prop · G00390 · 1976-12-31 00:00:00 — Enligt lagrådets mening är det, företrädesvis för den rättatiUämpningen av 9 §, angeläget att en häremot svarande definition av begreppetsemesterledighet upptas i lagtexten. Definitionen bör lämpligen placeras såsomett andra stycke i förevarande paragraf och ges följande lydelse: "Såsom semesterledighet skall anses ledighetenstaka semesterdagar och period av semesterdagar jämte i 9 § angivnaarbetsfria dagar, vilken börjar och slutar med semesterdag." Av vad lagrådet anfört under 2 § framgår, att etttredje stycke bör fogas tUl 4 §. Den föreslagna paragrafens första stycke gällerarbetstagare som anställs , viss säsong eller visst arbete. Sädanaarbetstagare föreslås få rätt till semesterledighet endast omanställningsavtalet avser eller anställningen varar än tre månader.Är fråga om en anställningstid av eller mindre skall arbetstagarenha rätt till semesterersättning men ej till semesterledighet. Den nu berörda bestämmelsen för med sig attsemesterersättning skall utgå även för synnerUgen kortvariga anstäUningar,liksom för anställningar som visserUgen har ett par månaders varaktighet mensom gäller en arbetstid av måhända (städning, barnpassning,gräsklippning o, dyl,). Häremot synes i och för sig intet vara att invända. Detär emellertid enligt lagrådets mening antagUgt, att vid anstäUningar som avsesha kort varaktighet och bli föga omfattande det vederlag varom partemaöverenskommer normalt tankes inbegripa samtliga förmåner som skall utgå tUlarbetstagaren. För många torde det således te sig överraskande om det vid heltkortvariga arbeten, utförda mot i förväg överenskommet vederlag, skulle efterarbetets slut uppkomma fråga om att dessutom ett 12-procentigt tillägg,utgörande semesterersättning, skulle utgå. Det synes också olyckligt, om det idylika situationer skulle vara helt avgörande huruvida den som har utfört arbetetvarit att betrakta som arbetstagare eller som uppdragstagare (självständigföretagare). Sådana gränsdragningsfrågor skuUe med förslagets uppläggningsäkerligen bli mycket vanliga och förorsaka avsevärda bekymmer vid kortvarigaarbeten av här berörd art. Mot bakgmnden av det anförda anser lagrådet, bör överväga en ordning som i görlig mån förebygger tvister i nuifrågavarande hänseenden. En sådan ordning kan lämpligen åstadkommas genom attförevarande paragraf kompletteras med en presumtionsregel av innebörd att vidarbeten som avsetts bli kortvariga och föga omfattande vederlaget förutsättsinbegripa semesterersättning, om ej annat framgår av 1976/77: 90 297 omständigheterna.Var gränsen skall gå för en sådan presumtionsregels tillämpningsområde kan varaföremål för delade meningar. Förslagsvis kan gränsen dras om högst under en tidrymd av högst . Underregeln skulle då hänföras exempelvis fall, där anställningstiden tänkts varaungefärligen , och fall, där någon anställts för att underen ttemånadersperiod arbeta en halv arbetsdag . Såsom tidigare antyttsär syftet med den förordade presumtionsregeln inte att beröva arbetstagare ikortvariga anställningsförhållanden förmånen av semesterersättning. Regeln börfå den effekten, att i sådana fall semesterersättning inräknas i det vederlagsom överenskommes för arbetet. Vill arbetstagaren i nu åsyftade fall göra gällandeatt utöver avtalat vederlag skall utgå ett 12-procentigt tillägg, utgörandesemesterersättning, blir det hans sak att visa, att vederlaget avsetts ej inbegripasemesterersättning. Härvidlag är naturligtvis bland annat storleken av detavtalade vederlaget av betydelse. Om exempelvis vederlaget överenskommits medledning av kollektivavtal och ej överstiger däri faststäUd ersättning, synesdetta således kunna utgöra tillräckligt stöd för antagande, attsemesterersättning ej avsetts vara inbegripen i vederlaget. Presumtionsregeln får naturligen betydelse i förstahand med avseende på sådana anställningar som enligt paragrafen ej berättigartill semesterledighet. Den kan emellertid också bU tiUämplig i andra fall, nämligendå en anställning mot vad som från början avsetts har kommit att vara längre . För sådana fall torde arbetsgivaren utan hinder av 26 § varaberättigad att från semesterlön, som han kan ha att utge i samband medsemesterledighet, avräkna vad han har utbetalat såsomsemesterersättning (jfr specialmotiveringen till 30 §), I den föreslagna paragrafens andra stycke reglerasantalet semesterdagar, när arbetstagaren anställs efter den 31 juU eller efterden . Då denna föreskrift gäller för anställningar i allmänhet,synes den lämpligen böra inleda paragrafen såsom ett första stycke. Lagrådetföreslår, att paragrafen ges följande lydelse: "Under det semesterår då arbetstagareanställes har han rätt , om anställningen börjar efterden , och , om den börjar efter . Arbetstagare som anstäUes , viss säsongeller visst arbete saknar rätt till semesterledighet, om ej anstäUningsavtaletavser eller anställningen varar än , men äger rätt tUl semesterersättningför anställningstiden hos arbetsgivaren. Vederlag för arbete, som har avsetts skola pågåhögst och omfatta högst , förutsattes inbegripasemesterersättning, om ej annat framgår av omständigheterna. Om förlängd semesterledighet finns bestämmelser ilagen (1963: 115) om förlängd semester för vissa arbetstagare med radiologisktarbete." 1976/77: 90 298 Enligt paragrafens första stycke rälcnas lördag ochsöndag ej som semesterdagar. Ett undantag föreskrivs dock i fråga om lördag,som ej är arbetsfri dag. Sådan lördag skall nämligen räknas som semesterdag, omarbetstagaren i anslutning till lördagen får ut högst tre andra semesterdagar.Av specialmotiveringen till det remitterade förslaget framgår, attundantagsbestämmelsen är avsedd att hindra missbruk tUl arbetstagarens förmånav huvudregeln beträffande . Vad i detta sammanhang anförs gälleremellertid i motsvarande mån söndag, som ej är arbetsfri dag. EnUgt lagrådetsmening bör därför undantagsbestämmelsen vars närmare placering i paragrafenbehandlas här nedan utvidgas till att gälla även sådan söndag. Med söndag jämställs enUgt tredje stycket iparagrafen helgdag samt påskafton, pingstafton, , ochnyårsafton, I specialmotiveringen uttalas, att det inte kan anses stridande motlagen att en person med lördags- eller söndagsarbete efter överenskommelse fårrälcna enstaka sådana dagar som semesterdagar eller byta ut mot ensemesterdag, om han annars skulle vara skyldig att arbeta på helgdagen. Med förordade utvidgningen av undantagsbestämmelsen i första stycket får ensådan lagtillämpning som eljest kan förefalla tveksam såvitt avser söndagaroch med dem jämställda helgdagar och helgdagsaftnar direkt stöd i lagtexten. Arbetstagare som arbetar lördag eller söndag eUerbåda har enligt första meningen i paragrafens andra stycke rätttill ledighet från sådant arbete dels under semesterledigheten och delsantingen före eller efter denna. Av den behandladeundantagsbestämmelsen följer emeUertid, att sådan under semesterperiodutgående ledighet fömtsätter att semesterledigheten omfattar en period avminst ; eljest skulle undantagsbestämmelsen till väsentiig delförlora sitt innehåll. Men inte heller ledighet från lördags- eller söndagsarbeteomedelbart före semesterledigheten eUer efter denna synes böra utgåi anslutning till helt korta semesterperioder eller enstaka semesterdagar. Ävenhärvidlag synes lämpligen kunna krävas, att semesterledigheten omfattar . Omfattar semesterledigheten detta minimimått, förutsattes då attden är förlagd till måndagfredag för att arbetstagaren skaU komma i åtnjutandeav frihet från lördags- eller söndagsarbete före eller efter semesterledigheten. Såsom framgår av vad lagrådet anfört vid 3 § avsesmed "semesterledigheten" i andra stycket en tidsperiod, som börjaroch slutar med semesterdag. Det remitterade förslaget torde emellertid åsyfta,att det krav som innefattas i ordet "" skaU anses varauppfyllt, även om mellan som skulle ha utgjort arbetsdag och semesterledighetenligger en arbetsfri söndag eller omvänt mellan semesterperioden och enföljande söndag som skulle ha utgjort arbetsdag ligger en 1976/77: 90 299 Denna innebörd i förslaget skuUe komma till uttryck i lagtexten, omdäri angavs att arbetstagare som arbetar lördag eller söndag eller båda dessadagar har rätt till ledighet av veckoslut som infallerantingen före semesterledigheten eller efter denna. Har i fall som avses i andra styckets första meningarbetstagaren ledighet av motsvarande omfattning veckodag, som ej är lördageller söndag, och infaller den under semesterledigheten, skall den enligtstyckets andra mening räknas som semesterdag. Om första meningen begränsas tUlatt avse semesterledighet som omfattar minst , kommer motsvarandebegränsning att gälla i andra meningen. En sådan ordning är enligt lagrådetsuppfattning också materiellt tillfredställande. Vid semesterledighet, somavses i den förut berörda undantagsbestämmelsen och alltså omfattar högst fyradagar, bör nämligen inte både lördag eller söndag och däremot svarandearbetsfri vardag inräknas i semesterledigheten. En uttrycklig regel härom börges i anslutning till undantagsbestämmelsen. Denna synes för övrigt komma tUlklarare uttryck, om den upptages i ett särskilt stycke som införs efter detföreslagna andra stycket. Med den av lagrådet förordade utformningen av 3 §andra stycket och av förevarande paragraf kommer otvetydigt att framgå, att beräkningenav semesterledigheten skaU ske kalendariskt men att man vid beräkning avantalet semesterdagar bortser samt med söndagarjämställda helgdagar och helgdagsaftnar. Endast när sådan dag eljest skulle havarit arbetsdag och semesterledigheten omfattar , räknas densom semesterdag, Arbetsfri dag, som infaUer under semesterledigheten, räknasdå ä andra sidan inte som semesterdag. Lagrådetföreslår, att 9 § ges följande avfattning; "Semesterledighet beräknas i hela dagar.Lördag och söndag räknas ej som semesterdagar annat än i fall som avses itredje stycket. Vid semesterledighet som omfattar minst fem dagarhar arbetstagare, som arbetar lördag eller söndag eller båda , rätttill ledighet av veckoslut dels under semesterledigheten ochdels antingen före eller efter denna. Har i fall som nuavses arbetstagaren ledighet av motsvarande omfattning veckodag, som ej ärlördag eUer söndag, och infaller den under semesterledigheten, räknas den somsemesterdag. Är arbetstagaren ledig lördag eller söndag, somannars skulle ha utgjort arbetsdag, och är fråga om kortare semesterledighet änsom anges i andra stycket, räknas sådan dag som semesterdag. Arbetsfri dagskall då ej anses som semesterdag. Med söndag jämställes helgdag samt påskafton,pingstafton, , och nyårsafton," 1976/77: 90 300 För den händelse koUektivavtal ommedbestämmanderätt för arbetstagarna angående förläggning av semesterledighetej träffats, skall enligt det remitterade förslaget primärförhandlingsskyldighet föreligga i fråga om förläggningen av varje semesterdag.Enligt lagrådets mening är en sådan ordning knappast ändamålsenlig för fall,där arbetstagare önskar att, fristående från den huvudsakligasemesterledigheten, ta ut någon enstaka semesterdag eller en helt kortsemesterperiod, I sådant fall synes en skyldighet för arbetsgivaren att av egetimtiativ förhandla om saken med arbetstagarens organisation framstå såsom enonödig byråkratisering och rentav kunna utgöra hinder mot att arbetstagaren fårett med kort varsel framställt önskemål tUlgodosett, även om arbetsgivaren ärberedd att för sin del tUImötesgå önskemålet. Lagrådet anser därför, att denprimära förhandUngsskyldigheten angående förläggning av semesterledighet börbegränsas till sådan semesterperiod som avses i 12 §. Beträffande förläggningenav annan semesterledighet föreslär lagrådet en föreskrift om slcyldighet förarbetsgivaren att samråda med arbetstagaren, om förhandling med dennesorganisation inte har ägt rum. Att organisationen kan påkalla förhandUngbeträffande förläggningen av sådan semesterledighet som avses följer avmedbestämmandelagen. Den förordade föreskriften fyller bland annat funktionen,att organisationen skaU få tillfälle att påkalla förhandling när arbetstagarensintresse föranleder det, eftersom det kan förutsättas att arbetstagaren isådant faU underrättar sin organisation. Åsidosättande av den primära förhandlingsskyldighetsom föreskrivs i förevarande paragraf synes enligt dess avfattning kunnaföranleda skadeständsskyldighet endast enligt den föreslagna semesterlagen.Detta överensstämmer i och för sig med remissprotokollets specialmotiveringtill paragrafen. Enligt förslaget till semesterlag kan emellertid skadeståndutgå endast till arbetstagare, och brott mot förhandlingsskyldighet gentemotorganisation kan ej anses berättiga arbetstagare till skadestånd. Lagrådetanser, att arbetsgivares åsidosättande av skyldighet att förhandla med arbetstagarorganisationangående förläggning av semesterledighet däremot bör kunna föranledaskadeståndsskyldighet gentemot organisationen under samma förutsättningar somgäller vid åsidosättande av förhandlingsskyldighet enligt medbestämmandelagen.För att detta resultat skall uppnås och för att samthga regler i medbestämmandelagenom primär förhandlingsskyldighet (inklusive 5 § andra stycket) skall otvetydigtgöras tiUämpliga på sådan förläggning av semesterledighet som enligt lagrådetsförslag bör omfattas av dylik skyldighet förordar lagrådet, att förevarandeparagraf utformas så, att medbestämmandelagens bestämmelser om arbetsgivaresförhandlingsskyldighet beträffande viktigare förändring av arbetstagaresarbets-cUer anställningsförhållanden anges skola äga motsvarande tiUämpning 1976/77: 90 301 påförläggningen av semesterledighet som avses i 12 §. Tilläggas må, attbeträffande skyldighet för arbetsgivare att förhandla på begäran avarbetstagarorganisation för vUken skyldighet lagrådets förslag i motsatstill det remitterade förslaget lämnar utrymme medbestämmandelagensbestämmelser såsom redan antytts blir tUlämpliga. Mot bakgrunden av det anförda föreslär lagrådet attparagrafen med vissa redaktionella jämkningar i övrigt får följandelydelse: "Att i fråga om förläggningen avsemesterledighet kollektivavtal kan träffas om medbestämmanderätt förarbetstagama följer av 32 § lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet.Har sådant avtal ej träffats, skall gälla vad som föreslorives i andra ochttedje styckena. Angående förläggningen av semesterledighet somavses i 12 § skall nyssnämnda lags bestämmelser om arbetsgivaresförhandlingsskyldighet beträffande viktigare förändring av arbetstagaresarbets- eller anställningsförhållanden äga motsvarande tillämpning. Omarbetstagaren icke företrädes av förhandlingsberättigad organisation eller omsådan organisation ej önskar förhandla, skall arbetsgivaren samråda med arbetstagarenom ledighetens förläggning. Beträffande förläggningen av arman semesterledighetskall arbetsgivaren samråda med arbetstagaren, om förhandling med dennes organisationicke har ägt rum. Kan överenskommelse om förläggning avsemesterledighet ej uppnås, bestämmer arbetsgivaren om förläggningen i den månej annat har avtalats," Paragrafen innehåller föreskrifter om skyldighetför arbetsgivare, som beslutar om utläggning av semesterledighet, att senastviss tid före ledighetens början underrätta berörda arbetstagare om beslutet.Som huvudregel gäller enligt förslaget, att underrättelse skaU lämnas senasttvä månader före ledighetens början. För att underrättelsen skall få lämnassenare krävs att särskUda skäl föreligger. Den får dock aldrig lämnas mindre änen månad före ledighetens början. Av specialmotiveringen till paragrafenframgår, att med undantagsbestämmelsen åsyftas bl, a, sådana fall därarbetsgivaren inte har möjlighet att iakttaga tvåmånaders-tiden, t, ex. närfråga är om en nyanställd som har anställts alltför nära företagetssemesterstängning. Ett annat exempel är att en arbetstagare anställs mot slutetav ett semesterår, UppenbarUgen måste man räkna med att hinder som avsesockså kan förekomma, när i undantagsfall fråga blir om tillämpning av denkortare underrättelsetiden. Enligt lagrådets mening bör detta komma tilluttryck i lagtexten, och lagrådet föreslår därför, att i paragrafens sistamening mellan orden "dock" och "minst" inskjutes orden"om möjligt". 1976/77: 90 302 I första stycket av denna paragraf föreskrivshinder mot att utan arbetstagarens medgivande låta semesterledighet ochuppsägningstid sammanfalla. Bestämmelserna härom skall vara tillämpliga varesig uppsägning sker från arbetsgivarens eUer den sker från arbetstagarens sidaoch oavsett vilken grund som åberopas för uppsägning. Enligt paragrafens andrastycke skaU nämnda bestämmelser dock ej gälla i den mån uppsägningstidenöverstiger . Första meningen i första stycket avser faU, dåuppsägning har skett innan beslut fattas om utläggning av semesterledighet. Idessa faU synes ett principiellt förbud att förlägga semesterledighet tUluppsägningstiden vara välgrundat. Det behöver knappast heller innebära någranämnvärda olägenheter för arbetsgivaren, I den angivna situationen torde denneha tillräckligt rådmm att planera verksamheten så, att han kan bereda arbetstagarenarbete . EnUgt andra meningen i första stycket skall, om uppsägningstidhelt eller delvis infaller under redan utlagd semesterledighet, semesterledighetensförläggning i samma mån upphävas, om arbetstagaren begär det. Även denna regelsynes ha goda skäl för sig, när arbetsgivaren säger upp anställningsavtalet ochuppsägningen inte beror på förhåUande som hänför sig till arbetstagarenpersonligen. Det bör regelmässigt kuima krävas en sådan planläggning iarbetsgivarens verksamhet, att uppsägningstider och semestertider kan hållasisär i nu åsyftade fall. Annorlunda förhåller det sig enligt lagrådetsmening, när arbetstagaren allvarligt bryter mot sina förpliktelser ianställningen och därigenom ger arbetsgivaren saklig grund för uppsägning.Innan uppsägning sker, måste arbetsgivaren då iakttaga de i lagen om anställningsskyddföreskrivna skyldigheterna att varsla arbetstagarens organisation ochunderrätta arbetstagaren själv om den tilltänkta åtgärden. Detta måste ske utanstörre tidsutdräkt, eftersom uppsägningen inte får grundas enbart påomständighet som arbetsgivaren har känt tUl mer än en månad innan varsel ellerunderrättelse lämnades. Varsel och underrättelse skall lämnas minst två veckorföre uppsägningen. Arbetstagaren och hans organisation har rätt att senast envecka därefter påkalla överläggning med arbetsgivaren i saken. Om arbetsgivarenefter sådana överläggningar står fast vid att uppsägning måste ske, är hanskyldig att iakttaga den uppsägningstid, mmst en och högst , somarbetstagaren är berättigad tUl enligt lagen om anställningsskydd eller denlängre tid som må vara avtalad. Bestämmelsen i första styckets andra menmg skulleinnebära, att det i den angivna uppsägningssituationen ytterligare skullekrävas av arbetsgivaren att han upphävde en redan beslutadsemesterförläggning, som har förberetts i den ordning 10 § föreskriver.Arbetsgivaren skulle därigenom tvingas att i en situation, som har uppkommitutan hans 1976/77: 90 303 egenförskyllan, riva upp den redan gjorda planeringen beträffande verksamheten påarbetsplatsen. En sådan ordning synes föga rimlig. Inte heller förefaller det lagrådet rimligt, attarbetsgivaren skulle tvingas tUl motsvarande åtgärder därför att arbetstagarensäger upp sin anställning inför en förestående semester eller rentav underpågående semester. I detta läge bör det ankomma på arbetstagaren själv att planerauppsägningen på sådant sätt, att uppsägningstiden infaller lägligt från hansegen synpunkt. Av nu anförda skäl vill lagrådet förorda, att förstastyckets andra mening som lämpligen kan utbrytas till ett särsldlt stycke begränsas till att gälla vid sådan uppsägning från arbetsgivarens sida sominte sker på grund av något arbetstagarens personliga förhällande. Lagrådetföreslår, att paragrafen ges följande lydelse; "Semesterledighet får ej utan arbetstagarensmedgivande förläggas till uppsägningstid. Skulle vid uppsägnmg från arbetsgivarens sidauppsägningstiden helt eller delvis infalla under redan utlagd semesterledighetoch beror uppsägningen på förhållande som ej hänför sig till arbetstagarenpersonligen, skall semesterledighetens förläggning i samma mån upphävas, omarbetstagaren begär det. Första och andra styckena gäller ej i den månuppsägningstiden överstiger ." Av skäl som framgår av vad lagrådet anför under 20§ bör i förevarande paragrafs andra stycke efter ordet "sparades"tUläggas orden "om ej annat följer av 20 § första stycket andrameningen". Enligt paragrafens första stycke skaU sparadsemesterledighet förläggas tiU det semesterår som arbetstagaren väljer, om ejannat har avtalats eller särskilda skäl föreUgger mot att ledigheten förläggstUl . Av 18 § andra stycket i det remitterade förslaget följer dock enbegränsning i kontrahentemas handlingsfrihet beträffande valet av är, då sparadsemester får utläggas. Enligt den bestämmelsen måste nämligen sparadsemesterledighet läggas ut från utgången av det semesterår då densparades. Det torde inte bli ovanligt, att arbetstagaresparar en semestervecka under en femärstid för att under det därpåföljande semesteråret ta ut en tioveckorssemester. Emellertid bör ej bortsesfrån att utläggande av en så lång semesterledighet under sistnämnda år kanmedföra betydande olägenhet. Sådan olägenhet kan uppkomma tUl följd avförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Men olägenheten kan också varaberoende på arbetstagarens situation; exempelvis kan hans 1976/77: 90 304 planerpå en långsemester omintetgöras genom sjukdomsfall inom familjen, I åsyftadefaU synes det rimligt, att lagen ger arbetsgivare och arbetstagare möjlighetatt träffa överenskommelse om att uppskjuta uttaget av sparad semester ett årutöver vad som följer av 18 § andra stycket. På grund av det anförda förordar lagrådet, att 20 §första stycket får följande lydelse: "Sparade semesterdagar skall förläggas tilldet semesterår som arbetstagaren väljer. Detta gäller dock ej, om annat haravtalats eller särskilda skäl föreligger mot att semesterdagarna förläggestill . Har arbetstagaren avsett att sparade semesterdagar skallförläggas till det femte året efter det semesterår då de sparades och skullesådan förläggning medföra betydande olägenhet, får överenskommelse träffas attsemesterdagarna skall läggas ut under det sjätte året." Såsom framhålls i specialmotiveringen måste förarbetstagares överförande av sparad semester till den nya anställningen inomsamma koncern förutsättas, att han icke av den tidigare arbetsgivaren uppbärsemesterersättning för den sparade semestern. Det synes emellertid ocksåangeläget, att arbetstagaren icke kan håUa frågan om fortsatt sparande svävandeunder och att även den nye arbetsgivaren utan större dröjsmålfår kännedom om arbetstagarens ställningstagande. Föreskrifter i angivnahänseenden bör enligt lagrådets mening upptas i lagtexten. Det är i och för sig självklart, att den nyearbetsgivaren får regressrätt mot den tidigare arbetsgivaren för fall, dåarbetstagaren i den nya anställningen tar ut semesterledighet som sparats i dentidigare eUer då i stället för sådan semesterledighet semesterersättning utgåri samband med att den nya anstäUningen upphör. Eftersom den semesterlön ellersemesterersättning som den nye arbetsgivaren har att utge med anledning av attarbetstagaren sparat semesterledighet från den tidigare anställningen sällaneller aldrig torde sammanfaUa med det belopp som den tidigare arbetsgivarenvarit skyldig att utge i semesterersättning, om arbetstagaren föredragit attfå ut sådan i samband med övergången (jfr 22 § första stycket 1), synes detemellertid önskvärt att förhållandet mellan arbetsgivarna regleras genom enuttrycklig bestämmelse. En sådan bestämmelse synes böra ges innehållet, attden tidigare arbetsgivaren skall tiU den nye arbetsgivaren betala vad haneljest skulle ha haft att tUl arbetstagaren utge i semesterersättning för densparade semestern.