prop · G003104 · 1976-12-31 00:00:00 — Förslagettill lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande Förslagetföljer i huvudsak en av förvandlingsstraffutredningen framlagd skiss tilllagreglering för det fall att man till följd av förvandlings-systemets bortfallskulle anse det behövligt att på annat sätt stärka vitesinstitutetseffektivitet. Enligt förslaget vidgar man genom en generell lag de i olikaspecialförfattningar meddelade befogenheterna att förena förelägganden ochförbud med vite i pengar till att under särskilda förutsättningar även avsevite i fängelse. Förslaget innebär, att vite i fängelse, högst , fårsättas ut i det fall att man kan förelägga högre vite än och detfinns särskilda skäl att antaga att den som avses med föreläggandet inte kommeratt rätta sig efter ett vite i pengar. Från lagens tillämpning undantas sådantvite som enUgt nu gällande bestämmelser inte får förvandlas till fängelse. Förvandlingsstraffutredningenansåg för sin del, att förvandlingssystemet kunde slopas utan att man på straffrättsligväg kompenserade bortfallet av systemets fördelar. Utredningen ansåg det vidarefalla Prop.1976/77:104 160 utanförsitt uppdrag att inventera de många olika områden, där vite i pengar kananvändas, för att klargöra i vilka fall vitesinstitutet skulle behöva stärkas.Av remissprotokollet att döma har någon sådan inventering inte heller gjortsunder den fortsatta behandlingen av lagstiftningsärendet. Fleraremissinstanser har visserligen förespråkat en lagstiftning redan nu enligtutredningens skiss, men några mera ingående överväganden har inte redovisats idetta sammanhang. Detunderlag som sålunda finns för förslaget om fängelsevite är knapphändigt. Redanvid en genomgång av ett antal av de många föreskrifterna om vite och andratvångsmedel visar det sig, att betydande svårigheter är förenade med engenerell lag av förevarande slag. Svårigheterna är delvis betingade av attregleringen av tvångsmedlen inte synes ha skett efter någon genomtänktsystematik. Ett stort antal författningar innehåller föreskrifter om vitejämte andra tvångsmedel, men mycket vanligt är att författningen upptar vitesom enda tvångsmedel. Man kunde förmoda, att det i senare fallet skulle varafråga om förelägganden av lägre angelägenhetsgrad, men ibland står endast vitetill buds trots att det gäller att framtvinga viktiga skyddsåtgärder (seexempelvis 20 § strålskyddslagen och 23 § brandlagen). Inte heller synes någonenhetlig princip ha följts, när i specialförfattningen har föreskrivits attvite inte får förvandlas. I vissa fall är föreskriften uppenbarligen betingadav speciella humanitära hänsyn (exempelvis 15 § lagen om ympning motsmittkoppor, 39 § skollagen och 27 § bötesverkställighetslagen). På senare tidhar emellertid sådant förbud upptagits i lagar, där det knappast kan haföranletts av humanitära skäl (bostadssaneringslagen samt lagen om påföljderoch ingripanden vid olovligt byggande). Möjligen har man ansett, att dessalagar innehåller regler om andra tvångsmedel, som bör vara tillräckliga för attframtvinga rättelse. Men det är förhållandet även med andra lagar utan att dethar lett till undantag från förvandlingssystemet. författningar som möjliggör val mellan olika tvångsmedel förutsätts i aUmänhet,att vite används i första hand. Först om vitesföreläggande inte efterkommes,ombesörjs t. ex. åtgärden av myndighet på den försumliges bekostnad(hälsovårdsstadgan, djurskyddslagen, miljöskyddslagen, naturvårdslagen m.fl.). EnUgt 21 kap. 3 § får länsrätten vid förordnande av verkstälUghetav beslut om vårdnad, umgängesrätt eller överlämnande av barn förelägga viteeller, om det anses nödvändigt, besluta att barnet skall hämtas genom poUsmyndig-hetsförsorg. I motiven till paragrafen har betonats, att hämtning av barnet skalltillgripas i sista hand. Avremissprotokollet framgår inte klart, vilken plats fängelsevitet bör få imönstret av olika tvångsmedel. Ser man uteslutande tiU regleringen ispecialförfattningarna, kan man få intrycket att viteshot i allmänhet harföreträde framför andra tvångsmedel. Att låta detta gälla även Prop.1976/77:104 161 fängelseviteskulle emellertid strida mot principen, att man inte får använda strängaremedel än förhållandena kräver och att därvid ingrepp i personlig frihet ochintegritet till sin typ är av allvarligare art än ingrepp i ekonomiskaintressen. Det förefaller vidare uppenbart, att vid tillämpning av 21 kap. föräldrabalkenhämtning av barn bör tillgripas före fängelsevite mot den som vägrar attutlämna barnet. Vad som har anförts leder till slutsatsen, att fängelseviteinte bör få föreläggas, om annat tvångsmedel kan användas. I vissa fall såsombeträffande 21 kap. kan det ifrågasättas, om inte ispecialförfattningen bör införas en bestämmelse om att fängelsevite inte fåranvändas. Motbakgrunden av det anförda har lagrådet kommit till den uppfattningen, att enöversyn av vitesinstitutet och tvångsmedelsregleringen i olika författningarunder alla förhåUanden nu bör komma till stånd. Behovet av en sådan översyn hartidigare påtalats i skilda sammanhang (se i 1970 s. 175, prop. 1973: 22 s. 31 och NJA I 1974 s. 243). Vidöversynen bör det finnas möjligheter att anvisa vägar till förstärkning avvitesinstitutets effektivitet utöver dem som upptagits i remissen. Vidare blirdet möjligt att selektivt föreslå kompletteringar av tvångsmedlen på områden,där det bedöms nödvändigt. I och för sig är det tänkbartatt nu genomföra en lagstiftning om fängelsevite och sedan göra de ändringar idenna som den förordade översynen skulle ge anledning till. Som en förstaförutsättning för användning av fängelsevite bör i så fall uppställas, att densom avses därmed enligt lag eller annan författning har varit förelagd vitetill ett belopp av utan att föreläggandet har iakttagits.Det bör alltså inte som enligt det remitterade förslaget räcka med att viteöver prövas kunna föreläggas. Så är ju i princip fallet, så snartett lägre vite bedöms vara otUlräckligt och författningen lämnar utrymme förvite av denna storlek. Vidare bör uppställas det i remissen angivna kravet attdet av särskilda skäl skall kunna antagas att förhöjt vite i pengar inte blirverksamt. Därutöver är det emellertid enligt lagrådets mening nödvändigt att,som har anförts, göra fängelsevite subsidiärt till de övrigatvångsmedel eUer andra åtgärder som lagr ligen står till buds. börsom förutsättning också anges, att . ändamålet med föreläggandet skall vara avsynnerlig vikt. Enlag om fängelsevite med de ytterligare begränsningar som lagrådet sålundafunnit tillrådliga kan bedömas få ett så snävt användningsområde, att detredan på grund härav måste ifrågasättas om lagstiftningen bör genomföras.Härtill kommer att möjligheten att använda fängelsevite måste framstå somtämligen slumpmässig, beroende på om specialförfattningen innehållerföreskrifter om andra tvångsmedel än vite eUer ej. Sammanfattningsvisfinner lagrådet det aUtså i hög grad tveksamt, 11 1976/77.1 saml. 1976/77:104 162 omen lagstiftning angående fängelsevite bör genomföras, innan en sådan översynav vitesinstitutet som lagrådet förordar har verkställts. Anses enlagstiftning i ämnet böra komma tUl stånd , vill lagrådet som förut harunderstrukits tillråda väsentliga jämkningar i det remitterade förslaget.Beträffande den närmare utformningen av en sådan lag somlämpligen torde kunna rubriceras lag om fängelsevite anser sig lagrådet böra tiUägga följande. Idenna paragraf bör anges de grundläggande förutsättningarna för attfängelsevite skall få föreläggas någon utan hinder av att den särskildaförfattningen endast innehåller bestämmelser om vite i pengar. Vilka dessaförutsättningar bör vara har lagrådet behandlat i det föregående. Avparagrafens lydelse bör emellertid också framgå, att det i den särskildaförfattningen kan vara föreskrivet att fängelsevite inte får användas. Den avlagrådet förordade översynen av vitesinstitutet bör leda till att sådanaundantag uppställs i fall då det befinnes motiverat. Och övergångsvis bör såsom anges i remissen de nu förekommande bestämmelserna om att vite ej fårförvandlas till fängelse ha den verkan att fängelsevite inte får användas. Idet remitterade förslaget har medtagits en speciell undantagsbestämmelsebeträffande viten för fullgörande av dom eller beslut enligt lag omrättegången i arbetstvister. Undantaget bör emellertid enligt lagrådets meningi stället skrivas in i den lagen. Finnerannan myndighet än domstol att i ett visst på myndigheten ankommande ärendeföreligger skäl att tillgripa fängelsevite, skall myndigheten enligt dennaparagraf kunna besluta att hos allmän domstol tingsrätt ansöka om föreläggande av sådant vite. Det blir sedan tingsrättens sak att pröva, om de i 1 § uppställda fömtsättningarna är för handen och att besluta i frågan. Mot denna ordning synes inget i och för sig vara att erinra, liksom ej heller mot den i paragrafens andra stycke upptagna regeln att myndighetens beslut att göra ansökan till domstolen inte får överklagas. Den i samma stycke inskrivna regeln att talan mot tingsrättens beslut föres genom besvär hos hovrätten torde däremot kunna utgå som onödig. Härgörs bestämmelser om åtal för brott som kan föranledafängelse tillämpliga i mål om utdömande av fängelsevite. Det förtjänar i dettasammanhang framhållas, att åtskilliga bestämmelser om fängelse måste ansesdirekt eller analogivis tillämpliga vid föreläggande och utdömande avfängelsevite, även utan stöd av någon särskild föreskrift. Bland sådanabestämmelser kan nämnas 26 kap. 1, 4 och 5 §§ Prop.1976/77:104 163 brottsbalken.Fängelsevite får alltså inte understiga en månad och bör inte utan synnerligaskäl utdömas, när det är fråga om någon som är under . Naturligtvisbör fängelsevite ej heller tillämpas beträffande den som är sinnessjuk ellersinnesslö (jfr BrB 33: 2). Vidare bör uppmärksammas reglerna om bortfallande avpåföljd (BrB 35: 1 och 8; jfr NJA I 1974 s. 243). Slutligenförtjänar framhållas, att allmänna rättsgrundsatser angående viten i regeltorde bli tillämpliga också beträffande fängelseviten. Förslagettill lag om ändring i 25 kap. 9 § Såsominledningsvis har antytts möter de i denna paragraf föreslagna reglerna omstraffskärpning vissa betänkligheter från principiell synpunkt. De är vidareförenade med avsevärda lagtekniska problem och till slut också med inteobetydliga praktiska tillämpningsproblem. De principiellabetänkligheterna gäller främst, om förslaget uppfyller legalitetsprincipenskrav att reglerna skall vara utformade så att den som det vill skall hamöjlighet att med ledning av lagstiftningen förutse de straffrättsligakonsekvenserna av sina gärningar. Enligt lagrådets mening är den föreslagnalagtexten inte tillfredsställande i detta hänseende. Lagrådet förordar därfören viss omläggning av reglerna. Straffskärpningen bör konsekvent utformas somen verkan av att den som begår brott har visat tredska eller grov vårdslöshetvid verkställighet av flera bötesstraff, som ålagts honom inom viss begränsadtid före brottet. Det bör krävas, att även tredskan och vårdslösheten skallligga , alltså före brottet. Därmed blir den konsekvens avbrottet som ligger i risken att ådömas fängelse förutsebar på ett rimligtsätt. Det synes vidare motiverat att i enlighet med förslaget somytterligare förutsättning för straffskärpning uppställa, att ett nyttbötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt från individual- eller allmänpreventivsynpunkt. I den delen bör bedömningen kunna grundas även på omständighetersom har tillkommit efter brottet. Vidare bör lagtexten utformas så, attstraffskärpning kan tillämpas endast under vissa i lagen bestämt angivnaförutsättningar. Det remitterade lagförslaget brister i detta hänseende,eftersom de grundläggande förutsättningarna där endast anges som omständighetersom skall särskilt beaktas vid bedömningen. Den tid inom vilkenbötesstraffen de som betalningsförsummelserna avser skall vara ålagda har iremissen angivits till före brottet. Att räknaefter kalenderår har väl ansetts medföra praktiska fördelar men leder tillbetydande ojämnheter, beroende på om det nya brottet begås i början ellerslutet av ett kalenderår. Enligt lagrådets mening saknas anledning att frångåden i i övrigt tillämpade beräkningen (se särskilt 35kap.). Lagrådet förordar därför, att den nu ifrågavarande tiden bestäms före det Prop.1976/77:104 164 skall aUtså bötesstraffen vara ålagda och enligtlagrådets förslag även tredskan eller vårdslösheten föreligga. För att ettbötesstraff skall anses ålagt genom domstols dom måste i detta fall uppenbarUgenkrävas att domen har vunnit laga kraft. Enligtremissen uppställs inte några krav i fråga om de ålagda bötesstraffens arteller storlek. Det kan alltså vara fråga om vanliga penningböter, normeradeböter, dagsböter och i och för sig även om böter, som enligt nu gällandebestämmelser inte får förvandlas. Detta stämmer väl överens med principen attdet är den vid verkstälUgheten av böterna visade tredskan eUer vårdslöshetensom utgör själva gmnden för straffskärpningen. Här kan emellertid aimiärkas,att med böter i detta sammanhang jämstäUs sådana viten som avses i 8 § andrapunkten i förevarande kapitel. Hänvisningen i 8 § andra punkten gäller alltsåäven den nu föreslagna straffskärpningsbestämmelsen. Denna bör därför upptagas,inte som 9 § utan som 7 a §. Den nuvarande 8 § kan då stå kvar oförändrad. Såsompåpekas i remissen ligger det i sakens natur att man vid den praktiskatillämpningen av straffskärpningsbestämmelsen måste ta viss hänsyn tUl detidigare bötesstraffens storlek. Även bötesstraffens antal måste tydligen spelastor roll. I det remitterade förslaget uppställs som skilda formella krav (1)att gärningsmannen har ålagts två eller flera bötesstraff samt (2) att enbetydande del av dessa ej har verkställts. Avsikten torde emellertid i varjefall inte vara att man i antalet bötesstraff här skall kunna räkna in sådanasom har blivit verkställda genom full betalning eller på armat sätt. mening är det lämpligt att endast sådant bötesstraff som tillbetydande del ej har verkställts får tas med i beräkningen. Föratt rätten skall kunna tiUämpa straffskärpningsbestämmelsen förutsätts i detremitterade förslaget att åklagaren i stämningsansökan har framställt yrkandedärom. Ett så utformat krav stämmer mindre väl överens med allmänna straffprocessuellaprinciper. Vad som är viktigt är, att den tiUtalade i samband med stämningenfår kännedom om att åklagaren åberopar omständigheter som utgör straffskärpningsgrund(jfr 45 kap. 4 § första st. 3 RB samt 16 § första st. samma kap.). Den föreslagnalagtexten bör jämkas i enlighet därmed. Underhänvisning till vad som har anförts vill lagrådet föreslå, att den nya straffskärpningsbestämmelsen med ytterUgare några jämkningar av närmast redaktioneU natur utformas påföljande sätt: "7a § Begår någon brott för vUket icke är stadgat svårare straff än böter och hainom före brottet två eller flera bötesstraff ålagts honom men tillbetydande del ej verkstäUts, må han för brottet dömas till fängelse i högst tremånader om 1.den uteblivna verkstäUigheten kan antagas ha berott på tredska eller grovvårdslöshet från hans sida samt Prop.1976/77:104 165 2.ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt för att avhållahonom från vidare brottslighet eller av hänsyn till allmän laglydnad. Förhöjningsom i första stycket sägs må tillämpas endast om åklagaren i stämningsansökantill rätten eller i stämning som utfärdats av honom angivit, att grund förförhöjning föreligger." Lagrådetvill understryka, att denna straffskärpningsbestämmelse kan väntas komma tillanvändning bara i ett begränsat antal fall av undantagskaraktär. Beträffandeden praktiska tillämpningen kan anmärkas, att den som åtalas för brott underangivande att gmnd för straffskärpning föreligger har möjUghet att undgåfängelsestraff genom att betala en någorlunda väsentlig del av de tidigarebötesstraffen och på så sätt göra sannolikt att ett nytt bötesstraff ärtillräckligt. Enligt2 kap. 10 § regeringsformen får svårare brottspåföljd eller svårare särskildrättsverkan av brott inte åläggas för en gärning än den som var föreskriven,när gärningen förövades. Det kan därför uppenbarligen inte komma i fråga att tUlämpaden nu föreslagna straffskärpningsbestämmelsen som ju gör det möjligt attdöma tiU fängelse för brott som endast har kunnat föranleda böter beträffande andra brott än sådana som begås efter den nya lagensikraftträdande. Enligt det under punkt 1 föreslagna övergångsstadgandet skallemellertid vid tillämpning av straffskärpningsbestämmelsen hänsyn tagas tillbötesstraff, som ådömts före ikraftträdandet. Något hinder mot ett sådantstadgande synes inte föreligga; stadgandet torde ej vara nödvändigt utaninnebär närmast ett klargörande av vad som ändå skuUe gälla. Straffskärpningenär nämligen inte att betrakta såsom riktad mot det brott som låg bakom dettidigare bötesstraffet utan som en skärpning av straffet för det nya brottet,föranledd av att gärningsmannen har visat tredska eller grov vårdslöshet vidverkställigheten av bötesstraffen. Den brottsliges rättssäkerhet kan inte sägasbli trädd för nära därigenom att han vid begåendet av det tidigare brottetinte kunde känna till den senare tillkomna straffskärpningsregeln. Däremotmåste krävas, att hans tredska eller vårdslöshet åtminstone till någon delfaller m under den nya lagens giltighetstid. Någon särskild regel härom tordeemellertid inte erfordras. Hänvisningenunder punkt 1 bör, med den av lagrådet förordade paragrafindelningen i 25 kap.,avse 7 a § i stäUet för 9 §. Förslagettill lag om ändring i Med hänsyn till vad lagrådet haranfört bör det föreslagna tilläggettill 1 kap. 3 § utformas så: "- när ej fråga är om tUl- lämpningav 25 kap. 7 a § ". Prop.1976/77:104 166 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946: 804) ominförande av nya Den föreslagna ändringen är föranledd av förslaget tilllag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande. Som framgår av vad lagrådet anförti anslutning till det förslaget är det i hög grad tveksamt om fängelsevite börinföras, innan en översyn skett av regleringen i olika lagar och andraförfattningar av vite och övriga tvångsmedel. Om förslaget till lag omfängelsepåföljd i vitesföreläggande inte fullföljs, behövs ingen ändring ilagen om införande av nya . Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1921: 225) Den föreslagna ändringen i 138 § konkurslagen har sambandmed ändringen i förmånsrättslagen, varigenom 19 § upphävs och därmed böter, vitenoch förverkansbelopp inte längre ställs efter oprioriterad gäld. Beträffandeden sistnämnda ändringen har medtagits en övergångsbestämmelse, enligt vilkenäldre bestämmelser dock skall gälla i de fall gäldenären försatts i konkurs på gmndav ansökan som gjorts före ikraftträdandet. Med hänsyn till sambandet mellan de föreslagna ändringarnabör en motsvarande övergångsbestämmelse lämpligen medtagas också beträffande138 § konkurslagen. Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) omsamarbete med , , och angående verkställighet avstraff m. m. 20 kap. 15 § har upphävts genom lagen (1975:667) om ändring i . Andra stycket i förevarande paragraf bör därförutgå. Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:1265) omändring i införsellagen (1968: 621) Syftet med ändringsförslaget är enligt remissprotokolletendast att förtydliga övergångsbestämmelsen. Detta syfte torde bli bättretillgodosett, om bestämmelsen utformas på följande sätt: "Denna lagträder i kraft . Har arbetsgivaren försatts i konkurs genombeslut före nämnda dag och har det för fordringen innehållna beloppet gjortseller kunnat göras gällande i konkursen, skall dock äldre lag till-lämpas ifråga om fordringen." Övriga lagförslag Dessa lämnas av lagrådet utan erinran. Prop.1976/77:104 167 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, , , , , Åsling, Söder, , Mundebo,Krönmark, , , , , Propositionom avskaffande av förvandlingsstraffet för böter m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande över förslag till 1. bötesverkstälUghetslag, 2. lag om fängelsepåföljd ivitesföreläggande, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring irättegångsbalken, 5. lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya , 6. lag om ändring i utsökningslagen(1877: 31 s. 1), 7. lag om ändring i konkurslagen(1921: 225), 8. lag om ändring i lagen (1954:579) om nykterhetsvård, 9. lag om ändring i lagen(1963:193) om samarbete med Daimiark, , och angåendeverkställighet av straff m. m., 10. lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister, 11. lag om ändring i införseUagen(1968: 621), 12. lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i införseUagen (1968: 621), 13. lag om ändring iförmånsrättslagen (1970: 979), 14. lag om ändring i lagen (1972:260) om internatioiieUt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, 15. lag om ändring i lagen(1973:18) om discipUnstraff för krigsmän, 16. lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m., 17. lagom ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Lagrådethar tillstyrkt att förvandlingsstraffet för böter och viten avskaffas. Vidarehar lagrådet med vissa förbehåU i stort sett anslutit sig tiU den lagstiftningi övrigt som framlagts i det remitterade förslaget. 1Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1976/77:104 168 Beträffandede oUka punkterna i lagrådets yttrande vill jag anföra följande. har föreslagit beträffande 4, 5 och 7 §§ bör godtas. Bestämmelsenom kvittning, som upptagits i 9 § i det remitterade förslaget har enUgt minmening sin plats i den nya bötesverkstäUighets-lagen. I tydlighetens intressebör dock som lagrådet förordat, en hänvisning tiU regeln tas in i 68 § 5 mom.uppbördslagen (1953: 272). Som lagrådet påpekat bör kvhtningsparagrafen sättasefter 7 § i det remitterade förslaget. Innebörden av kvittningsparagrafen, somsåledes bör betecknas 8 §, kan emellertid som lagrådet framhåller görasklarare. Det kan emellertid enklast ske genom att den kvittningsgillafordringen anges vara "fordran enligt 68 § 1 eller 2 mom. eller 69 § 1mom. uppbördslagen (1953: 272) på överskjutande skatt eller ränta på sådanskatt". Jag förordar att lagtexten utformas i enlighet härmed. Lagrådetsförslag till lydelse av 9 §, motsvarande 8 § i det remitterade förslaget, börgodtas liksom lagrådets förslag beträffande 10 och 11 §§. Enligt12 § i det remitterade förslaget kan kronofogdemyndigheten när sociala skäl föreUggerefterge vidare verkstälUghet. Fömtsättningen för ett förordnande därom är attindrivning skuUe vara tiU syimerUgt men för den bötfällde eUer någon som ärberoende av honom för sin försörjning. Av 13 § framgår bl. a. att åklagaren iden ort där kronofodgemyn-digheten finns får föra talan mot sådant förordnandegenom besvär hos tingsrätten i samma ort. EnUgt tredje stycket i samma paragraffår den bötfällde däremot inte föra talan mot kronofogdemyndighetens beslut attinte ge eftergift. Lagrådethar i denna del framhållit att det möter betänkUgheter frånrättssäkerhetssynpunkt att avskära den bötfäUde från möjlighet att klaga överbeslut som går honom emot. Särskilt anses detta gälla när åklagaren fått rättatt föra talan mot beslut som är tiU den bötfälldes fördel. I yttrandetförordas därför bl. a. den ändringen av 13 § att den bötfällde också får rättatt klaga över beslut enUgt 12 §. Somframgår av remissprotokoUet har förslaget om én särskUd talerätt för åklagarensin bakgmnd i den valda beslutsordningen. Det har sålunda förutsatts attkronofogdemyndigheterna inte allmänt kan ha kännedom om förhållanden som i ett enskUtfaU kan tala mot ett beslut om eftergift av vidare verkstäUighet. Åklagarensuppgift torde emeUertid främst vara att inskrida när det från kriminalpoUtisksynpunkt skuUe vara stötande om verkstälUgheten upphörde. För den bötfäUdes delpåminner situationen vid vägrat bifaU tiU begäran om eftergift enUgt 12 § ihög grad om vad som gäller när kronofogdemyndigheten vägrat bevilja anstånd medbetalning eUer medge avbetalning. Jag har för sistnämnda faU på förslag frånlagrådet förordat ätt i 7 § andra stycket skall uttryckligen Prop.1976/77:104 169