordringenpreskriberas senast Prop.1976/77:5 246 15år efter tillkomsten, om icke preskripiionsavbrotl skett . Såvittsärskilda förhållanden beträffande visst rättsområde kan anses påkalla en längrefrist, måste en specialregel för detta rättsområde vara alt föredraga framfören ytterligare utsträckning av den generella fristen. En grupp skadeslåndsfordringar som förtjänarsärskild uppmärksamhet i delta sammanhang är fordringar, som grundar sig påpersonskador inom arbetslivet. Beträffande sådana fordringar finns anledningatt erinra om den som harantagit. Denna lag ger i princip rätt till full ersättning för inkomstbortfallvid arbetsskada, varmed förslås skada till följd av olycksfall eller annanskadlig inverkan i arbetet. Skada till följd av annat än olycksfall anses hainträffat den dag då skadan visade sig. Genom livränta skall enligt lagen kunnaersättas årlig inkomstföriust upp till samma inkomsllak som gäller för ATP,dvs. 7,5 basbelopp eller . Ansökan om livräntaskall enligl lagen göras från den dag ersättningen avser. Frågorsom gäller ersättning för lyte och men hos den skadade är avsedda atl reglerasgenom gällande avtal om trygghetsförsäkring. Sådana avtal lorde numera täckapraktiskt laget hela arbetsmarknaden. Mot den nu antydda bakgrunden kanlagrådet inte finna, all det föreligger någol praktiskt behov av alt göra enyttersta preskriptionstid för skadeståndsfordringar, som hänför sig tillarbetslivet, längre än . Frågan om avbrott av preskription enligt 5 § bör-på motsvarande sätt som skett beträffande preskriptionstid enligl 2 § -reglerasi 6-8 §§, och en hänvisning härulinnan bör intagas i paragrafen. Till fråganom verkan av preskriptionsavbrolt återkom mer lagrådet vid 7 och 8 § §. Pågrund av det anförda föreslår lagrådet, att 5 § för följande lydelse: "Annan fordran än som avses i 4 § preskriberasutan hinder av 2 och 3 §§ senast efter fordringens tillkomst. Vid tillämpning av första stycket anses fordran påskadestånd ha tillkommit när den skadegörande handlingen företogs eller, vidskada lill följd av underiåtenhet, när ålgärd senast borde ha vidtagits. I fråga om avbrott av preskriplion enligl dennaparagraf och om ny preskriptionstid eftersådant avbrott gäller bestämmelsernai 6-8 §§." Det remitterade förslagel anger i förevarandeparagraf de sätt på vilka preskriptionsavbrolt skall kunna åstadkommas. Föralomgäldenärens erkännande av fordringen (punkt 1) godtages såsompreskriptionsavbrytande vissa förfaranden som kännetecknas av alt rättsligåtgärd vidtages från borgenärens sida och att därigenom framgår all fordringengörs gällande (punkterna 2-4). Lagrådet har intet atl erinra mol dennaprincipiella uppläggning. Utformningen av paragrafens punkt 3 och punkt 4 synesdock böra bli 1976/77:5 247 föremålför vissa jämkningar, för atl sakligt tillfredsställande resultat och formellklarhet skall uppnås. Enligt punkt 3 skall som preskriptionsavbrolträknas, att borgenären åberopar fordringen till kvittning vid domstol, iskiljeförfarande eller hos exekutiv myndighet. Man har emellertid dessutom atlbeakta möjligheten, atl borgenären såsom svarandepart i rättsligt förfarandekan åberopa fordringen på annat sätt. Därvid åsyftas att borgenären hävdarfordringens existens i svaromål till bemötande av en av gäldenären väcktnegaliv fastställelsetalan. Enligt lagrådels mening bör borgenärens hävdande avfordringens existens i sådant sammanhang anses preskriptionsavbrytande på sammasätt som när fordringen åberopas till kvittning. Visseriigen kan sägas attborgenären i den angivna situationen kan genstämma och därmed åstadkommapreskriptionsavbrott enligt punkt 2. Men något rättspolitiskt skäl kansvårligen åberopas lill stöd för att rättsordningen bör kräva, all borgenärenför att å-stadkomma preskriptionsavbrolt nödvändigtvis skulle behöva gå lillmot-angrepp med utnyttjande av genslämning och alltså inle skulle kunna nöjasig med att som svarande försvarsvis hävda fordringens existens. Förfares påsist angivet sätt, bör enligt lagrådets mening preskriptionsavbrolt anses haskett. Ogillas därefter gäldenärens negativa fastställelsetalan, bör så ansessom om fordringen med den verkan som följer av 8 § i det remitterade förslagethar fastställts genom dom.