prop · G003141 · 1976-12-31 00:00:00 — Denna påföljd börreserveras för mål av den art som likaväl kan förekomma som s. k. dispositivatvistemål vid allmän domstol. När det gäller det i promemorian behandladeproblemet med det s. k. allmänna skadeståndet finner jag det riktigt, att domstolenskall kunna sätta ned sådana skadestånd om uppenbart för högt belopp haryrkats. I övrigt bör huvudregeln för tredskodom gälla, dvs. att den tillstädeskomnepartens yrkanden skall vinna bifall, Detma distinktion låter sig inordna i deallmänna reglema för tredskodom i RB, så till vida som uppenbart för högayrkanden om allmänt skadestånd får i den mening som åsyftas i 44 kap, 8 § RBanses sakna stöd i laga skäl (jfr 35 kap. 5 § RB). Tingsrätt som har attdöma ut allmänna skadestånd, t. ex. i anställningsskyddsmål, torde ha attförfara på samma sätt. Slutligen har i promemorian föreslagits att AD skallkunna företa mål till avgörande på handlingama även när det är fråga om mål somprövas av domstolen i första instans. Jag finner även detta förslag förtjäntav att genomföras. Som regel bör gälla att avgörande utan muntlig förhandlingbör förekomma endast om parterna i målet är ense om att det är tillräckligt attderas sak läggs fram skriftUgen för domstolen, I undantagsfall bör dock sådanhandläggning kuima tillämpas även mot parts bestridande. Vad jag då syftar påär fall där det är uppenbart att muntlig förhandling inte tjänar något rimligtändamål och där man måste anta att part insisterar på muntlig handläggning utanatt ha legitima skäl härför. Jag har därmed i nära anslutning tilldepartementspromemorian gått 1976/77:141 40 igenomde förslag i syfte att lätta arbetsdomstolens arbetsbörda som jag anser nu börakomma till genomförande. Sammantagna bör de här aktuella ändringarna iarbetstvistlagen kunna få en inte oväsentlig betydelse för ansträngningama attskapa bättre förutsättningar för verksamheten i AD, Den fortsatta utvecklingenfår utvisa om det blir nödvändigt att längre fram vidta mer ingripande eller påannat sätt inriktade åtgärder. Avslutningsvis vill jag emellertid betona, attdet med hänsyn till den rådande situationen i AD är ytterst angeläget attriksdagen fattar beslut i ärendet i sådan tid att de ifrågasatta ändringama iarbetstvistlagen kan träda i kraft . Det är min avsiktatt överväga närmare i vilken utsträckning de här framlagdaförslagen bör föranleda ändring i AD:s instmktion och andra åtgärder av administrativnatur. Självfallet är det angeläget att AD:s domar publiceras snabbt ocheffektivt så att domstolens praxis blir känd utan dröjsmål och kan tjäna tillledning i tingsrätternas verksamhet. På det området har domstolen emellertidkommit långt i ansträngnmgarna att förbättra nuvarande förhållanden och någraytterhgare åtgärder är därför inte behövliga. I vad mån särskilda åtgärderblir nödvändiga för att möta den ökade tillströmningen av arbetstvister förtingsrätternas del torde få avgöras när efter hand erfarenheter samlas av denhär aktuella reformens verkningar. Några omedelbara åtgärder torde inte varapåkallade. Förslagen till ändringar i arbetstvistlagenföranleder även förslag till vissa följdändringar i annan lagstiftning. Dessakommenteras närmare i specialmotiveringen. Med anledning av vissa förslag somhar framförts under remissbehandlingen vill jag emellertid uppehålla mig någotytterligare vid förhållandena inom den offentliga sektorn. Den handläggningsordningsom jag har föreslagit i det föregående synes i huvudsak utan speciellaolägenheter kunna ges tillämpning också där. Som redan har framgått kan emellertid den nyaordningen ibland leda till förlängning av den sammantagna handläggningstiden,eftersom mål som har tagits upp direkt av AD kan komma att fåhandläggas först av tingsrätt och därefter i andra instans av AD. Detta gällerockså i mål om entlediganden av olika slag. har i sittremissyttrande tagit upp ett par speciella frågor i anslutning härtill. Detgäller främst två former av entledigande enligt lagen (1976: 600) om offentliganställning (), nämligen avskedande och åldersentledigande. Avskedande kan enligt följa på brott (11 kap, 1§) eller på grov eller upprepad tjänsteförseelse (11 kap. 2 §). Sådantskiljande från anställning skall komma i fråga bara i sådana fall därarbetstagaren har visat att han uppenbarligen är olämplig att inneha sinanställning. Därmed åsyftas enligt motiven fall där det skulle vara stötande,om arbetstagaren fick behålla sin tjänst (prop. 1975: 78 s. 164).Föreskrifterna, vilka trädde i kraft så sent som , skall medandra ord tillämpas Prop.1976/77:141 41 barai rena undantagsfall. Förfarandet i fråga om avskedande enligt är merformbundet och därför mer tidskrävande än motsvarande förfarande utanför (jfr 1820 och 35 §§ anställningsskyddslagen). sätter i fråga, om det bör förhindrasatt de nya reglerna medför ännu större tidsutdräkt i fråga om avskedande enligtLOA. Detta föreslås ske genom en undantagsregel, som behåller nuvarande ordningför handläggning av tvist därom. För enhetlighetens skull borde i så fallenligt avtalsverket motsvarande gälla i fråga om avstängning enligt . Även om vissa skäl således kan tala föravtalsverkets inställning, är jag för egen del inte beredd att nu förorda någonsärregel av antytt slag. Arbetstagare är enligt skyldig att avgå frånanställningen vid ålder som anges i avtal om statlig pension eller motsvarandeavtal (7 kap. 3 §). Statliga pensionsbestämmelser återfinns främst i detallmänna pensionsavtalet för statliga och vissa andra tjänstemän. Förflertalet statligt reglerade anställningar gäller någon avpensioneringsperioderna 60 , eller . Av pensionsavtaletframgår att avgångsskyldighet normalt inträder först vid den för anställningengällande pensioneringsperiodens övre gräns. Men avgångsskyldighet kan ocksåinträda vid periodens nedre gräns eller , nämligen bl. a. för denhändelse arbetstagarens avgång är önskvärd i samband med omorganisation, somberör hans tjänsteställe, eller rationalisering av arbetsförhållandena där (jfr4 § 1 mom. tredje och fjärde styckena statens allmännatjänstepensionsreglemente 1959: 287). Ärende om avgång vid nedre gränsen ellerunder perioden avgörs genom särskilt myndighetsbeslut efter handläggning ispeciell ordning (2 § kungörelsen 1959: 420 med tilläggsbestämmelser tillstatens allmänna tjänstepensionsreglemente m. m.). I detta sammanhang kanbortses från att det för vissa anställningar i stället för pensioneringsperiodgäller en fast pensionsålder. Beslut om avgångsskyldighet enligt 7 kap. 3 § LOAfår i regel verkställas först sedan det har prövats slutligt enligtarbetstvistlagen eller rätten till talan har förlorats (17 kap. 1 §), dvs.först sedan det har vunnit laga kraft. Men i tvist om tillämpningen av 7 kap. 3§ får domstolen, för tiden intill dess lagakraftägande dom eller beslutföreligger (interimistiskt), förordna att anställningen skall upphöra, närarbetstagaren har uppnått den ålder då skyldighet att avgå senast inträder (17kap. 2 §). Det är i allmänhet vid den övre gränsen för pensioneringsperioden.Däremot saknas möjlighet till sådant interimistiskt förordnande i fråga omavgång . Med hänsyn till den förlängda handläggningstid somenligt vad jag påpekat kan bli följden av den nya handläggningsordningenföre- 1976/77:141 42 slåravtalsverket att domstol nu ges möjlighet att meddela interimistisktförordnande med verkan redan från tidpunkt före den övre gränsen. Liknandesynpunkter förs fram av ett par myndigheter inom försvaret, vilka bl. a.närmare anger betydelsefulla praktiska olägenheter med promemorieförslaget. Det är givetvis inte avsett att den nya ordnmgenskall få rubba väsentliga inslag i det system med pensioneringsperioder somkollektivavtalsparterna är ense om. Skulle en arbetstagare, som påmyndighetens initiativ har entledigats med verkan från pensioneringsperiodensnedre gräns eller från tidpunkt inom perioden, föra talan mot beslutet både itingsrätt och sedan i AD, kunde han därigenom hålla sig kvar i tjänst , att förfarandet med sådana entlediganden i en del fall inte längreskulle te sig ändamålsenligt. Såvitt nu kan bedömas, synes den av avtalsverketföreslagna ordningen vara tillfyllest för att undanröja sådana olägenheter meden utökad instansordning. Godtas mitt förslag i övrigt, bör domstolen såledesges möjlighet att i tvist om tillämpningen av 7 kap. 3 § interimistisktförordna om avgång från anställningen med tidigaste verkan redan från dentidpunkt som avses i myndighetens beslut. En sådan möjlighet kan lämpligen tillskapasgenom en ändring i 17 kap. 2 §. I upptagna frågor med anknytning till harsärskilt samråd med chefen för budgetdepartementet ägt mm. I enlighet med det anförda har inomarbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till 1. lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, 2. lag om ändring i lagen (1974:372) om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk ianställningsförhållanden, 3. lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, 4. lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning, 5. lag om ändring iarbetarskyddslagen (1949: 1). 7.1Lagen om rättegången i arbetstvister Förslagen om ändringar i arbetstvistlagen omfattarreglerna i 2 kap. om fördelningen av mål mellan AD som första domstol ochtingsrätterna med vissa därtill anslutande regler om överlämnande och hänvisningav mål från en domstol till en annan, vissa av reglerna i 3 kap. om 1976/77:141 43 domstolenssammansättning och domförhet samt några av reglerna i 4 kap. om förfarandet vidAD som första domstol. Dessutom har gjorts ett tillägg till 5 kap. 1 §. I denföljande specialmotiveringen behandlas endast de ändringar som har gjorts i deäldre bestämmelserna. I fråga om paragrafer som har lämnats helt ombbade ochkvarstående bestämmelser i ändrade paragrafer hänvisas till förarbetena tillarbetstvistlagen, främst SOU 1974: 8 Rättegången i arbetstvister och prop.1974: 77 med förslag till lag om rättegången i arbetstvister, m. m. (medspecialmotivering s. 136 ff.). I denna och följande paragraf dras gränsen mellanAD och tingsrätterna i fråga om behörigheten att som första domstol ta upp ochavgöra arbetstvister. AD:s behörighet regleras i 1 § medan 2 § handlar omtingsrättemas. Avgörande för AD:s behörighet enligt 1 § förstastycket i dess nya lydelse är till en början vem som väcker talan. Endastarbetsgivar- och arbetstagarorganisationer och enskilda arbetsgivare, somsjälva har träffat kollektivavtal, får väcka talan vid AD som första domstol.Andra enskilda arbetsgivare, vare sig de tillhör arbetsgivarorganisation ochdå är eller inte är bundna av kollektivavtal eller de är oorganiserade ochkol-lektivavtalslösa, och enskilda arbetstagare, organiserade eller oorganiserade,har enligt 2 § att vända sig till tingsrätt om de vill väcka talan i arbetstvist.Vidare gäller emellertid enligt 1 § första stycket att enbart tvister omtillämpning av MBL och tvister i kollektivavtalsförhållanden, och i ett därmedjämställt fall, får väckas vid AD som första domstol av dem som enligt det nysssagda överhuvud får vända sig direkt till AD. Detta framgår av punkterna 1 och2 i 1 § första stycket. Enligt punkt 1 tar AD upp tvister som väcks avorganisationer eller enskild arbetsgivare som slutit kollektivavtal, om måletgäller tvist om kollektivavtal eller annan arbetstvist som avses i MBL. Enligtpunkt 2 hör till AD som första domstol även andra arbetstvister, som väcks avde angivna parterna, imder förutsättning att kollektivavtal gäller mellanpartema i målet eller att tvisten åtminstone rör enskild arbetstagare, somsysselsätts i arbete som avses i kollektivavtal av vilket arbetsgivaren ärbunden. Med detta sistnämnda kriterium täcker behörighetsreglerna i 1 § äventvister som rör oorganiserade arbetstagare och arbetstagare tillhörandekollek-tivavtalslösa organisationer, om arbetstagaren arbetar i ett arbetebeträffande vilket arbetsgivaren tillämpar kollektivavtal som binder honom iförhållande till andra arbetstagare och deras organisation. Liksom i övrigtenligt paragrafens första stycke gäller dock även i detta fall att talan fårväckas hos AD endast av organisation på arbetsgivar- eller arbetstagarsidanoch av arbetsgivare som själv har slutit kollektivavtal. Behörighetsreglemai 1 § första stycket gäller både arbetstvister mel- 1976/77:141 44 lanorganisationerna, t. ex. rörande tolkning av kollektivavtal, och tvistermellan arbetsgivare och arbetstagare som tillhör organisation på ömse sidor.Liksom tidigare skall reglema ses mot bakgrund av grundsatsen attorganisationema på arbetsmarknaden skall ha rätt att föra talan hos AD försina medlemmar. Fömtsättningen är dock att målet gäller sådan tvist som angesi punkterna 1 och 2 i 1 § första stycket. Grundsatsen kommer till uttryck i 4kap. 5 §, som i första stycket behandlar organisations rätt att väcka talanför medlem och i andra stycket föreskriver att även organisation skall stämmasin till AD, om talan väcks mot medlem i organisationen. Dessa reglerkompletteras av bestämmelserna i 2 kap. 5 § första stycket om överlämnande avmål till AD när organisation vill föra kärandetalan med stöd av 4 kap. 5 § förstastycket. Till bilden hör vidare 2 kap, 2 § andra stycket andra meningen, somger organisation även på svarandesidan inflytande över frågan huruvida talansom berör medlem skall prövas av tingsrätt eller av AD som första domstol, AD prövar självmant sin behörighet enligt 1 §, Påsamma sätt prövar tingsrätt sin behörighet enligt 2 §, En annan sak är attdomstolarna i regel inte torde ha anledning att kräva särskild utredning omtillhörighet till organisation resp, bundenhet av kollektivavtal, när partlämnar av motparten obestridda uppgifter därom i ett mål (jfr dock vad som sägsom enskild organisationsmedlems uppgifter under 2 kap, 5 §). Begreppet tvisthar samma innebörd som enligt arbetstvistlagen i dess äldre lydelse, dvs. sammainnebörd som i 10 kap. RB och i andra processuella bestämmelser. Begreppenarbetsgivar- och arbetstagarorganisation används i samma bemärkelse som i 6 §MBL. Även kollektivavtalsbegreppet är detsamma som MBL:s (jfr om rättslägetföre arbetstvistlagen SOU 1974: 8 s. 162 f). Med tvist om kollektivavtal avsesliksom tidigare tvist om kollektivavtals giltighet, bestånd och rätta innebörd,tvist humvida visst förfarande strider mot kollektivavtal och tvist om påföljdfor sådant förfarande. Enskild arbetsgivare får väcka talan hos AD som förstadomstol när målet i denna mening gäller tvist om kollektivavtal som han självhar slutit, även om situationen skulle vara den att kollektivavtalet harupphört att gälla när tvisten anhängiggörs hos domstolen. Behörighetsreglernai 1 § första stycket får vidare anses täcka även det fallet att enskildoorganiserad arbetsgivare vill föra talan om att han inte är bunden av kollektivavtal. Tvister som avses i MBL prövas av AD som förstadomstol om talan väcks av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller avenskild arbetsgivare som har slutit kollektivavtal. Innebörden av kravet pådenna punkt att den enskilde arbetsgivaren skall ha slutit kollektivavtal äratt arbetsgivaren skall ha för egen del träffat kollektivavtal, ettsjälvständigt kollektivavtal, eller ett s. k. hängavtal och att han skall närtalan väcks hos AD fortfarande vara bunden av avtalet (jfr dock 1 § andra stycket). 1976/77:141 45 Detföljer motsättningsvis av den här behandlade regeln och av 2 § första stycketatt mål som gäller tillämpning av MBL kan i vissa fall komma att få prövas avtingsrätt, låt vara att detta torde bli förhållandevis ovanligt med hänsyntill att i stor utsträckning tar sikte på organiseradeförhållanden resp. på förhållandet mellan arbetstagarorganisationerna ocharbetsgivare som är bundna av kollektivavtal. kan det emellertidtänkas att enskild arbetstagare vill föra talan om föreningsrättskränkning utanstöd av organisation. Det skall i så fall ske vid tingsrätt. Och enskildoorganiserad och kollektivavtalslös arbetsgivare, som vill väcka talan rörandet. ex. förhandlingsrätten enligt 10 §, skyldighet att lämna information enligt18 §, tystnadsplikt enligt 21 § eller varselskyldighet enhgt 45 § MBL, har attgöra detta vid tingsrätt (jfr den i detta sammanhang ändrade lydelse av vissaparagrafer i ). Enligt 1 § första stycket 2 skaU även annanarbetstvist, som väcks av organisation eller av arbetsgivare som själv harslutit kollektivavtal, tas upp av AD som första domstol under fömtsättning attkollektivavtal gäller mellan partema i målet eller att enskild arbetstagare somberörs av tvisten sysselsätts i arbete som avses i kollektivavtal vilketarbetsgivaren är bunden av. Kravet att kollektivavtal skall gälla mellanparterna får i detta sammanhang anses uppfyllt även när enbart t. ex. ettkollektivavtal med förhandlingsordning gäller mellan organisationer på ömsesidor, till vilka enskilda arbetsgivare och arbetstagare som berörs av tvistenär anslutna, eUer när annars kollektivavtal gäller enbart på organisationsplanet.Den ståndpunkten harmonierar bäst med gnmdsatsen om organisationernas rätt attdelta i rättegångar på medlemmamas vägnar (jfr 2 kap. 5 § och 4 kap. 5 §) ochmed tanken att tvister mellan parter, som normalt står i ett etableratkollektivavtalsförhållande till varandra, skall tas upp av AD som förstadomstol. Regeln i 1 § andra stycket om AD:s behörighet i det tillfälligtkollektivavtalslösa tillståndet verkar i samma riktning. Den tvist som görs till föremål för rättegång hosAD som första domstol behöver sålunda inte röra någon bestämmelse ikollektivavtal eller i övrigt vara en kollektivavtalstvist i egentUg mening. Omen tvist mellan en enskild arbetsgivare och arbetstagare hos honom rör en vissaspekt av anställningsförhållandet, räcker det att kollektivavtal reglerar enannan del av detta eller att kollektivavtal gäller mellan organisationer påömse sidor. Det har inte ansetts behövligt att kräva att kollektivavtalsregleringengäller någon väsenthg fråga i anställningsförhållandet. Kollektivavtal skallenligt punkt 2 i 1 § första stycket gälla vid tiden för rättegången i AD. Ianslutning tiU vad som har sagts skola gälla enligt den äldre lydelsen av 2kap. 1 § om AD:s behörighet med hänsyn till organisationsförhållandena (seprop. 1974: 77 s. 148), bör tidpunkten för talans väckande anses vara detavgörande även i fråga om kollektivavtals- bundenhet.Den praktiska betydelsen här av valet mellan den tidpunkten och tidpunkten fördelgivning av stämning (jfr. 10 kap. 15 § RB) förtas dock i regel avbestämmelsen i 1 § andra stycket. Har kollektivavtal gällt vid den tidpunkttill vilken ett omtvistat anspråk hänför sig men upphört att gälla när talanskall väckas, är AD mte längre behörig som första domstol (frånsett om situationenär den som avses i 1 § andra stycket). På denna punkt torde regleringen i 1 § idess nya lydelse skilja sig frän vad som gällde före tillkomsten avarbetstvistlagen när det i viss särskild arbetsrättslig lagstiftning, t. ex.1963 års semesterlag, föreskrevs att AD skulle vara behörig domstol i målbeträffande arbetstagare vilkas arbetsavtal reglerades av kollektivavtal. Enligt 1 § andra stycket är AD behörig som förstadomstol även när kollektivavtal tillfälligt icke gäller. Denna regel bygger påsamma tanke som t. ex. 5 § andra stycket MBL, nämligen att regler i lag förparter som normalt är inbördes bundna av kollektivavtal inte skall upphöra attgälla i det tillfälligt kollektivavtalslösa tillståndet. I de allra flesta falltorde regeln inte medföra några tillämpningssvårigheter. Skulle någon gångtvistande parter ha olika mening huruvida man befinner sig i ett tillfälligtkollektivavtalslöst tillstånd torde domstolens bedömning få grunda sig, förutompå parternas skäl för sina ståndpunkter, på hur länge kollektivavtal tidigarehar gällt och hur som har förflutit sedan kollektivavtal senastgällde. Någon hjälpregel om rätt att väcka talan efter det attkollektivavtal löpt ut eller liknande har inte ansetts behövas. Med den här beskrivna fördelningen enligt 1 och 2§§ av målen mellan AD och tingsrättema kommer sålunda tvister omkollektivavtal att prövas av AD som första domstol utom när talan väcks på egenhand av enskild arbetsgivare eller arbetstagare som tillhör, eller har tillhört,avtalsslutande organisation men som inte har organisationens stöd i tvisten.Målen rörande MBL fördelas mellan AD och tingsrättema på sätt som harbeskrivits i det föregående. Lagen (1974: 358) om facklig förtroendemansställning på arbetsplatsen är tillämplig enbart i kollektivavtalsreglerade ochtillfäUigt kollektivavtalslösa förhållanden. Lagen syftar till att ge ett stödåt den fackUga verksamheten på arbetsplatserna och tvister om lagenstillämpning torde mot den bakgrunden på arbetstagarsidan praktiskt tagetundantagslöst drivas av organisation. Delta medför att mål rörandeförtroendemannalagen kommer att med enbart enstaka undantag höra till AD somförsta domstol. Om en arbetsgivare som tiUhör arbetsgivarorganisationoch därigenom är bunden av kollektivavtal skulle väcka talan utan stöd av sinorganisation, skall målet dock tas upp av tingsrätt. Detsamma gäller omundantagsvis en facklig förtroendeman för talan utan stöd av sin organisationt. ex. om ogiUigförklaring av en uppsägning under åberopande av 8 § i lagen. I12 § förtroendemannalagen föreskrivs 1976/77:141 47 attmål om tillämpning av den lagen handläggs eidigt arbetstvistlagen. Enligt 21 § lagen (1976: 351) om styrelserepresentationför de anställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar skall i mål om tillämpningav lagen (med ett i detta sammanhang betydelselöst undantag) arbetstvistlagengälla, i den mån tvisten avser förhållandet mellan företaget och de anställda.Med hänsyn till styrelserepresentationslagens innehåll torde alla mål avhithörande slag höra till AD som första domstol. Målrörande lagen (1974:12) om anställningsskydd skall enligt 1 § första stycketarbetstvistlagen tas upp av AD som första domstol om talan väcks avorganisation på arbetsgivar- eller arbetstagarsidan, eller av enskildarbetsgivare som själv har slutit kollektivavtal, under förutsättning attkollektivavtal gäller när talan väcks eller att enskild arbetstagare somberörs av tvisten sysselsätts i arbete som avses i kollektivavtal somarbetsgivaren är bunden av. AD är enligt 1 § andra stycket behörig imotsvarande mån även under tillfälligt kollektivavtalslöst tillstånd. I övrigtskall mål rörande anställningsskyddslagen prövas av tingsrätt som förstadomstol. Lagen innehåller i 42 § en motsvarande hänvisning tillarbetstvistlagen som i 12 § förtroendemannalagen. Regleringen är densamma iövrig anställningsskyddslagstiftning och arman lagstiftning rörande detenskilda arbetsavtalet, se t. ex. 7 § lagen (1939: 727) om förbud motuppsägning eller avskedande av arbetstagare med anledning avvärnpliktstjänstgöring m. m., 9 § lagen (1972: 650) om rätt till ledighet ochlön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare, 15 § lagen (1974: 981)om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning, 12 § lagen {1976: 280) omrätt till föräldraledighet, 9 § lagen (1970: 215) om arbetsgivareskvittningsrätt, 23 § lagen (1963:114) om semester med motsvarighet i 34 § iden nya semesterlag som föreslagits i prop. 1976/77: 90. Enskilda arbetsgivaresoch arbetstagares tvister rörande tillämpningen av lagen (1970: 943) omarbetstid m. m. i husligt arbete handläggs på samma sätt enligtarbetstvistlagen utan särskild hänvisning till denna lag. Vid tvister i övrigtrörande anställningsvillkor, eller förhållandet i övrigt mellan enskildaarbetsgivare och arbetstagare, sker fördelningen mellan AD och tingsrätternaefter de här redovisade reglerna. Erdigt 42 § arbetarskyddslagen (1949:1) fårskyddsombud inte hindras att fullgöra sina uppgifter. Arbetstagare får inteheller tillskyndas försämrade arbetsförhållanden eller anställningsvillkordärför att han har utsetts till skyddsombud eller på gmnd av hans verksamhetsom skyddsombud. Arbetsgivare som bryter mot dessa föreskrifter är skadeståndsskyldigoch rättshandUngar som strider mot föreskriftema är ogiltiga.