prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Utredningen har funnit vissa beläggför att tillämpningen ute i arbetslivet av rastbestämmelserna inte är helttillfredsställande. Enligt SFO bör i arbetsmiljölagen slås fast att rast efterfem timmars arbete alltid skall ha en längd av minst . Jag har medhänsyn härtill övervägt om inte lagstiftningen bör direkt ange en minimilängdav rast. En sådan reglering skulle dock enligt min mening bli onödigt stel ochdessutom kunna få normerande verkan utöver vad som åsyftas och därigenom ledatill inskränkning av raster som är längre än det minimum som regeln anger. Meddet ökade medvetande om arbetsmiljöns betydelse som har vuxit fram anser jagatt det finns anledning att utgå från att även rastfrågoma kommer attuppmärksammas i högre grad. Detta torde komma att medföra bättre tillgodoseendeav kravet på tillfredsställande längd och utläggning av arbetsuppehåUen. Ilikhet med utredningen vill jag dock särskilt framhålla att det inte med fogkan påstås att de skäl som talar för avbrott i arbetet för rast är mindre tungtvägande vid skiftarbete än vid andra arbetsformer. har i sittremissvar anfört att det är angeläget att kostfrågor och måltidsmiljöbetraktas som en viktig del av arbetsmiljöfrågorna. Enligt styrelsen börmöjligheten att byta ut rast mot måltidsuppehåll vid arbetsplatsen tillämpasmed yttersta restriktivitet. Jag delar denna uppfattning. Anledningen till attjag inte vill förorda krav på dispens för utbyte är emellertid bl. a. denadministrativa omgång som måste vara förenad därmed. Den aktuellakontrollfrågan bör enligt min mening i stället vara en angelägenhet därställningstagandena i främsta rummet får ske hos de fackliga organisationerna.I linje härmed står att möjlighet öppnas till utbyte efter överenskommelse ikollektivavtal. Med arbetspaus förstås iarbetarskyddslagen ett på förhand bestämt kortvarigt uppehåll i arbetet, somanordnas i syfte att bereda arbetsta- 20 1976/77. Prop.1976/77:149 306 gare avkoppling från detta och som inte är att hänföratill rast eller måltidsuppehåll vid arbetsplatsen. Arbetspauser av behövligtantal och lämplig längd och förläggning skall enligt arbetarskyddslagen undervissa förutsättningar beredas arbetstagaren . Detta gällervid arbete som på grund av samband med mekaniskt driven arbetsprocess eller avannan orsak kräver ihållande anspänning eller annars är särskilt påfrestande. Enligt utredningen gerpausbestämmelsen i arbetarskyddslagen en alltför snäv infallsvinkel förtillämpningen. Det nuvarande kravet på ihållande anspänning eller särskUt storpåfrestning har sålunda ansetts inte böra vidhållas. Utredningen har föreslagitatt i arbetsmiljölagen föreskrivs att särskilda arbetspauser utöver rasterskall anordnas i den utsträckning som det är påkallat med hänsyn till arbetsförhållandenaoch att pausernas längd och förläggning skall anges på förhand så noga somomständigheterna medger. Remissinstanserna har i stort settanslutit sig till utredningens förslag om pausbestämmelser. TCO har dock ansettatt av arbetsmUjölagen bör framgå att alla anställda har rätt att få koppla avkortare stunder under arbetsdagen. Även enligt min mening är dennuvarande pausbestämmelsen alltför snäv. I alla sysslor finns behov avtillfällig avkoppling genom kortare avbrott då och då under arbetsdagen. Oftafinns möjligheter till naturliga pauser eller annan omväxUng i arbetet.Strävan bör vara att organisera arbetet så att arbetstagaren har ett rimligtmått av frihet att göra arbetspaus när han fysiskt eller psykiskt känner behovdärav. Detta följer av de förordade grundläggande bestämmelserna omarbetsmiljöns beskaffenhet. Trots denna inriktning på att lösa problem omanpassningen av arbetet i första hand genom andra arbetsorganisatoriska åtgärderän anordnande av särskilda pauser torde det för överskådlig tid framöver kommaatt finnas åtskilUga slag av arbeten där önskvärda möjligheter tUl omväxlingsaknas eller är starkt begränsade. För sådana fall bör en ordning med särskiltbestämda pauser tillämpas. Vid bedömningen av pausbehovet skall i enlighet medtidigare förordade bestämmelser om arbetsgivarens skyldigheter beaktas ävensådana förhållanden som att arbetet i fråga är avsett att utföras av äldreeller handikappade arbetstagare. Jag delar sålunda i stort settutredningens uppfattning när det gäller utformningen av pausbestämmelser iarbetsmiljölagen. Jag anser emellertid att av lagen bör klart framgå att deanställda har rätt till arbetspauser även när arbetet är av den art attsärskilda arbetspauser inte behöver läggas ut på förhand. Arbetsmiljölagen börutformas i enlighet med dessa överväganden (4 kap. 3 §). Med angivna utgångspunkter får dennärmare bestämningen av när särskilt paussystem skall tillämpas liksom avpausernas antal och längd i Prop.1976/77:149 307 förstahand ske avtalsvägen. Det skall emellertid vid behov ankomma påtillsynsmyndighet att ge råd och vägledning samt i sista hand ta ställningrörande tillämpningen i det särskilda fallet. Som hittiUs kan det för vissaarbetsuppgifter även bli aktuellt att meddela generella verkstäUighetsföreskrifter. Frågorom nattarbetsförbud och maximering av arbetstid Arbetarskyddslagen föreskriver att arbetstagareskall ha behövlig ledighet för nattvila och att tiden mellan och 5skall ingå i ledigheten. Från förbudet får avvikelse ske i vissa angivna fall. har efter en genomgång avolika utredningar m. m. om former för arbetstidsförläggning och avarbetsmedicinska och arbetssociologiska forskningsresuUat på området förordatatt den allmänt restriktiva syn på nattarbete som finns bakomarbetarskyddslagens bestämmelser i frågan bibehålls i arbetsmiljölagen.Nuvarande bestämmelser om ledighet för nattvila och förbud mot nattarbetemellan och 5 har i utredningsförslaget förts över till den nya lagen.Vidare har utredningen efter ingående överväganden av de problem som finns isamband med långa arbetspass kommit fram till att någon tillfredsställandelösning inte skulle uppnås genom införande av en särskUd dygnsmaximiregel iarbetsmiljölagen. TCO har krävt att tiden mellan och 6 skallingå i ledigheten. EiUigt LO bör en dygnsmaximering av arbetstiden skrivas in iarbetsmiljölagen. Även /SR kräver att lagförslaget kompletteras med ensärskild dygnsmaximiregel och rekommenderar att 16 timmars sammanhängandearbetspass skall utgöra den längsta tillåtna arbetstiden . och något yrkesinspektionsdistrikt har också förordat en föreskriftom begränsning av dygnsarbetstiden. Remissinstanserna har i övrigt i huvudsakgodtagit utredningsförslaget i dessa delar. När det gäller att ta ställning till vilka reglerom ledighet för nattvila som bör ingå i arbetsmiljölagen vill jag först konstateraatt betydande tekniska, ekonomiska och sociala förändringar har skett under desenaste decennierna. Näringslivet har i successivt ökande utsträckning blivitbaserat på högmekanisering och stordrift. Rationaliseringssträvanden har sattsin prägel på de flesta verksamhetsområden. Ett framträdande drag isamhällsbilden har också varit den starka utbyggnaden av en delservicefunktioner. Härmed har man bl. a. velat tillgodose de större anspråkenpå kontinuerlig tillgång på vissa slag av tjänster. Utvecklingen har fört medsig att arbetstagama i ökad omfattning blivit sysselsatta , oftast imer eller mindre regelbunden skiftgång. Av utredningens genomgång synes framgå att vidgadearbetsmedicinska och arbetssociologiska erfarenheter bestyrker att en radnackde- Prop.1976/77:149 308 lari fysiologiskt, psykologiskt och socialt hänseende kan vara förenade med natt-och skiftarbete. Man har också fått ytterligare belysning av hur vissa sådanaolägenheter kan få betydelse för hälsotillståndet hos de natt- ochskiftarbetande. Den arbetsvetenskapliga expertisen torde stå ganska enig bakomrekommendationer om begränsning av nattarbete till faU där sådant arbete ärstarkt motiverat av arbetsuppgifterna. När nattarbete utförs bör enligtrekommendationerna stor uppmärksamhet fästas vid riskerna för hälsostörningarmed direkt eller indirekt anknytning tiU arbetsformen. Olika förebyggandeåtgärder anvisas för att så långt som möjligt reducera olägenheterna av natt-och skiftarbete. Hälsoundersökningar såväl vid anställningens början somregelbundet under anställningen anses här vara en viktig punkt. En annan äratt vid planering av skiftgång skapa förutsättningar för att de nattarbetandessömnbehov skall kunna bli tillgodosett. Frågor som gäller arbetstagarnasbostadsför-håUanden, mathållning m. m. kommer också in i bilden. De förebyggandeinsatserna bör utformas med beaktande av de stora variationer som kan rådamellan olika arbetstagares förmåga att finna sig till rätta med nattarbete. Arbetsmiljölagens bestämmelser om ledighet förnattvila måste även enligt min mening bygga på att det från samhällets synpunktär önskvärt att nattarbete i möjUgaste mån undviks. Sådant arbete är iallmänhet mer betungande än arbete . I regel för det med sigolägenheter för arbetstagarna, såsom omställningar i kroppsfunktionerna,minskade möjligheter till ostörd sömn, oregelbundna måltidsförhållanden ochstörningar i hemlivet och övriga viktiga sociala funktioner. måstebeaktas att arbete inte kan undvikas inom vissa sektorer avsamhällslivet. Det är uppenbart att tidigare redovisaderekommendationer i fråga om natt- och skiftarbete bara i begränsad omfattningkan fångas upp inom ramen för generella lagbestämmelser. Jag vill framhålla attbeaktande av rekommendationerna i stor utsträckning är en uppgift som ankommerpå företagshälsovården och personalfunktionerna inom företag och förvaltningar.I avsnitt 20.5.6 har jag emellertid förordat regler i arbetsmiljölagen som germöjligheter för arbetarskyddsmyndighetema att ställa krav påläkarundersökningar även av de ifrågavarande arbetsta-gargmpperna. Dessutom börenligt min mening en gmndläggande reglering av nattarbetet ha sin plats iarbetsmiljölagstiftningen. Bestämmelserna bör, liksom , ge uttryck förden i samhället förhärskande grundsynen på nattarbete och tjäna som grund förett system som erbjuder en tillfredsställande kontroll över att nattarbeteinte tillgrips i andra fall än då det är försvarligt från alhnän synpunkt. Detfinns i detta sammanhang också skäl att framhålla vikten av att arbetstagarnafår den behövliga ledigheten för att vara utvilade när nattarbete påbörjas samtför återhämtning efter utfört nattarbete. Jag vill i anslutning härtill Prop.1976/77: 149 309 ocksåerinra om att kravet på behövlig ledighet för nattvila inte tar sikte enbart påde egentliga nattimmarna utan också innefattar begränsningar i möjligheternaatt anlita arbetstagare till morgon- och kvällsarbete. Remissinstanserna har ägnat stor uppmärksamhet åtfrågan om begränsning av dygnsarbetstiden. Önskemål härom fördes fram från arbetstagarhållredan i samband med tillkomsten av allmänna arbetstidslagen, i vilken lag denäldre arbetstidslagstiftningens regler om s. k. dygnsmaximum inte har någonmotsvarighet. Det är att märka att den tidigare dygnsmaximeringen enbart avsågden ordinarie arbetstiden och således inte utgjorde hinder för uttag avövertid vid sidan av den ordinarie dygnsarbetstiden. Skyddet iarbetstidslagstiftningen mot anhopningen av arbetstid varieradedessutom mellan olika verksamhetsområden och arbetsformer. Skiftarbetande ochalla arbetstagare som ej omfattades av den äldre arbetstidslagstiftningenlämnades inte ens formellt något skydd. har en arbetsgrupp vidarbetsmarknadsdepartementet gjort en genomgång av arbetstidslagens tillämpning(Ds A 1975: 3). Arbetsgruppen har inte funnit något belägg för attavtalsbestämmelser om dygnsmaximum som fanns under äldrearbetstidslagstiftnings giltighetstid har slopats eller ersatts av nyamaximiregler som medger längre dygnsarbetstid än enligt tidigare avtal.Visserligen har noterats att avsaknaden av dygnsmaximumregler i lag ger upphovtiU svårigheter på vissa områden när man på arbetstagarhåll önskar att i avtalfå ta in bestämmelser om den ordinarie arbetstiden . Det finns emellertidinte något material tillgängligt som ger vid handen att slopandet avdygnsmaximeringen i arbetstidslagstiftningen har fått ogynnsamma följder iskyddshänseende för arbetstagarna. Att negativa hälsomässiga konsekvenseruppstått kan synas mindre troligt med hänsyn till att en allmän förkortning avden ordinarie arbetstiden har genomförts i anslutning till den nämndadygnsregleringens upphävande. Mera anledning till oro skulle enligt minuppfattning kunna firmas om arbetstidsförkortningen hade lett till eller kanantas leda tiU en övergång till fyradagars arbetsvecka. torde utvecklingeninte nämnvärt ha gått i den riktningen. tog (SoU 1971: 34)bestämt avstånd från tanken härpå. Uttalanden som sedermera gjorts i debattenom en framtida arbetstidsförkortning visar också att man på de allra flesta håUär inställd på att framför allt söka uppnå en minskning av den dagliga arbetstiden. Från arbetstagarhåll har emellertid förts framkritiska synpunkter på vissa former av ordinarie arbetstidsförläggning sominrymmer återkommande långa arbetsskift bl. a. för att möjliggöralängre sammanhängande ledigheter. Det torde inte i första hand vara renaskyddssynpunkter utan i stället mera allmänt sociala överväganden som liggerbakom dessa synpunkter. Problem av den art som här antyds är med 1976/77:149 310 nuvarandeforsknings- och erfarenhetsunderlag på arbetstidsområdet enligt min meningknappast ägnade för genereUa lösningar efter en i lag närmare föreskrivenmodell. I stället synes lagstiftaren få inrikta sig på att försöka ge stöd åtatt arbetstiden för varje arbetsställe eller arbetsenhet uUäggs på sätt sombäst svarar mot arbetstagarnas sammanvägda önskemål. Den nya lagen ommedbestämmande i arbetslivet bör enligt min mening kunna bli av stor betydelsei detta sammanhang. Frågan om ett dygnsmaximum för arbetstiden harvidare tagits upp med hänvisning till att arbetspassen inte sällan är längre änvad som kan försvaras från allmän hälsosynpunkt. Vad som här aktualiseras är enbegränsning som främst tar sikte på den totala dygnsarbetstiden, dvs. summanav ordinarie arbetstid och övertid och i vissa fall även jourtid. Jag vill ianslutning härtill framhålla att en generell begränsning av arbetstiden tillett visst antal timmar skulle innebära en stelare ordning än sominnefattas i nuvarande nattvilereglering, särskilt om man tänker sig attbibehålla nattarbetsförbudet vid sidan av dygnsmaximeringen. Man kan framförallt inte bortse från att ett generellt dygnsmaximum rimligtvis fick sättasrelativt högt och därför lätt skulle kunna verka normerande i fel riktning. Endygnsmaximibestämmelse skulle också framstå som mindre väl förenlig med någraav de bärande tankegångarna bakom arbetstidslagstiftningen, bl. a. synpunktenatt övertid inte skall få användas för en regelbunden förlängning avnormalarbetsdagen. Med hänsyn till det anförda anser jag att det intefinns tillräcklig grund för den här diskuterade siffermässigt uttrycktadygnsbegränsningen av arbetstid. Är läget i visst fall sådant att arbetspassenär så långa att arbetstagarna inte får möjlighet till den vUa som är nödvändigfrån allmän hälsosynpunkt, kan tillsynsmyndigheterna ingripa redan på grund avbestämmelsen om behövlig ledighet för nattvila. Vidare finns numeramedbestämmandelagen som en betydelsefull motvikt om arbetsgivare söker drivafram arbetstider som arbetstagaraa upplever som alltför långa. Frågan om maximering av arbetstiden är viktig ochhar många aspekter. Jag har därför här ganska utförligt uppehållit mig viddetta spörsmål. Jag vill nu återgå tiU att diskutera den närmare utformningenav arbetsmiljölagens regler om ledighet för dygnsvUa. har jag påpekatden utbredning olika former av nattarbete faktiskt har i vårt samhälle. Motdenna bakgrund och med hänsyn till att praktiska möjligheter knappast finnsatt genomföra någon radikal beskärning av nattarbetet skulle ett alternativkunna vara att utforma regler som tar sikte på dygnsvUa i stället för pånattvila. A andra sidan kommer den fortsatta restriktiva hållning tillnattarbete som jag förordar bäst till uttryck om principförbudet får kvarstå.En bedömning av nattarbetsförbudet måste vidare ske under hänsynstagande tUl demöjligheter till avvikelse som Prop.1976/77:149 311 regleringen ofrånkomligen måste innefatta och som gör attförbudet enligt huvudregeln inte framstår som så kategoriskt. Med hänsyn till det anförda anser jag, i likhet medutredningen och remissinstansema, att regeln om att arbetstagare skall ha behövUgledighet för nallvila bör kunna föras över till arbetsmiljölagen (4 kap. 5 §första stycket). Detsamma bör gälla föreskriften om att tiden mellan och5 skall ingå i ledigheten. Jag vill understryka att sistnämnda bestämmelsesuppgift naturligtvis inte är att ange det minsta antal timmar som uppfyllerkravet på behövlig ledighet. De mellan och 5 kan inte enstillfälligtvis anses utgöra ledighet av tillräcklig varaktighet. Att somnågon remissinstans föreslagit utsträcka tiden skulle enligtmin mening knappast göra någon större skillnad härvidlag. Bakom den valdatidsrymden ligger bl. a. synpunkten att tvåskiftsarbetet till största deleninte skall beröras av nattarbetsförbudet. Synpunkten bör kunna godtas också , eftersom tvåskiftsar-bete som regel inte anses leda till allvarligarembbningar i normala dygnsrytmförhållanden. Viktigt är också attnattarbetsförbudet med nuvarande ordning inte behöver inkräkta på utrymmet förraster vid två-skiftsarbete. Möjligheter till avvikelse från nattarbetsförbudet Arbetarskyddslagen innehåller enbestämmelse om genereUa undantag från nattarbetsförbudet i fall där visstarbete med hänsyn till sin natur, allmänhetens behov eller annan särskildomständighet måste fortgå även eller annars bedrivas före kl. 5 ochefter . Utredningen har föreslagit att dengenerella undantagsbestämmelsen tas upp även i arbetsmiljölagen. Avremissinstanserna har TCO och /SR ansett att bestämmelsen bör slopas. Jag har påpekat att nattarbetsförbudet måste ses motbakgrund av vilka möjligheter som finns till avvikelse. Erfarenheterna synesinte ge vid handen att den nuvarande undantagsregeln fått en alltför utbreddtillämpning. Inte heller synes regeln ha vållat allvarligare tolkningssvårigheter.I sammanhanget kan erinras om att det i rättstillämpningen hosarbetarskyddsstyrelsen utbildats hållpunkter och riktlinjerför bedömningen av undantagets närmare innebörd. I överensstämmelse med de allmänna synpunktersom jag har anfört i avsnitt 20.6.1 bör enligt min uppfattning möjlighetinföras att göra avsteg från nattarbetsförbudet genom kollektivavtal (4 kap. 7§ arbetsmiljölagen). Det skulle emellertid innebära svåröverskådligakonsekvenser om man valde att helt slopa den generella undantagsregeln medhänvisning till möjligheten att träffa kollektivavtal om avsteg. Undantagsregelnberör framför allt många samhällsviktiga arbetsuppgifter beträffande vilkatidsramen i stort för arbetets utförande måste anses given. Som exempel kannämnas servicefunktioner inom vårdsektorn och kommuni- 1976/77:149 312 kationsväsendetsamt arbeten inom den kontinuerliga driften i processindustrin. gör jag sålunda den bedömningen att undantaget för arbeten, sommed hänsyn till sin natur, allmänhetens behov eller annan särskUd omständighetmåste utföras , bör föras över tiU arbetsmiljölagen (4 kap. 5 § andrastycket). Dispens från nattarbetsförbudet kan enligt vad somföreskrivs i arbetarskyddslagen ges såväl när särskilda skäl föranlederdärtill som när det stora flertalet av de arbetstagare som skulle beröras avmedgivandet finner detta önskvärt och ohälsa eller överansträngning inteskäligen kan befaras uppkomma därigenom. Utredningen har föreslagit att dispens skall kunnages när särskilda skäl för avvikelse kan åberopas. Som fristående dispensgrundhar däremot inte upptagits att dispensansökningen tillstyrkts frånarbetstagarsidan. Remissyttrandena innehåller inga erinringar i dessaavseenden. En invändning som kan riktas mot dispensregleringeni nuvarande utformning är att arbetarskyddsstyrelsen får alltför många ärendenatt handlägga som är av väsentligen formell art med hänsyn till att tillstyrkanföreligger från arbetstagarsidan. En utväg att söka begränsa denna nackdel äratt låta respektive arbetstagares fackliga organisation få möjlighet attavtala om avsteg från nattarbetsregleringen. Jag förordar som har nämntsatt sådan möjlighet införs i arbetsmiljölagen. Detta innebär emellertid inteatt jag anser att en dispensregel skulle bli obehövlig . Hänsyn måstetas till att det finns en del oorganiserade arbetsgivare och arbetstagare, förvilka avsteg från nattarbetsförbudet inte bör kunna ske genom avtal men somlikväl kan behöva göra avvikelse under särskilda förhållanden. Det kan hellerinte antas att möjligheten att avtala kollektivt om avsteg kommer att utnyttjaspå alla ställen där detta är tänkbart. Liksom utredningen förordar jag därföratt dispens skall kunna ges när särskilda skäl för avvikelse kan åberopas menföreslår inte som fristående dispensgrund att dispensansökningen har tillstyrktspå arbetstagarsidan (4 kap. 8 § arbetsmiljölagen). Avsikten är således attdispensinstitutet bara skall komma till användning under speciellaförhållanden. Arbetarskyddslagen gör ytterligare två undantagfrån nattarbetsförbudet. Det ena gäller nödfallssituationer, då arbetstagarefår användas till arbete mellan och 5 i den utsträckning som behövs medhänsyn till de speciella omständigheterna. Utredningen har ansett attnödfallssituationerna inte behöver regleras särskilt utan bör kunna inrymmasunder det allmänna undantaget för arbete som med hänsyn till annan särskildomständighet än arbetets natur eller allmänhetens behov måste utförasnattetid. Jag delar utredningens uppfattning i detta avseende. Det andra här avsedda undantaget gällerarbetstagare i överordnad ställning. Sådan arbetstagare får användas tillarbete mellan och 5 där så anses påkallat. 1976/77: 149 313 Utredningen har föreslagit att i arbetsmiljölageninte görs något särskilt undantag för arbetstagare i överordnad ställning.Därvid har hänvisats till att det föreslagna undantaget för s. k.okontrollerbart arbete i viss utsträckning kan tillämpas inom området och attdet dessutom här bör finnas visst utrymme för det generella undantaget frånnattarbetsförbudet. I övrigt har åberopats möjligheterna att avtalsvägen elleri sista hand dispensvägen undanta vissa arbetstagare. Remissinstanserna har godtagit förslaget på dennapunkt. SAF har framhållit att det är nödvändigt atl reglerna omgenerellt undantag från nattarbetsförbudet ges en liberal tolkning vad avsertiUämpningen på anställda i företagsledande och jämförlig ställning. Även jag anser att den nuvarande idsträcktaundantagsregeln beträffande arbetstagare i överordnad ställning bör slopas.Som jag har framhållit bör tillämpningsområdet för den nya lagen görasså vidsträckt som möjligt. Att härvid göra en kategoriindelning i lagen medutgångspunkt i arbetstagarens ställning synes främmande med nutida betraktelsesätt.Väsentligt är att en restriktiv grundsyn på nattarbete slår igenom bland såmånga arbelstagargrupper som möjligt. Jag vill betona att på sättutredningen har framhållit särskilda omständigheter kan föreligga beträffandevissa mindre grupper av arbetstagare. Arbetstagare skall enligt arbetarskyddslagenberedas minst 24 timmars sammanhängande ledighet för varje period om sjudagar. Avvikelse får ske tillfällighetsvis när särskilt förhållande påkallarundantag. Veckovilan skall såvitt möjligt förläggas till söndag. Från dessabestämmelser kan arbetarskyddsstyrelsen ge dispens. Utredningen har föreslagit attarbetarskyddslagstiftningen alltjämt skall ta upp grundläggande bestämmelser omregelbunden sammanhängande veckovila. För att få en överblick över hur pass ingripandeen höjning av minimigränsen skulle vara i praktiken har utredningen gjort vissaundersökningar. Därvid har framkommit att en 36-timmarsregel skulle skapaproblem främst vid kontinuerlig drift i industrin samt inom vårdområdet,trafikväsendet och vissa slag av vakt- och tiUsynsarbeten. I flertalet fallskulle en 30-timmarsgräns inte leda till komplikationer.