prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Om en del av priset har betalts och tvisten rör omköparen är skyldig att betala återstoden eller om säljaren är skyldig attåterbära vad han har uppburit, skulle preskription kunna inträda vid olikatidpunkter, låt vara att del finns möjlighet all kvitta också med preskriberadfordran. Det förefaller enligl utredningen lämpligt alt ha enhetliga regler.Uppmärksammas bör också all 54 § köplagen föreskriver en reklamationsfrist somräknas från en helt annan tidpunkt än den som skall gälla vid preskription. Företagarorganisationerna och handelskammaren iStockholm framhåller alt del kan vara besvärande för en gäldenär alt förstefter utsättas för ett krav som han dittills har saknat anledning atträkna med. Vid köp motverkas dock denna nackdel vad beträffar fordringar pågrund av fel eller brist i godset av bestämmelserna i 54 § köplagen. Prop.1976/77:5 92 påfel i samband med t. ex. arbetsbeting anses emellertid inte omfattade av dennabestämmelse utan preskriberas enligt gällande rätt först . Det kandärför sägas föreligga ett visst behov av en preskriptionsregel som den i 54 §köplagen för sådana anspråk. 1 detta avseende medför emellertidpromemorieförslagel inte någon förbättring utan tvärtom en försämring. Enliglpromemorian lorde nämligen en beställares fordran mot t. ex. en entreprenör förbristfälligt arbete anses ha kommit till först när skadeeffekten inträder.Intill dess skulle det latenta anspråket enligt förslaget inte alls varaunderkastat någon preskription. förklarar attutredningen överväger att i vart fall för arbeten på fast egendom e. d. föreslåen längre reklamalionsfrist vid fel än den ettårsfrist som gäller i köprätten,troligen . En allmän utveckling mot föriängda garantitider ochreklamationsfrisler ler sig inle osannolik. Konsumenten har intresse av attpreskriptionstiden för hans fordringar på grund av reklamation inte är för kort.Utredningen menar att det nu berörda förhållandet är ett av de skäl som talarför att man inte bör införa specialregler om särskilt kort preskriptionslid förnäringsidkares fordringar mot konsumenter. Det ter sig nämligen svårt attundvara en viss ömsesidighet i utformningen av påföljdssystemel vidkontraktsbrott. SACOfSR anser att den föreslagna konstruktionen avbestämmelsen om villkorade fordringar bör undvikas, därför att den inte kangälla generellt. 1 vissa sammanhang måste nämligen en suspensivt villkoradfordran anses ha uppkommit tidigare än villkoret inträffar. Bestämmelsen i 100§ konkurslagen all endasl fordringar som har uppkommit före konkursutbrotielkan bevakas i en konkurs skall otvivelaktigt tillämpas så, all en borgensmansom infriar huvudskulden under konkursen flr bevaka sin regressfordran ihuvudgäldenärens konkurs som en konkursfordran och inle som en massafordran.SACO/SR uttalar vidare en viss tveksamhet mot att anspråk på omprövning avavtal eller dom på grund av väsentligt ändrade förhållanden skall kunnaframställas från det att de nya omständigheterna inträffade, ävenom har förfiutit från avtalet eller domen. Gäldenären kan vid såsent väckta anspråk ha stora svårigheter att bevisa sina invändningar, och hansbehov av trygghet synes enligt /SR:s mening underskattat. Föreiagarorganisailonerna konstaterar atl direktatidsbestämningar, dvs. föreskrifter om att t. ex. anfordran eller uppsägningskall ske innan gäldenären är skyldig atl betala, inle berörs av bestämmelsenom villkorade fordringar. Organisationerna instämmer i att sådana bestämningarbör hänföras till villkor om fordringens förfallotid men anser att lagtexteninle ger ett helt adekvat uttryck härför. På samma sätt måste emellertid enligtorganisationernas mening också medelbara tidsangivelser behandlas, t. ex. altbetalning skall ske först vid gäldenärens död. Att anse en sådan fordrantillkommen först vid dödsfallet lär inte ens vara en riktig tolkning av den 1976/77:5 93 föreslagnalagtexten och i vart fall inte i överensstämmelse med allmänna civilrättsligaprinciper, eftersom en sådan fordran bådeförmögenhelsrällsligl och skatterätisligt behandlas som en tillgång hos borgenären.Kammarkollegiet påpekar att det i rättspraxis har ansetts alt en revers som endödsbodelägare utfärdar i samband med arvskifte och som inte kan göras gällandeunder hans livstid inle är gällande annat än möjligen som testamente. Företagarorganisationerna tar också upp ettuttalande i promemorian där del sägs alt en fordran som är beroende av enmotprestation anses tillkommen först när motprestationen fullgörs. Med stöd avett sådant uttalande skulle kunna hävdas alt utgångspunkten ständigt flyttasframåt i tiden vid fortgående fullgörelse. Om det är fråga om underiåtenhet,synes emellertid tveksamt om delta skall gälla. Remissinstansernas synpunkter på bestämmelserna omföriängning av preskriptionstiden i samband med konkurs, offentligackordsförhandling och kallelse på okända borgenärer behandlas i ett följandeavsnitt. Den särskilda bestämmelsen om föriängd preskriptionstid för fordringari förmyndar- och godmansförhållanden utsätts för viss kritik av hovrätten.förNedre . Hovrätten påpekar att något formellt entledigande av förmyndareeller god man inte torde vara erforderiigt, när förmynderskap eller godmanskapupphör på grund av att den omyndige eller den för vilken god man harförordnals avlider eller den omyndige blir myndig. Utgångspunkten förtilläggsfristen bör därför anges på annat sätt än i förslaget, förslagsvis somden dag förmyndarens eller gode mannens befattning upphörde. Sverigesdomareforbund anser att den föreslagna bestämmelsen om föriängdpreskriptionslid för enskilt anspråk i anledning av brott är otydlig och måstepreciseras. hävdar atl den föreslagnabestämmelsen om förlängd preskriptionstid när preskriptionsavbrytande åtgärdinte kan vidtas på grund av hinder i lag eller annat oöverstigligt hinder äroklar. Sålunda framgår inte när hindret skallföreligga för au beaktas. Kravet att hindret skall vara oöverstigligt synesalltför strängt. Det i lagtexten angivna uttrycket force majeure utgör ingetförtydligande av bestämmelsen ulan kan snarare orsaka tveksamhet och bör utgå.Försäk-ringsrätiskommlttén påpekar att försäkringsavtalslagen liksompreskriptionsregler i annan speciallagstiftning saknar bestämmelser rörandeforce majeure och ifrågasätter om bestämmelserna härom i promemorieförslagetskall gälla fordran pågrand av försäkringsavtal. Kommittén finnerdet på dennapunkt angeläget med ett förtydligande i motiven. anser att den föreslagnabestämmelsen om förlängd preskriptionstid i sådana fall när borgenären saknarkännedom om Prop.1976/77:5 94 fordringen,gäldenären m. m. är alltför vagt utformad med hänsyn lill den klarhet som börråda i fråga om tiden för inträde av preskription. Även köplagsutredningen ochFinansieringsföreiagens förening påtalar atl bestämmelsen kan medföraosäkerhet om när preskriptionstiden börjar löpa. Föreningen anser dessutom attden föreslagna förlängningsfristen framstår som alltför knapp. Hovrätten för Nedre påpekar att den nyssnämnda bestämmelsen torde innebära en förändring i förhållande till gällanderätt belräffande statens fordran på arvs- och gåvoskatt. En sådan fordran lärinte komma att preskriberas förrän tidigast efter den dag bouppteckningresp. gåvodeklaration har getts in till vederbörlig myndighet, om inte mer än20 år har förflutit från skattskyldighetens inträde. Förhållandet torde flbetydelse främst i fråga om arvsskatt på grund av tilläggsbouppteckning.Hovrätten ifrågasätter om det inle borde övervägas att generellt undantaskaltefordringar frän de allmänna preskriptionsreglerna och införa särskildaregler om preskription av arvs- och gåvoskatt. Även kammarkollegiet påpekar att promemorieförslagetmedför att preskriptionstiden för det allmännas anspråk på arvs- och gåvoskattföriängs från tio lill . Om borgenären-staten inte förrän efter långtid lar vetskap om ett anspråk på skatt, beror detta antingen på altdeklaration inte har avgelts eller på alt en ny tillgång har upptäckts.Underiåtenhet alt avge deklaration är belagd med ansvar i arvsskattelagen ochkan enligt gällande rätt föranleda påföljd, om åtal väcks efterskallskyldighetens inträde. Enligl kollegiet framstår det som motsägelsefulltalt skal-teanspråket preskriberas tidigare. Mot bakgrand härav anser kollegietatt del inte finns någon anledning att i fråga om deklaraiionsfallen göraundantag från den föreslagna bestämmelsen om föriängning av preskriptionstiden.Vad beträffar sådana fall då ny tillgång har upptäckts efter lång tidframhåller kollegiet alt det är först då som skattekraft har inträtt och atldel därför inle synes vara angelägel alt preskription skulle inträda tidigareän annars. Kollegiet påpekar vidare att den ifrågavarande bestämmelsen flrbetydelse för rätten lill återvinning när någon har betalat för mycket arvs-eller gåvoskatt. Bestämmelsen torde medföra atl sådan rätt, som f. n. ansesbli preskriberad efter skattens eriäggande, kommer att preskriberastidigast efter det att den omständighet som föranleder rätt lillåtervinning har blivit känd för den skattskyldige. Häremot lorde enliglkollegiet inte någol vara att erinra. Promemorieförslagets beslämmelser rörande avtal omföriängd preskriptionstid har föranlett uttalanden från några håll. Somtidigare har nämnts anser några remissinstanser, bl. a. bankinspektionen, altden angivna möjligheten alt träffa avtal om föriängd preskriptionstid ärotillräcklig när det gäller fordringar på medel som innestår på bankräkning ochau det bör införas undanlagsbestämmelser beträffande sådana fordringar. Prop.1976/77:5 95 säkringsinspektionenförefaller det ligga närmast till hands alt möjligheten alt träffa ett sådantavtal i den utsträckning möjligheten redan nu kan förutsättas bli utnyttjad,t. ex. beträffande bankfordringar, ersätts med en positiv specialregel i ämnet.Företagarorganisationerna uttalar att det synes vara i sin ordning attpreskriptionstiden vid avtal om föriängning utsträcks med en period åt gången.Den föreslagna begränsningen till en längsta tid av synes emellertidvara överflödig, eftersom borgenären alltid kan flytta fram förfallodagen genomatt medge anstånd med betalning tills ny anfordran sker. I sådant fall tordeenny tioårsperiod och inte en treårsperiod börja löpa. Den angivna begränsningentill bör därför utgå. Som framgår av avsnittet 5.1 är remissutfalletsplittrat inte bara när del gäller preskriptionstidens längd utan också i frågaom de föreslagna bestämmelserna om preskripiionsavbrotl. De remissinstansersom tillstyrker en förkortning av preskriptionstiden har i allmänhet också enpositiv inställning lill en skärpning av bestämmelserna ompreskripiionsavbrotl. De remissinstanser som å andra sidan ställer sigavvisande lill en förkortning av preskriptionstiden avstyrker i många fallockså de föreslagna bestämmelserna om preskriptionsavbrytande åtgärder. Förslagets bestämmelserom vad som skall krävas förpreskriptionsavbrott tillstyrks i princip eller lämnas utan erinran av JK,hovrätten för Nedre , datainspektionen, , statskontoret,bankinspektionen, försäkrings-inspektionen, kronofogdemyndigheterna i ,och , KO, 1 ,konkurslagskommitlén, , , TCO.SACO/SR, och Föreningen auktoriserade revisorer. biträder vad som sägs ipromemorian om atl reglerna om preskriptionsavbrott måste skärpas, om maninför korttidspreskription. Vad som föreslås överensstämmer med regler i fleraandra länder. Det är också naluriigt att flett mera reglerat förfarande förattskapa klarhet i förhållandet mellan borgenär och gäldenär när en kortare fristgäller. Förbundet påpekar emellertid att kravet på rättslig åtgärd förpreskripiionsavbrotl i fråga om en fordran som inte har bestritts kan innebäraatt rättegång anlitas för ändamål som inte stämmer överens med nuvarandeprinciper och som möjligen kunde ersättas eller kompletteras med något slagsförfarande enligt ärendelagen. Det föreskrivna förfarandet kan medförakostnader som i regel den tappande parten, dvs. gäldenären, måste bära.Skulleemellertidén borgenär inleda rättsligt förfarande enbart i syfte altavbryta preskription utan alt först söka ut- 1976/77:5 96 verkagäldenärens erkännande, synes ett sådant fall föreligga dågäldenären bör kunnatillerkännas ersättning för sina kostnader eller kostnaderna i varje fall börkunna kvittas mellan parterna. Bankinspektionen framhålleratt den förmånligareställning som gäldenären far enligl förslaget inle far leda till alt manförsvårar för borgenären all göra sitt rättmätiga krav gällande eller attgäldenären utsätts för onödigt obehag i samband med atl kravet framställs. Desträngare bestämmelser om preskriptionsavbrolt som finns i olikaspecialförfaltningar hänger delvis samman med de särskilda frågor som reglerasdär och torde inle utan vidare kunna läggas lill grand för likartade regler ialla preskriptionssammanhang. Även om den i promemorian föreslagna ordningenmed krav på rättslig åtgärd för preskripiionsavbrotl från borgenärens sidamedför vissa nackdelar för borgenären, anser inspektionen att det är ellväsentligt rättssäkerhetsintresse att en förfallen fordran som bestrids avgäldenären blir föremål för rättslig prövning. Detta ärangeläget framför allt i sådana fall där det kan antas alt tvist om fordringensexistens eller omfattning har sitt ursprang i oklara avtalsförhållanden ellerbristande kunskaper om den rättsliga innebörden av ett skuldförhållande.Inspektionen tillstyrker därför förslaget på denna punkt. Även förslaget attdet skall krävas skriftlig erinran för preskriptionsavbrott beträlTandefordringar som inte är förfallna till betalning tillstyrks av inspektionen, somframhålleratt tidigare bevisproblem vid fall av muntlig erinran därigenomförsvinner. Som har nämnts anför inspektionen dockbetänkligheter mol att de angivna principerna utan begränsning föreslås varatillämpliga också på medel som innestår på bankräkning. Del är här fråga omfordringsförhållanden som är noggrant reglerade i varje särskilt fall och därbehovet av förstärkt skydd för gäldenären inte framstår som lika motiverat somi andra fall. Det ler sig mindre lämpligt att kräva att borgenären, ofta enenskild person, skall vidta rättslig åtgärd för atl behålla sin rätt till enförfallen fordran. Enligt inspektionen bordet i sådana fall vara tillräckligtatt insättaren skriftligen utom rätta erinrar banken om fordringen. Det sagdatorde emellertid inte ha alltför stor praktisk betydelse med hänsyn tillinsätlarens möjlighet att när som helst begära t. ex. saidobesked ellerinförande av ränta, vilket i detta sammanhang betyder atl banken erkännerfordringen. , som i principtillstyrker promemorieförslagel, är något tveksam till den föreslagnaskärpningen av reglerna om preskripiionsavbrotl. Även om del ligger logik iresonemanget atl avbrotts-reglerna bör skärpas för att inte syftet medförkortningen av preskriptionstiden skall omintetgöras, ställer föreningen sigfrån praktiska synpunkter någol tveksam till skärpningen. En så genomgripandeändring av de inarbetade reglerna om preskriptionstid och preskriptionsavbroltkan ulan tvivel medföra rättsföriuster, främst för privatpersoner medfordringsanspråk av skilda slag. Mot den bakgrunden skulle ett bibehållande avnuvarande regler Prop.1976/77:5 97 ompreskriptionsavbrott ge den föreslagna lagstiftningen en mjukare övergång.Emellertid anser föreningen, som tidigare nämnts, alt del anförda inte kananses utgöra något avgörande skäl för alt göra ett teoretiskt riktigtlagstiflningsförslag ofullgånget. , vars uttalanden rörandepreskriptionsavbrolt begränsas lill fordringar i samband med konsumenttjänster,konstaterar att många näringsidkare redan nu torde avskriva obetaldakundfordringar inom av efter förfallodagen. För dem innebärförslaget inte något nytt. 1 andra fall kan den föreslagna formen förpreskripiionsbrott från borgenärens sida möjligen vara förenad med vissanackdelar. Del kan sålunda befaras att de näringsidkare som inte vill avskrivakundfordringar gör rättsligt förfarande till rutin. Detta medförkostnader som, om kravet har styrkts och konsumenten är solvent, i sista handdrabbar denne. Är konsumenten å andra sidan insolvenl och vill han inte erkännakravet, torde lagförslaget medföra att näringsidkaren blir mer eller mindretvungen att avskriva sin fordran av kostnadsskäl. Utredningen tillägger att detknappast kan ses som ett allmänt konsumentintresse att preskriptionsregler uppmuntrarkonsumenter att inte betala sina skulder. De föriusler som näringsidkareåsamkas genom att inte fl betalt för sina rättmätiga fordringar övervältrassannolikt på de konsumenter som betalar sina skulder. Utredningen, som iprincip tillstyrker en förkortning av preskriptionstiden i fråga om konsumenttjänster,ställer sig tveksam till om de föreslagna reglema är de mest ändamålsenliga. Företagarorganisationerna hävdar att kravet påinledande av rättegång för preskriptionsavbrott leder till onödiga processer,t. ex. i sådana fall då gäldenären av chikan inte vill erkänna fordringen.Kravet på rättegång leder också till komplicerade bestämmelser om verkan avpreskriptionsavbrott som annars skulle kunna förenklas och som i många fall kanleda till oskälig rättsföriust för borgenären. I de fall skriftligt erkännandeav gäldenären skall utverkas, kan det bli nödvändigt att se till att detta blirundertecknat av behörig firmaiecknare. Härvid kan behörighetsbegränsningen i 87§ andra stycket aktiebolagslagen bli en extra komplikation. Organisationernaförordar följaktligen alt preskription skall kunna avbrytas genom en enkelerinran. Även om förslaget om rättslig åtgärd som huvudformför preskriptionsavbrott bibehålls, bör enligt organisationernas meningpreskriptionsavbrott i vissa fall kunna ske under enklare former. a. beträffande långfristiga avtal som i första hand avser annat änpenningprestationer, t. ex. avtal om samarbete mellan förelag, ömsesidigalicensavtal, avtal om kon-kun-ensbegränsning, konsortialavtal och röstavtal.Sådana avtal är föremål för kontinueriig fullgörelse under långa perioder ochskall inte avvecklas. Fullgö-relsen kan bestå i både positiva prestationerochunderiåtenhet. Med nuvarande bestämmelser är olägenheterna av att sådana avtalomfattas av sedvanliga preskriptionsregler inteså framträdande. Men detärorimligt och verklighetsfräm- Prop.1976/77:5 98 mandeatt försådana anspråk sålängede löper friktionsfritt krävapreskriptions-avbrott i de former promemorian föreslår. Organisationerna anseralltsåati det för preskriptionsavbrolt i nu angivna fall skall räcka med enerinran utan krav på skriftlig form. Enligt organisationerna måste man med denföreslagna lagstiftningen noga uppmärksamma skillnaden mellan en skriftlig erinrani syfte alt avbryta preskription och ett krav på betalning av en skuld somförfaller vid anfordran. Formuleras en erinran av misstag så att den ocksåinnefattar ett krav, medför detta alt en treårsfrist börjar löpa så altborgenären, om han inle är vaksam, helt kan gå föriustig sin fordran. Det finnsdärför anledning anta alt en borgenär, som inte vill gå alltför hårt fram motgäldenären genom att stämma honom men inte heller vill föriora sin talan,som han erinrar gäldenären om anspråket flyttar fram förfallodagengenom att ge gäldenären anstånd med betalning tills ny anfordran sker. Dettorde alltså även med de föreslagna reglerna bli svårt att "tvingafram" en avveckling av gamla mellanhavanden så länge parterna inte självaanser en avveckling förenlig med sina intressen. Även , och anser att förslaget omrättslig åtgärd för preskriptionsavbrott är olämpligt. Enligt advokatsamfundettorde bestämmelsen härom med säkerhet medföra en mängd onödiga rättegångar medde olägenheter och kostnader detta innebär för parterna. Delta står i strid medde senare årens strävanden att begränsa antalet rättegångar. Samfundet anseratt den föreslagna bestämmelsen om skriftlig erinran borde vara tillämplig vidvarje preskriptionsavbrott. Samma lösning förordas av , som anser alt promemorieförslaget medför negativa konsekvenser förleasing- och factoringförelag liksom för företag som sysslar med re-finansieringav avbetalningskonirakl eller kontokreditverksamhet. När det gälleravbetalningsköp och kontokrediter är det vanligt att borgenären av kostnadsskälunderiåter att vidta rättsliga åtgärder och atl han genom återkommande krav såsmåningom flr betalt för sin fordran. Ett krav på rättslig åtgärd förpreskriptionsavbrott skulle medföra risk för ökade föriusler och störrekostnader. anser att det föreslagna sättet för avbrytande avpreskription är alltför komplicerat och att preskription alltid bör kunnaavbrytas genom ett enkelt krav. Även handelskammare och LRF ifrågasättervärdet a v de föreslagna reglerna om preskriptionsavbrott. Enligthandelskammaren är det uppenbart att åtskilliga av de problem som regler omkorttidspreskriplion medför skulle kunna lösas genom att man bibehåller dennuvarande regeln om preskriptionsavbrolt genom erinran. Detta gällerexempelvis sådana fall när förlikningsförhandlingar pågår. Den i promemorianföreslagna bestämmelsen angående avtal om föriängning av preskriptionstidenlöser inte på ett tillfredsställande sätt hithörande problem, eftersombestämmelsen förutsätter Prop.1976/77:5 99 attparterna är ense om föriängning. Även om erinran behålls som preskriptionsavbrytandeåtgärd, står del klart alt den helt övervägande delen av fordringarsåväl inomaffärslivet som inom konsumenlområdetändå skulle kunna betraktas somslutgiltigt avvecklade efter avsevärt än f. n. Därmed skulle depraktiska fördelar som en korttidspreskription erbjuder till större delenuppnås utan att några direkta nackdelar uppkom. LRF vill inte direktmotsätta sig de föreslagna bestämmelserna om preskriptionsavbrolt men anser altde kan medföra nackdelar. Del måste primärt åligga gäldenären all fullgöra sinbetalningsskyldighet, och borgenären bör följaktligen inte betungas merännödvändigl. Eftersom borgenären är bevisskyldig både för fordringen som sådanoch för beloppet, torde han normalt försöka fa sin fordran reglerad så snartsom möjligt. LO, som avstyrker förslaget om treårigpreskriptionstid såvitt angår fordringar som härledsuranställningsförhållanden, hävdaralt intresset att skydda den svagare parteni ett avtalsförhållande gör sig gällande inte bara i fråga ompreskriptionstidens längd utan också i fråga om vilka åtgärder som skalltillerkännas preskriptionsavbrytande verkan. LO anser att preskripiionsavbrotlliksom bör kunna ske genom en enkel påminnelse om krav på betalningnär det gäller fordringar som kan häriedas ur anställningsförhållanden. Skadeslåndskommiltén hävdar att bestämmelsen attskadeståndspreskription i princip avbryts bara genom rättsligt förfarande ärägnad all medföra åtskilliga komplikationer, särskilt om preskriptionstiden ärkort. a. framhålls alt fordringens existens och storiek kan krävaomfattande utredningar som lämpligen bör fullföljas utom rätta. 1 anser deluppenbart att de föreslagna bestämmelserna trots möjligheten till skriftligerinran kommer alt "tvinga" borgenärerna att i ökad omfattning begäraverkställighet enbart föratt behålla rätlen alt kräva ut en fordran. Detta blirtill olägenhet både för borgenärer och gäldenärer. För kronofogdemyndigheternasdel medför det inte bara ett ökat antal inkommande enskilda mål utan kanskeframför allt fler preskriptionsfall att pröva. Enligt kan tillämpningen avde föreslagna bestämmelserna om preskriptionsavbrott och om föriängning avpreskriptions-liden visa sig vansklig när det gäller gäldenärer med hemvistutomlands. Dessa bestämmelser bygger på olika i svensk rätt specifika begrepp,t. ex. bevakningstid, offentlig ackordsförhandling och förfarande för verkställighetav fordran. Det kan vara svårt all fastställa vad som är motsvarigheten tilldessa begrepp i andra länder. Detta kan ge upphov till rättsföriuster förfordringsägaren. Vidare kan praktiska svårigheter uppkomma om rättsligaåtgärder måste vidtas utomlands. Kostnaderna för sådana åtgärder kan dessutomofta bli oproportioneriigt höga. Vid svensk export förekommeri storutsträckning kreditgivningtill köparen antingen frånexportörenssidaeller från 1916/11:5 100