prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Utredningen harföreslagit att veckovilans längd i arbetsmiljölagen bestäms till minst 30timmar. Ledigheten skall såvitt möjligt förläggas tUl veckoslut. Den nuvarandeundantagsbestämmelsen har föreslagUs utformad som en nödfallsbestämmelse somgodtar avvikelse bara när de särskilda förhållandena inte har kunnat fömtses.Möjlighet till avvikelse genom kollektivavtal eller myndighetsdispens harföreslagits på samma sätt som beträffande övriga arbetstidsbestämmelser ilagförslaget. Vid LO:s arbetsplatsremiss har en dominerande delav deltagarna krävt 48 timmars veckovila. LO har tiUagt att det börunderstrykas att 1976/77: 149 314 veckovilani möjligaste mån skall förläggas till veckoslut. Även TCO har krävt attarbetsmiljölagen anpassas till femdagarsveckan. TCO har dessutom ansett attveckovilan inte skall kunna läggas ut som ledighet i början eller slutet av enfjortondagarsperiod. /SR har betonat att även jourtid och s. k.beredskapstid skall anses avbryta viloperiod. A andra sidan har postverketansett att i arbetsmiljölagen bör anges att sammanlagd ledighet för tvåsjudagarsperioder skall få avkortas med högst till lägst 54 timmar.SAF har påpekat att den av utredningen föreslagna bestämmelsen skulle försvåramöjligheterna till kontinuerligt treskiftsarbete. harframhållit att en ökning från 24 till 30 timmars veckovila kan medföra problemi vissa lägen, som dock bör kunna bemästras, men har tillagt att en utvidgningtill skulle medföra stora administrativa och ekonomiska svårigheter,framför allt inom vårdområdet och trafikväsendet. Till en början vill jag konstatera att det heltövervägande antalet arbetstagare i vårt land har fem dagars arbetsvecka pågrund av avtal eller utbildad sedvana. För de flesta är lördags- ochsöndagsdygnen arbetsfri tid. Med den fortgående utvecklingen mot ökad fritidhar arbetarskyddslagens garanti för minst 24 timmars sammanhängande veckoledighetkommit att få minskad betydelse. Lagen återspeglar inte den fritidsstandardsom är rådande i samhället. med att arbetstidsförkortningarna harförbättrat arbetstagarnas fritidsförhållanden har dock arbetstidsmönstren isamhället blivit mera varierande och flexibla. Nya typer avarbetstidsförläggning har uppstått bl. a. i anslutning till önskemål om ökatkapacitetsutnyttjande inom varuproduktionen och i samband med anspråk frånmedborgarna på service i olika avseenden under olika tider av dygnet. Enligtmin mening kan man inte avvara ett lag-stadgat grundskydd för regelbundenveckovila. Behovet av veckovileregler måste ses i belysning av attarbetstidslagen redan ger de allmänna maximinormerna för veckoarbetstiden.Dessa normer är bestämda så, att de korresponderar mot en ledighet för deflesta arbetstagare om normalt två hela dygn . Genom arbetstidslagenfinns således ett instrument som kan sägas ge indirekt uttryck för vad somenligt allmän uppfattning bör vara förhärskande i fråga om veckoledighet. Avdetta anser jag följa att veckovilereglerna inte behöver ha detta syfte. När det gäller att bedöma hur lång den minstasammanhängande ledigheten enligt arbetarskyddslagstiftningen bör vara tordedet som utredningen har framhållit vara svårt att finna några direktahållpunkter i arbetsmedicinska forskningsresultat. Det finns emellertid skälsom talar för att den allmänna utvecklingen i fråga om arbetstagarnasfritidsförhållanden bör få återverkningar i form av en höjning av nuvarande24-timmarsgräns. Man kan här åberopa att den förhärskande värderingen avfritiden gör att gapet mellan minimiregeln och vad som för det stora 1976/77: 149 315 flertaletarbetstagare är normalt i fråga om veckoslutsledighet inte bör få framstå somalltför stort. Som en bestämd meningsyttring i detta avseende framstårresultatet av LO:s arbetsplatsremiss. En lämplig utgångspunkt synes enligt minåsikt vara att de anställda bör garanteras en fridag jämte ledighet avtillfredsställande längd före och efter fridagen. En höjning avminimigränsen ligger med en sådan motivering nära till hands.De komplikationer som en grundbestämmelse om 36 timmars veckovila har ansettskunna vålla inom vissa verksamhetsområden bör kunna bemästras genomöver-enskonunelser i kollektivavtal eller dispensvägen. Det måste härvid tillsesatt möjlighet finns att tillgodose viktiga samhällsintressen och angelägnaservicebehov. Jag förordar på grund av det anförda att veckovilans längd iarbetsmiljölagen (4 kap. 6 § första stycket) bestäms till minst 36 timmar.Liksom utredningen anser jag att förläggningen av viloperioden om möjligt börske till veckoslut. En regel härom bör också las upp i lagen. Gällande arbetarskyddslag kräver inte attveckovilan skall infalla helt regelbundet, bara att den skall erbjudas förvarje period . Genom sammanföring av ledigheten för två perioderkring ett veckoskifte eller genom att ledigheten annars föriäggs till olikaveckodagar kan intervallet mellan ledighetstillfällen bli upp till tolv dagar.Den flexibilitet som sålunda inryms i bestämmelserna svarar mot ett praktisktbehov inom ett flertal områden, t. ex. där skiftarbete bedrivs med skiftväxlingefter . För den enskilde arbetstagaren kan ett sådant system medlängre arbetsperioder vara till fördel med hänsyn tiU hans önskemål om långasammanhängande ledigheter. Jag anser att det inte finns tillräckliga skäl attändra på bestämmelsernas utformning så alt nuvarande sammanföringsmöjligheterbeskärs. Innebörden i kravet på sammanhängande ledighet bör ocksåberöras. Det är självklart att tid då arbete faktiskt utförs av arbetstagarenbryter viloperioden. Man måste uppenbarligen också till samma kategori hänförajourtid enligt arbetstidslagen, dvs. tid då arbetstagaren står till förfogandepå arbetsstället för att vid behov utföra arbete. Med hänsyn till attarbetstidslagen avgränsar begreppet arbetstid så att beredskapstid (tid dåarbetstagaren inte är skyldig att uppehålla sig på arbetsstället men är bereddatt inom viss efter kallelse inställa sig där för att träda iarbete) faller utanför, skulle kunna hävdas att beredskap inte bryter densammanhängande ledigheten. I praxis har emellertid intagits ståndpunkten attveckovila inte kan åtnjutas som arbetstagaren fullgör beredskapstjänst.Detta ligger väl i linje med den nu diskuterade minimiregleringens syfte attlåta bestämmelsen säkerställa regelbundet återkommande möjligheter tillfullständig avkoppling från arbetet. Starka skäl talar sålunda enligt minmening för att man bör hålla fast vid nämnda princip. 1976/77:149 316 Jag har redan förutskickat att man inte kan undvaravissa möjligheter till avsteg från den huvudbestämmelse om veckovilan somfastläggs. Nuvarande lag ger möjligheter tUl undantag från 24-timmarsregeln omsärskilda förhållanden tillfälligtvis påkallar avvikelse. Detta allmänt formuleradeundantag innebär att avsteg får göras utan dispens vid enstaka tillfällen närt. ex. olycksfall, sjukdom, maskinhaveri, oväntad rubbning i arbetets planeringeller liknande oförutsedda händelser motiverar det. Regeln har gett upphov tillvissa tolkningsproblem i fråga om söndagsarbeten som visserligen återkommerregelbundet men med långa mellanrum, t. ex. inventeringsarbete vid årsskifte.Liksom utredningen anser jag att en motsvarighet till den aktuellaundantagsregeln behövs men att den bör utformas som en nödfallsbestämmelse somgodtar avvikelser bara när de särskilda förhållandena inte har kunnat förutses(4 kap. 6 § andra stycket arbetsmiljölagen). I likhet med utrednigen anser jag vidare attmöjlighet till avvikelse från veckovilebestämmelserna genom kollektivavtal somslutits med eller godkänts av central arbetstagarorganisation bör finnas påmotsvarande sätt som beträffande övriga arbetstidsbestämmelser. Detsammagäller möjlighet till dispens från tillsynsmyndighet när särskilda skälföreligger för avsteg från huvudregeln. Gällande bestämmelser ger viss rätt tillkompensationsledighet om veckovilan inskränks. En uttrycklig regel härom varnaturlig i ett tidigare skede. Med nuvarande lagstiftning och förhållanden iövrigt med avseende på arbetstidens längd har utredningen ansett en särskUdlagregel om kompensationsledighet för fall då veckovilan beskärs vara överflödig.Jag delar denna uppfattning. I arbetsmUjölagen bör därför inte tas upp någonmotsvarighet till regeln i arbetarskyddslagen. När det gäller arbetstidens reglering inomvägtransportområdet är motiven för regleringen inte bara arbetsmiljöskäl.Därutöver ställs krav som är betingade av att det är nödvändigt att motverkaden fara för trafiksäkerheten som ligger i förares uttröttning. finns därför i kungörelsen (1972: 602) om arbetstid vidvägtransport, m.m. (ändrad : 884), och förordningen (1975: 883) omarbetsförhåUanden vid vissa internationella vägtransporter.Bilarbetstids-bestämmelserna innebär en i stort sett mera långtgående regleringav arbetstidens förläggning än vad som förordas gäUa enligt arbetsmUjölagen.Dessutom finns särskilda bestämmelser om tillsynen. I vissa avseenden, såsomnär det gäller avlösande förares möjligheter att vid rast lämna fordonet,råder dock speciella förhållanden inom transportsektom. Motsvarande synpunkter kan anföras i fråga omarbetstidens förläggning vid luftfart. Jag vill här peka på attluftfartsverket har fått regeringens uppdrag att i samråd med dedanska och norska luft- Prop.1976/77:149 317 fartsdirektoratenoch i nära kontakt med företrädare för flygbolagen och den flygande personalensorganisationer utarbeta för de skandinaviska länderna gemensamma regler omflygsäkerhetsmässigt betingade begränsningar av arbets- och vilotiderna. Bakombeslutet ligger självfallet att särskilda krav måste ställas när det gällerreglering av arbetstidens förläggning inom luftfarten. Med hänsyn till det anförda förordar jag eftersamråd med chefen för att i arbetsmUjölagen (4 kap.9 §) tas in en bestämmelse av innehåll att regeringen ellerförvaltningsmyndighet, som regeringen bestämmer, utan hinder avarbetsmiljölagen kan meddela särskilda föreskrifter om arbetstidensförläggning vid vägtransport och luftfart. 20.6.7Organisatoriska frågor m. m. Utredningen har konstaterat att frågor om dispensfrån arbetarskyddslagens arbetstidsregler f. n. handläggs centralt hosarbetarskyddsstyrelsen. Detsamma gäller frågor om föreskrifter i anledning avöverträdelse av arbetstidsreglerna. Även ärenden som avser tolkningsutlåtandebeträffande arbetarskyddslagens arbetstidsbestämmelser tas i regel upp avarbetarskyddsstyrelsen. En väsentiig orsak till den sedan gammalt centralahandläggningen av arbetstidsfrågorna har varit önskemålet att beredaarbetsmarknadsparterna inflytande på beslutsorganets avgöranden. numera byggts ut och försetts med en partssammansatt nämndför varje distrikt kan enligt utredningen hävdas att ett huvudskäl för den centralahandläggningen av arbetstidsfrågorna har fallit bort. För utredningen har detframstått som följdriktigt att överväga överflyttning av handläggningen avdispens och andra tillämpningsfrågor avseende arbetstiden tillyrkesinspektionen. Avgörande är att arbetstiden måste ses som en faktor somskall vägas in i de samlade arbetsmiljöbedömningar som skall göras på gmndvalav den nya arbetsmiljölagstiftningen. Dessa bedömningar skall primärt skegenom parternas lokala skyddsorganisationer och hos yrkesinspektionen. Meddenna gmndinställning stämmer enligt utredningen nuvarande handläggningsordninginte så väl överens. Ett problem i sammanhanget har dock ansetts vara att enöverflyttning som avser ärenden enligt arbetsmiljölagstiftningen men ej enligtarbetstidslagen skapar en icke önskvärd splittring i handläggningen avarbetstidsfrågoraa. Detta försvårar ett genomförande i nuvarande läge avdecentraliseringstanken. Utredningen har emeUertid föreslagit att regleringen iarbetsmiljölagen utformas så att möjlighet öppnas att utan ändring därförverkliga den diskuterade överflyttningen. Arbetarskyddsstyrelsen har i sitt remissyttrandeerinrat om att det här rör sig om åtskilliga tusen ärenden ochifrågasatt om det är lämpligt att överiämna handläggningen av alla dessaärenden till yrkesinspektionen. Det finns enligt styrelsen vissa risker föratt detta skulle 1976/77:149 318 ledatill icke önskvärda variationer i lagtillämpningen och risk för fördröjning avärendena. Även LO har ställt sig tveksam till en överflyttning avdispensärenden och andra tillämpningsfrågor avseende arbetstiden frånarbetarskyddsstyrelsen till yrkesinspektionen. För egen del är jag helt ense med utredningen omatt arbetstiden är en viktig faktor som bör vägas in i den samlade bedömningsom bör ske av arbetsmiljön. I de olika fall som behandlas vid de lokalaskyddsorganisationerna och hos yrkesinspektionen är det också nödvändigt attså sker. Detta hindrar emellertid inte att det vid avgörande av de arbetstidsfrågorsom det här har varit fråga om kan finnas fördelar från enhetlighetssynpunktoch ur administrativ synvinkel förenade med en central handläggning. Vidarevill jag erinra om att parterna enligt den föreslagna arbetsmiljölagen fårmöjlighet att träffa kollektivavtal om arbetstidsfrågorna och att det här haransetts nödvändigt att hänföra avgörandet på arbetstagarsidan till centralorganisation. Angeläget är under alla förhållanden att parterna strävar efteratt från myndighets handläggning få bort ärenden där man är ense om avsteg frånarbetstidsbestämmelserna. Det är enligt min mening inte uteslutet att det meden sådan utveckling kan finnas anledning att till förnyatövervägande ta upp frågan om hos vilken myndighet dispensärenden omarbetstidsfrågor skall handläggas. T. v. anser jag att man bör ta fasta påmöjligheten att utforma arbetsmiljölagen så att den diskuterade överflyttningenkan ske utan ändring i lagen. Jag avser att återkomma till frågan omyrkesinspektionens kompetens i arbetstidsärenden vid behandling avsanktionssystemet enligt arbetsmiljölagen. Slutligen vill jag med några ord beröra förfarandetvid handläggning av dispensärenden. LO och TCO har i sina remissyttranden överutredningens förslag understrukit att all dispensgivning bör ske i samråd medberört fackförbund. Med anledning härav vill jag nämna att instruktionen(1972: 164) för arbetarskyddsstyrelsen genom en vidtagenförfattningsändring (SFS 1976: 459) har ändrats så att yttrande från arbetstagarorganisationi princip alltid skall föreligga vid prövning av dispensärende om arbetstiden.När det gäller dispenprövning enligt arbetsmiljölagen bör det enligt min meningvara huvudregeln att all prövning skall ske i samråd med vederbörandefackförbund eller motsvarande fackliga organisation. Jag vUl härvid särskilthänvisa till den centrala ställning som dessa organisationer bör beredas iarbetsmiljölagen. Bestämmelser om minderårigas arbete har längeutgjort en viktig del av arbetarskyddslagstiftningen. I nuvarandearbetarskyddslag och till-lämpningsförfaltningar upptarminderårigbestämmelserna förhållandevis 1976/77: 149 319 I dagens svenska samhälle med nioårig skolplikt och en starkt utbyggdgymnasieskola har dessa bestämmelser inte samma betydelse som förr.Utredningen har konstaterat att behov dock alltjämt finns av särskildaskyddsregler för minderåriga i arbetslivet. Även jag anser att vi i enarbetsmiljölag måste ha bestämmelser som underlag för att ungdomar intesysselsätts med göromål som inverkar negativt på deras hälsa och utveckling.Därvid måste beaktas att minderåriga har bristande erfarenhet för en delarbetsuppgifter och att deras omdöme och sinnesnärvaro kan vara otillräckliga ivissa situationer. Även beträffande arbetsuppgifter som i och för sig ärlämpade för minderåriga bör det vara angeläget att bevaka att arbetet inte fårsådan omfattning att det inkräktar på den obligatoriska skolgången ellerbehovet av vila och återhämtning. Särskilda skyddsregler för minderåriga bör enligtutredningen utformas så att de främjar yrkesutbildningen och inte avskärmarungdomar från arbetslivet. Detta har understrukits av remissinstanserna. Ocksåenligt min mening är det viktigt att bestämmelser om minderårigas arbeteutformas så att de tillåter och om möjligt främjar yrkesutbUdning för i principalla slags arbetsuppgifter. Även om bestämmelserna också har tUluppgift att tiUgodose behovet av skydd mot särskilda risker i arbetslivet förminderåriga, följer inte därav att lagstiftningen generellt skall ge uttryckför en restriktiv hållning gentemot sysselsättning inom industrisektorn ellernågot annat område. De stora ansträngningar som görs för att uppnå engod miljöstandard över lag talar för att man bör undvika att tillämpa ettspeciellt betraktelsesätt på minderårigas arbete inom något visst område.Regelsystemet får över huvud inte verka så att det avskärmar ungdomen fråninblickar i och närmare kontakt under uppväxtåren med arbetslivet. 1 anslutninghärtill kan erinras om att det blivit allt vanligare att ungdomar efter deobligatoriska skolårens slut varvar perioder av studier och perioder avförvärvsarbete. Hänsyn bör således tas till att nya mönster har börjat växafram på utbildningsområdet. De gällande bestämmelserna om minimiålder, omarbetsbok och läkarkontroll, om farligt arbete och om arbetstid ärkomplicerade och svåröverskådliga. Tydligt är att kunskaper om reglerna saknaspå många håll där bestämmelserna är tillämpliga. Efterlevnaden har heller intevarit tillfredsställande. En del regler ställer f. ö. krav som det inte längre tersig nödvändigt att upprätthålla eller som det är svårt att följa i praktiken.Mot denna bakgmnd har utredningen funnit det vara angeläget att vidutformningen av arbetsmiljölagens minderårigregler sträva efter överskådlighetoch förenkling och underläUa den praktiska tillämpningen. Jag delar dennauppfattning som har vunnit stöd hos remissinstanserna. ArbetsförhåUandenaför barn och ungdomar har varit 1976/77:149 320 föremålför internationellt samarbete inom ramen för i första hand () och . Ämnet behandlas i ett flertalinternationella konventioner och rekommendationer. har medverkat idetta samarbete och har åtagit sig förpliktelser i fråga om lagstiftningen omskydd för minderåriga. Det är som utredningen har framhållit följaktligennödvändigt att vid utformningen av minderårigreglerna i arbetsmiljölagen beaktainnehållet i instrument vartill vårt land gett sin anslutning. Det bör ocksåundersökas i vad mån reglerna 1973 av antagen konvention omminimiålder för tiUträde tiU arbete bör komma tiU uttryck i svensklagstiftning. Minderårig är enligt arbetarskyddslagen den sominte har fyllt . Liksom utredningen anser jag att denna gräns börbibehåUas i arbetsmiljölagen (5 kap. 1 §). En 18-årsgräns korresponderar motbl. a. gällande myndighetsålder och är dessutom vedertagen i internationellasammanhang. Arbetarskyddslagens huvudregler när det gällerminimiålder för tillträde till arbete innebär förbud mot att minderåriganlitas för arbete om han inte har fyllt eller under kalenderåret uppnårdenna ålder. Den minderårige skall emellertid också om det inte gäller arbeteunder ferietid ha fullgjort sin skolplikt eller fått tillstånd att avslutasin skolgång. För industriellt och därmed jämställt arbete är minimiåldern Med hänsyn till den nuvarande nioåriga obligato riska skolgången innebär gällande regler i praktiken att gränsen för tUl- träde tiU arbete i de flesta faU går vid vårterminens slut det kalenderår då 16-årsåldern uppnås. Den allmänna minimiåldern för tillträde till arbetehar av utredningen föreslagits bli anpassad till de bestämmelser om skolgångsom nu råder. Enligt den av utredningen föreslagna huvudregeln skall minderårigsåledes inte få anlitas till arbete före det kalenderår under vilket hanfyller 16 åreller innan han har fuUgjort sin skolplikt. Jag ansluter mig till detta förslag, som också har godtagits av remissinstanseraa (5 kap. 2 § första stycket arbetsmiljölagen). Det kan noteras att en sådan reglering väl svarar mot de krav som förefintliga intemationella instmment stäl ler. Nuvarande arbetarskyddslagstiftning ger ett relativtstort utrymme åt minderåriga som ej fuUgjort skolgången att ha förvärvsarbetevid sidan av skolan. Feriearbete är som nämnts undantaget från kravet på fullgjordskolplikt och här gäller alltså enbart åldersgränsema 14 resp. . På grundav generell dispens av arbetarskyddsstyrelsen medges feriearbete i åtskilligalätta sysselsättningar för minderåriga som fyllt . För s. k.eftermiddagsarbete kan genom dispens göras undantag såväl från kravet påfullgjord skolplikt som från minimiåldem enligt huvud- 1976/77:149 321 bestämmelserna.I regel medges dispens för högst tolv timmars närmare angivet lätt arbete pervecka för skolelever som har fyllt eller under terminen fyller . Förindividuella dispenser finns inte angiven någon nedre åldersgräns. Utredningen har ansett det lämpligt attskolungdomar får i huvudsak samma möjligheter som hittUls att ta förvärvsarbetevid sidan av skolarbetet under terminerna och under ferierna. Med hänsynhärtill har utredningen föreslagit en bestämmelse i arbetsmiljölagen omundantag från den allmänna minimiåldersregeln. En undantagsreglering med hänsyntill feriearbete samt eftermiddags- och veckoslutsarbete bör enligt utredningenges sådant innehåll att den som ej fullgjort sin skolplikt men fyllt fårutan särskild dispens sysselsättas i lätt arbete som inte är ägnat att inverkamenligt på den minderåriges hälsa eller utveckling eller på hans skolgång.Närmare föreskrifter om vilka slag av arbeten som omfattas av undantaget börenligt utredningen meddelas av arbetarskyddsstyrelsen, som i anslutning tillsådana föreskrifter bör kunna uppställa generella villkor beträffande arbetstidoch arbetsförhållanden i övrigt. Utredningen har konstaterat att enundantagsbestämmelse med en lägsta gräns vid som ej kan frångås genommyndighetsdispens innebär viss skärpning vid jämförelse med nuvarandereglering. Vidare innebär ett genomgående krav på att arbete som minderårigaskolpliktiga får utföra skall vara lätt och ej ägnat att inverka menligt påhälsa m. m. en avvikelse från vad som f. n. gäller beträffande feriearbeteenligt arbetarskyddslagen. Utredningen har dock ansett den praktiskabetydelsen av dessa skiljaktigheter inte vara särskilt stor. En allmändispensmöjlighet som kopplas till den förordade regleringen synes utredningenf. ö. inte förenlig med om minimiåldern. Konventionenirmehåller en lägsta åldersgräns av . Denna kan endast frångås eftermyndighetsdispens i enskilt fall beträffande arbete som gäller sådana ändamålsom deltagande i artistuppträdande. Remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat utanerinran att undantag görs från de föreslagna allmänna minimiåldersreglerna.Några remissinstanser är emellertid kritiska mot utredningens förslag om enlägsta gräns vid som inte kan frångås genom dispens. LRF har krävt attförslaget kompletteras med en bestämmelse att särskilt lätt arbete får utförasäven av den som inte fyllt . Med den positiva syn på ungdomens kontakt medarbetslivet som jag inledningsvis har deklarerat anser jag det helt klart attlagstiftningen inte kan få hindra skolungdom från att ha visst förvärvsarbetepå skolfri tid. Fömtsättningen är att det gäller arbeten som är lämpliga förungdom och att omfattningen inte blir för stor. Jag förordar sålunda attminderårig skaU få anlitas till lätt arbete som inte är ägnat att inverkamenligt på den minderåriges hälsa, utveckling eller skolgång (5 kap. 2 § 21 1976/77. 1976/77:149 322 andrastycket arbetsmiljölagen). Härvid förutsätter jag att arbetarskyddsstyrelsenmeddelar närmare föreskrifter om vilka slag av arbeten som här avses samtbeträffande de villkor som bör gälla för arbetets bedrivande. En bestämmelsesom ger stöd för bemyndigande till styrelsen i dessa avseenden bör därför ocksåinföras i arbetsmUjölagen. Föreskrifter som meddelas med stöd av bemyndigandetbör kunna vara direkt straffsanktionerade. Liksom en del remissinstanser anser jag emellertidolämpligt att införa en absolut lägsta gräns för arbete vid . Barn under13 år bör visserligen normalt inte få anlitas som arbetstagare ens om detgäller lätt arbete.