prop · G0031 · 1976-12-31 00:00:00 — Den fråga som JO aktualiserade nämns isocialulredningens direktiv (riksdagsberättelse S29) som ett av despörsmål angående barnavårdslagens sakliga innehåll som uiredningen böruppmärksamma. Som framgår av det föregående (avsnitt 5.2.4) börläkare om möjligt vara ledamot av nykterhetsnämnd. Är behovet av medicinsksakkunskap inle tillgodosett inom nämnden, bör denna enligl 6 Snykterhelsvårdslagen anlita biträde av person med sådan sakkunskap. Enligt 7 vidare i den mån det är erforderligt till sitt biträdekalla därtill skickade män och kvinnor. Vid nykterhetsvårdslagens tillkomst diskuteradesfrågan om läkares medverkan i nykterhelsnämndens arbete.Alkoholistvårdsutredningen (SOU 1948:23) föreslog att vederbörande tjänsteläkareskulle vara skyldig all närvara vid nykterhetsnämndens förhandlingar i den månhan inle hindrades av andra tjänsteåligganden. Eftersom del ansågs angelägetalt såvitt möjligt stärka det medicinska inflytandet inom nykterhetsvårdenanslöt sig föredragande departementschefen till förslaget (prop. 1nykterhelsvårdslagen föreskrevs också atl vederbörande tjänsteläkare - om inykter-helsnämnden inte fanns ledamot som var läkare - skulle närvara vid nämndenssammanträden i den mån han inle hindrades av andra tjänsteåligganden. Hanskulle därvid ha rätt att delta i överläggningarna och atl få sin meningantecknad till protokollet. Vid översyn av nykterhelsvårdslagenprövades på nytt frågan om läkarrepresentation i nykterhelsnämnderna. 1956 årsnykterhetsvårds-ulredning (SOU 1961:58) hade ifrågasatt om de dä gällandebestämmelserna tillräckligt verksamt främjade sitt syfte all såvitt möjligttillförsäkra varje nykterhetsnämnd fortlöpande medverkan av läkare. Uiredningenföreslog att tjänsteläkarens särställning enligt nykterhelsvårdslagen skulleavskaffas och au det i stället skulle införas en skyldighet för nämnden alt därså lät sig göra träffa överenskommelse med vissa läkare om medverkan i nämndensarbete. Prop.1976/77:1 163 Förslaget avvisades emellertid (prop. 1963:13 s.11), Föredragande departementschefen ansåg det synneriigen angeläget attmedicinsk sakkunskap i görligaste mån står till nämndens förfogande. Han vardock inle övertygad om att utredningens förslag var ägnat att stärkaläkarinflytandet i nämndens arbete. Departementschefen ansåg det värdefullt medbestämmelserna atl ijänsieläkaren skulle - i de fall då läkare inle var ledamotav nämnden - i möjlig mån närvara vid nämndens sammanträden med rätt att deltai överiäggningarna och få sin mening antecknad till protokollet. Del bordeenligl föredraganden i sammanhanget framhållas atl denna ordning inte innebarnågot hinder mot att nyklerhetsnämnd anlitar utomstående läkare för särskildauppgifter, när det är påkallat. I samband med atl tjänsteläkarbegreppet avskaffadesår 1972 ersattes föreskriften om ijänsteläkarens skyldighet all närvara vidnämndens sammanträden med en regel om alt nykterhetsnämnd bör anlita biträdeav person med medicinsk sakkunskap, om behovet av sådan sakkunskap inle ärtillgodosett inom nämnden. Som har framhållits i det föregående (avsnitt5.2.5) bör läkare och veterinär om möjligt vara ledamöter av hälsovårdsnämnd.Om läkare och veterinär inle ingår i nämnden, skall distriktsläkaren eller, ikommun med stadsläkare eller motsvarande läkare, denne resp. ijänstevelerinäreneller stadsveleri-nären enligl 9 S hälsovårdsstadgan närvara vid nämndenssammanträden i den mån han inle hindras av andra tjänsteåligganden. Han hardärvid , rätt att delta i överläggningarna och få sin mening antecknad tillprotokollet. Enligl 10 S hälsovårdsstadgan har dessutom ettflertal experter rätt atl närvara vid nämndens sammanträden, atl delta iöveriäggningarna och all få sin mening antecknad till protokollet. Sådan räuhar tillerkänts bl. a. länsläkaren eller biträdande länsläkaren samtlänsveterinären eller biträdande länsveterinären. får vidareenligt samma lagrum tillkalla särskild sakkunnig att delta i nämndensöveriäggningar. Vid tillkomsten av hälsovårdsstadgan tilldrog sigfrågan om skyldighet för tjänsteläkare och ijänsleveterinär att närvara vidhälsovårdsnämndens sammanträde viss uppmärksamhet. Föredragandedepartemenischefen (prop. 1958:B 46 s. 72-73), som ansåg det angeläget attnämnden tillförsäkrades medicinsk och veterinärmedicinsk sakkunskap, befaradeatl tjänsteläkare och tjänsteveterinär särskilt på landsbygden med hänvisninglill sin arbetsbörda skulle vägra att acceptera ledamotskap av nämnden och atlinval av annan läkare eller veterinär av olika anledningar i många fall kanskeinte kunde komma i fråga. För att i detta läge - när alltså läkare ochveterinär inte ingår i nämnden - likväl tillföra nämnden medicinsk ochveterinärmedicinsk sakkunskap och erfarenhet föreslog departementschefen atlvederbörande tjänsteläkare och ijänsleveterinär i princip skulle Prop.1976/77:1 164 varaskyldig atl närvara vid hälsovårdsnämndens sammanträden i den mån han inlehindrades av andra tjänsteåligganden. Förutom en sådan skyldighet föreslogs enregel om rätt för tjänsteläkare och tjänsteveterinär att närvara i de fall dåskyldighet alt närvara inte förelåg dvs. då annan läkare resp. veterinär varledamot av nämnden. Vid riksdagsbehandlingen mildrades skyldigheten förtjänsteläkare och Ijänsleveterinär alt närvara vid nämndens sammanträden. 1 tvålikalydande motioner (1958:l:B 210 och ll:B 271) hemställdes att föreskriftenskulle utformas på sådant sätt, atl ijänsieläkaren resp. tjänsteveterinärenuppmanades men inte ålades att närvara vid sammanträdena. Andra lagutskottet (2LU 1958:B 19) ansåg för sin del alt bestämmelsen borde formuleras om så att detframgick atl tjänsteläkare och tjänsteveterinär inte skulle vara skyldiga altnärvara vid nämndens sammanträden i andra fall än när deras närvaro verkligenmåste anses från saklig synpunkt erforderlig. För en sådan ståndpunkt talade enligt utskottetinte bara dessa tjänstemäns tunga arbetsbörda ulan också ijänstedistriklens pämånga håll vidsträckta omfattning och anknytning till flera kommuner. Detangivna syftet fick enligt utskottet anses tillfredsställande tillgodo.sett, omtjänsteläkare och Ijänsleveterinär ålades att närvara vid nämndens sammanträdenbara i den mån nämndens ordförande ansåg deras närvaro påkallad. Begränsningen av ijänsteläkarens ochtjänsteveterinärens skyldighet atl närvara vid nämndens sammanträden togsemellertid bort i samband med tillkomsten av den nya livsmedelslagen(1971:511). Ändringen tillkom på förslag av livsmedelssiadgekommilién (SOU1970:6) som ville ha en direkt skyldighet för hälsovårdsnämnden atl kallatjänsteläkare och ijänsleveterinär till sammanträden vid vilka livsmedelsärendenförekommer (prop, 1971:61, JoU 41, rskr 218). Syftet härmed skulle vara attförbättra möjligheterna för en så sakkunnig bedömning av sådana ärenden sommöjligt hos de hälsovårdsnämnder som inte har egen läkare och veterinäranställd. I samband med alt tjänsteläkarbegreppet avskaffadesår 1972 väcktes förslag om att länshälsovårdskonsulent skulle fö räu attnärvara vid sammanträde med hälsovårdsnämnd. Föredragande departementschefenbiträdde förslaget, som hade vunnit allmän anslutning under remissbehandlingen(prop. Förslaget avvisades emellertid av (SoU1972:37, rskr 286) sedan yrkande härom hade framställts i två motioner(1972:1729 och 1735). I den ena motionen (1735) framhölls atl närvarorätt iäldre sociallagstiftning fanns föreskriven för vissa utanför de socialanämnderna stående personer men att frågan om utomstående sakkunnigs närvarorätti nyare lagstiftning hade lagts i resp. nämnds hand. Som exempel härpå nämndes5 S socialhjälpslagen och 10 S barnavårdslagen. Tendensen kunde enligtmotionärerna sägas vara den atl de specialreglerade nämnderna själva får avgöraom utomstående expertis skall tillkallas. Prop.1976/77:1 165 Motionärerna ansåg del allmänt sett önskvärt beaktar denna fråga vid kommande revisioner av lagstiftning som berörspecialreglerade nämnders verksamhel. Den lösning som redan har kommit tillanvändning för de sociala nämndernas del borde enligt motionärerna kunnatillämpas även för annan specialreglerad förvaltning. I motionerna framhölls också all frågan förhälsovårdsnämndernas del borde tas upp till särskilt övervägande ,varvid målet borde vara atl mönstra ut de regler om närvaroskyldighet ochnärvarorätt för tjänsteläkare m. fl. som finns i 9 och 10 SShälsovårdsstadgan. Dessa beslämmelser borde enligt motionärerna ersättas meden regel som lägger i hälsovårdsnämndens hand alt bestämma när utomståendesakkunniga skall vara närvarande vid nämndens sammanträden. De olika bestämmelserna i specialförfattningarna omnärvaro vid nämndsammanträde av annan än nämndledamot har främst motiverats avangelägenheten alt tillförsäkra nämnderna erforderiig sakkunskap. Om nämndernasbehov av att anlita utomstående sakkunskap och önskvärdheten av atl delta behovtillgodoses råder inle några delade meningar. Behovet av alt i lagstiftningenreglera detta har dock minskal till följd av kommunindelningsreformen. Det kanifrågasättas om inte nämnderna nu kan betros med att själva avgöra när sådansakkunskap behöver anlitas eller med andra ord om inte de föreskrifter sominskränker nämndernas frihet i delta hänseende kan mönstras ut som obehövliga.Vad som sägs i del följande får på intet sätt ses som uttryck för uppfattningenatl nämndernas behov av sakkunskap nu är mindre . Nämndernas behov av utomstående sakkunskap kvarståroch kan i viss mån sägas ha vuxit i takt med att nämnderna har anförtrotls nyaoch mer maklpåliggande arbetsuppgifter. Behovet växlar dock starkt från uppgiftlill uppgift och kan tillgodoses på flera olika sätt. Bestämmelser, som innebärrekommendation eller föreskrift att expertbehovet bör eller skall tillgodosespå ett visst i författning angivet sätt, kan därför medföra stelhet vidtill-lämpningen. Redan av denna anledning finns det skäl att undvika sådanabestämmelser. Som grundläggande utgångspunkt för de följande övervägandenagäller dock att intresset av statlig tillsyn och kontroll över nämndernasverksamhel inle utan tungt vägande skäl får inskränka nämndernas frihet altsjälva avgöra när biträde av utomstående sakkunskap behövs. Som framgår av denföregående redogörelsen för de olika bestämmelserna om utomståendes närvaro vidnämndsammanträde innebär en del av dem att nämnden har rätt att anlita biträdeav utomstående sakkunskap. En sådan bestämmelse ger möjlighet för nämnden altmed enkel majoritet besluta om alt tillkalla sådan sakkunskap. Utanuttryckligt förfaltningsstöd för åtgärden anses ett sådant beslul annars fordraenhällighei i nämnden. Prop.1976/77:1 166 Kommunallagsuiredningen föreslår atl i en nykommunallag las in en bestämmelse om atl kommunstyrelse och oreglerad nämndskall få tillkalla tjänsteman hos den egna kommunen eller landstingskommuneneller särskild sakkunnig för alt meddela de upplysningar som behövs (37 stycket EKL). Bestämmelsen skiljer sig från vissa av de i specialförfaltningarnagivna reglerna på så sätt att en tillkallad sakkunnig inte tillerkänns rätt alldelta i överläggningarna ulan endast atl lämna upplysningar på frågor somnämndledamöterna kan ställa, dvs. att yttranderätten beror på om någon ledamotpåkallar att vederbörande hörs. Den sakkunnige skall enligt kommunallagsutredningensförslag inte heller ha rätt all få sin mening antecknad lill protokollet (s. k.falsk reservationsrätt). Även för de specialreglerade nämnderna bör del varamöjligt alt med enkel majoritet besluta om atl tillkalla utomstående sakkunskap.Del synes också vara naturligt alt begränsa en av nämnden tillkallad expertsytiran-derätt på det sätt som kommunallagsuiredningen föreslår. Bärande skälsynes inte heller finnas för att tillerkänna en tillkallad sakkunnig rätt attfå sin mening antecknad till protokollet. Med hänsyn till vad som anförts föreslås alt enhänvisning till den föreslagna bestämmelsen i en ny kommunallag tas in bland deföreskrifter som gäller för de specialreglerade nämnderna. Skäl atl därvidundanta någon av nämnderna synes inle föreligga. Hänvisningen föreslås ersättanu gällande bestämmelser i specialförfattningarna om rätt för nämnd atttillkalla sakkunnig. Dessa bestämmelser bör således upphävas. Delsamma gällerbestämmelsen i byggnadsstadgan att tjänsteman vid eller annantjänsteman, som har kallats alt i denna egenskap närvara vid sammanträde medbyggnadsnämnden, har rätt all delta i överläggningarna och all fä sin meningantecknad till protokollet. Vissa nämnder har inte bara tillagts en uttryckligrätt alt anlita biträde av utomstående sakkunskap ulan har också, som tidigarehar framhållits, genom författningsbestämmelser rekommenderats atl anlita visssakkunskap, om sådan inte är företrädd bland nämndens ledamöter. att anlita juridisk sakkunskap och nykterhetsnämnden attanlita medicinsk sakkunskap. Båda dessa rekommendationer lämnas också socialcentralnämnd, som vid sin befallning med barnavårdsärenden ochnyklerhetsvårdsärenden har underkastats samma regler som barnavårdsnämndenresp. Från principiell synpunkt bör kommunala nämnderinle onödigtvis styras av sådana rekommendationer vid prövningen av om biträdeav särskild sakkunskap behövs och hur ett sådant behov bör tillgodoses. Motrekommendationer att anlita visst slag av sakkunskap kan också göras den invändningenatt nämndernas behov av sakkunskap givelvis inle är begränsat lill densakkunskap som företräds av jurister eller läkare. Även andra yrkesgruppers t.ex. psykologers sakkunskap, kan som förut har påpekats, vara värdefull ochibland väl så betydelsefull som juridisk eller medicinsk sak- Prop.1976/77:1 167 kunskap.Denna invändning bör med hänsyn lill de senare årens utveckling mot enhelhetssyn på det sociala arbetet nu tillmätas en större vikt än tidigare.Också kommunindelningsreformen har, som framhållits i olika sammanhang, stärktde kommunala nämndernas förmåga att rätt fullgöra sina uppgifter och minskal behovetav sådana rekommendationer som det här är fråga om. Del resonemang som har förts är fullt uttillämpligt på rekommendationen alt i nykterhelsnämndens och socialacentralnämndens verksamhel anlita biträde av medicinsk sakkunskap. Tillräckligaskäl att behålla denna rekommendation föreligger alltså inte och bestämmelsernahärom föreslås utgå ur lagstiftningen. När del däremot gäller rekommendationen all ibarnavårdsnämndens och sociala centralnämndens verksamhet anlita biträde avjuridisk sakkunskap är frågan mer komplicerad. Som föredraganden framhöll isamband med barnavårdslagens tillkomst ligger behovet av juristmedverkan ibarnavårdsarbetet på ett särskilt plan. Framför allt kravet på rättssäkerhettalar för au den juridiska sakkunskapen i viss mån bör inta en särställning. JOhar också, som förut har redovisats, i skrivelse till Kungl. Maj:t ifrågasattom inte barnavårdslagen bör ändras så att jurisimedverkan i någon form görsobligatorisk i ärenden angående frihetsberövanden och förbud mot förflyttningarav fosterbarn. Mot denna bakgrund kan del ifrågasättas omtillräckliga skäl finns all nu mönstra ut rekommendationen om jurisimedverkan ibarnavårdsnämndens arbete och hävdas att man bör avvakta socialutredningensförslag till ny social ramlagstiftning, som kommer all innefatta en prövning avdenna fråga från vidare utgångspunkter än de som kan anläggas inom ramen fördelta översynsarbete. För kommunerna kan del knappast vara någon störreolägenhet om rekommendationen behålls ännu någon lid. Emellertid synes rekommendationen inle ha någonstörre praktisk betydelse. Man kan utgå från att barnavårdsnämnderna liksom desociala centralnämnderna och distriktsnämnderna kommer att beakta behovet avjuristmedverkan, även om en rekommendation härom inle finns inskriven i lag.Rekommendationen bör därför kunna utgå ur lagstiftningen. Härför talar ocksåönskvärdheten av enhetliga regler för de kommunala nämndernas verksamhet. En slutlig bedömning av de skäl som talar för ochmot att rekommendationen om juristmedverkan i barnavårdsarbetet nu mönstras utur lagstiftning leder till uppfattningen alt tillräckliga skäl saknas för aubehålla denna bestämmelse. Härefter återstår atl behandla frågan om denskyldighet eller ovillkoriiga rätt att närvara vid nämndsammanträde som i vissaspeciallagar har tillerkänts förvaltningschef eller annan föredragande inämnden eller vissa landslingskommunala eller statliga tjänstemän och somnämnden inte kan ta ifrån dem. Frågan om villkoriig närvarorätt, dvs.närvarorätt som är be- Prop.1976/77:1 168 roendeav nämndens medgivande, regleras genom den av kommunallags-utredningenföreslagna bestämmelsen atl nämnd skall få tillkalla tjänsteman hos kommuneneller landstingskommunen eller särskild sakkunnig för att meddela deupplysningar som behövs. Bestämmelsen har i det föregående föreslagits blitillämplig på de specialreglerade nämnderna genom hänvisningar lillkommunallagen i de olika specialförfaiiningarna. Vid granskningen av de nu aktuella bestämmelsernaom närvaroplikt och ovillkoriig närvarorätt finns del skäl all skilja mellandem som avser vissa läkares och veterinärers närvaro vid sammanträde medhälsovårdsnämnd och dem som avser förvaltningschefs och annan föredragandesnärvaro vid sammanträde med brandstyrelse, byggnadsnämnd och skolstyrelse. Vadden förstnämnda kategorin beträffar motiveras bestämmelserna uppen-bariigeninte bara av hälsovårdsnämndens intresse av att tillförsäkras erforderiigsakkunskap. 1 vart fall såvitt de avser närvarorätt för vissa länsexper-ler fårde i hög grad sägas vara grundade på intresset av statlig lillsyn och kontrollöver nämndens verksamhet. intresse av all tillförsäkraserforderiig sakkunskap fordrar inte att nuvarande närvaroplikt ellernärvarorätt för läkare och veterinärer behålls. Frän denna synpunkt bör deträcka med den förut föreslagna rätten för nämnden att tillkalla särskildsakkunnig för att meddela de upplysningar som behövs. Det bör inte mötasvårigheter för nämnden all lill sig i lämplig form knyta en läkare ochveterinär, som kan biträda med den sakkunskap som behövs. Intresset av statlig lillsyn och kontroll kan inteheller sägas vara så starkt att tillsyns- och kontrollfunktionen måste utövas inuvarande form, vilken framstår som främmande för ett modernt kommunalpoliiiskttänkesätt. Del är svårt att påvisa att just hälsovårdsnämndens verksamhet haren sådan karaktär att utomstående sakkunniga fortfarande måste åläggasnärvaroplikt eller tillerkännas närvarorätt vid nämndens sammanträden. Även pädelta verksamhetsområde får kommunindelningsreformen förutsättas ha i så höggrad ökat kommunernas förmåga att rätt fullgöra sina uppgifter atl intresset avstatlig tillsyn och kontroll över hälsovårdsnämndernas arbete nu kantillgodoses på annat sätt. Bestämmelserna i hälsovårdsstadgan om rätt ochskyldighet för vissa läkare och veterinärer alt närvara vid nämndens sammanträdenbör därför kunna upphävas. Som har nämnts i del föregående har brandchefenrätt och skolchefen skyldighet alt närvara vid brandstyrelsens resp.skolstyrelsens sammanträden. Vid byggnadsnämnds sammanträde har ett fiertaltjänstemän, som har föredragningsskyldighet inför nämnden, rätt alt närvara. Nunämnda tjänstemän har rätt att delta i nämndens överläggningar men inte ibesluten saml att få sin mening antecknad till protokollet. En föredragande i inlär i dehänseenden som är av intresse inte någon särställning i förhållande lillföredragandena i andra specialreglerade nämnder, t. ex. hälsovårdsnämnden ochde sociala nämn- Prop.1976/77:1 169 derna.Det synes därför inle finnas några bärande skäl att behålla de särskilda reglerom närvarorätt för föredragande som finns i byggnadsstadgan. De bör således nukunna mönstras ut. Någon anledning att avvakta resultatet av den pågåendeöversynen av byggnadslagstiftningen torde inte finnas. Beträffande brandchefs och skolchefs närvaro vidstyrelses sammanträde kan en liknande bedömning göras trots de särskildaskyldigheter och befogenheter som dessa tjänstemän har tillagts ispeciallagstiftningen. Reglerna om deras närvaro vid sammanträdena är avbegränsat praktiskt intresse. Såväl brandchef och skolchef som andra kommunalaförvaltningschefer torde så gott som undantagslöst närvara vid berördanämnders och styrelsers sammanträden oavsett om del finns förfaltningsstödhärför eller inte. En ovillkoriig närvarorätt har i praktiken bara denkonsekvensen atl nämnden, om den i särskilt fall vill överiägga enskilt, måstevälja utvägen all sammanträda formlöst. Skäl talar för att överlåta åt nämnderna att avgörai vilken utsträckning de egna tjänstemännen skall få vara närvarande vidsammanträdena och delta i överläggningarna. Mot bakgrund av vad som redovisatsom förvaltningschefs närvaro i de fall förfaltningsstöd härför saknas kan detinte antas bli några mer genomgripande förändringar i nämndernas arbetsformerom de särskilda reglerna för brandchef och skolchef slopas. Nuvarande ordningär säkert ändamålsenlig i de allra flesta fall och när de särskilda närvaroreglernanu föreslås utgå är avsikten inte atl ändra denna ordning utan endast attövertala beslutanderätten i närvarofrågan till nämnden. Vad slutligen beträffar den falskareservationsrätten kan skäl anföras för alt behålla denna i de fall brandchefeller skolchef varit närvarande vid nämndens sammanträde. Det kan i så fallifrågasättas om inte samma rätt att till protokollet anteckna avvikande meningborde tillerkännas andra förvaltningschefer, åtminstone i den specialregleradeverksamheten. Något behov härav har inte aktualiserats och då skälen attsärbehandla brandstyrelsens och skolstyrelsens förvaltningschefer inle verkarövertygande, föreslås också regeln om falsk reservationsrätt utgå. 5.5Gemensam personaladministration och fastigbetsförvaltning 5.5.1 Uppgifisfördelningen mellan kommunens organ Principen för kompetensfördelningen mellankommunfullmäktige och nämnder anges i 4 S KL. Kommunens beslutanderätttillkommer fullmäktige, medan förvaltning och verkställighet utövas avkommunstyrelsen och övriga nämnder. KLS innehåller samma regel (4 S). En ihuvudsak motsvarande bestämmelse finns för landstingens del i 5 S LL. Dennagrundläggande uppgiftsfördelning har numera slagits fast i regeringsformen (1kap. 6 och 7 SS). Nämnderna har även beredningsuppgifter. Fullmäktiges beslutanderätt innebär att de har atlfatta alla viktigare finansiella beslut. Fullmäktige beviljar sålunda bl. a.anslag till alla kommu- Prop.1976/77:1 170 nalautgifter och kan därvid genom anslagsvillkor inskränka nämndernashandlingsfrihet, i den män de inle inkräktar på nämndernas lagenliga befogenheter.Alla viktigare förmögenhetsförfoganden beslutas av fullmäktige. Det gällerexempelvis köp och försäljning av fastigheter, upptagande av lån och ingåendeav borgen. Till fullmäktiges befogenheter hör vidare alt fatta alla beslut avmera generell räckvidd, t. ex. att utfärda kommunala förordningar och antareglementen för nämnderna. Del är fullmäktige som fastställer kommunens nämnd-och förvaltningsorganisation samt väljer nämnder och inrättar tjänster.Fullmäktige kan förbehålla sig rätten att tillsätta tjänst, som de inrättat,om inte annat är föreskrivet i lag. De kommunala revisorerna utses avfullmäktige, som också prövar de anmärkningar som kan ha framställts irevisionsberättelsen. Nämndernas förvaltning innefattar i KL ochspecialförfaiiningarna angivna nämnduppgifter och sådan verksamhel som grundaspå bemyndi-ganden av fullmäktige. Med verkställighet avses nämnds skyldighetalt se lill all fullmäktiges beslul förverkligas. 1 denna förvaltande ochverkställande verksamhet fattar nämnderna en mängd mer eller mindresjälvständiga beslut. Fullmäktige får inle blanda sig i nämndernaslöpande förvaltning, t. ex. genom att överta beslutanderätten i enskildaärenden. Denna begränsning är särskilt påtaglig i förhållande lill despecialreglerade nämnderna, vars beslutsfunktioner grundas påspecialförfatining. När fullmäktige beviljar anslag eller fastställer ennämnds budget har dock fullmäktige vissa möjligheter atl ställa upp villkor förhur anslagna medel skall användas och därigenom binda nämnden mera i detalj.