prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Till följd härav kommer frågan ompreskription att bedömas separat för var och en av gäldenärerna. Inträderpreskription i förhållande till en av dem, påverkar inte detta de övrigasansvarighet. Förhållandet är annoriunda om gäldenärernas ansvarär solidariskt. 1 sådana fall svarar ju var och en av dem gentemot borgenärenför hela beloppet. Inbördes svarar var och en för sin andel. Den som infriarskulden har regressrätt mot de övriga. I 5 § första stycket preskriptionsförordningenflnns en bestämmelse om verkan av preskription när flera gäldenärer ärsolidariskt ansvariga för en skuld. Bestämmelsen innebär att preskriptiongentemot en av gäldenärerna medför att var och en av de övriga inle blir skyldigatt betala mer än den andel som belöper på honom efter huvudtalet. Ansvaret motborgenären blir alltså primärt delat men subsidiärt kvarstår det solidariskaansvaret. Uppkommer brist hos en av gäldenärerna, fördelas den lika mellan deövriga. Därvid för dock borgenären svara för den del som skulle ha betalats avden gentemot vilken preskription har inträtt. Bestämmelsen gäller enligl sinordalydelse endasl när flera har åtagit sig en skuld gemensamt, men den har ipraktiken ansetts tillämplig även vid andra fall av solidarisk ansvarighet. 1 promemorian föreslås att man behåller nuvarandeprinciper. Om alltså borgenärens fordran preskriberas i förhållande till en avflera solidariskt ansvariga gäldenärer, skall borgenären enligtpromemorieförslaget gå förlustig rätten att av de övriga kräva ut vad somslutligen skulle ha stannat på den befriade gäldenären. Bestämmelsen föreslåsbli tillämplig inte bara om flera har åtagit sig en skuld gemensamt utan ocksåom solidariskt ansvar föreligger på annan grund. Promemorieförslagel har på denna punkt inteföranlett några nämnvärda erinringar under remissbehandlingen utom såvitt angårfordringar på grand Prop.1976/77:5 I74 Frågor om borgen behandlas i nästa avsnitt. För min del anser jag alt man från teoretisksynpunkt kan anföra vissa skäl lill förmån för att låta borgenären kräva uthela fordringen trots preskription i förhållande till en gäldenär. Detsolidariska ansvaret innebär ju att var och en av gäldenärerna har åtagit sigatl svara för hela skulden i förhållande till borgenären. En sådan ordning medför emellertid olägenheter frängäldenärernas synpunkt. Som påpekas i promemorian måste en regel med denangivna innebörden kombineras med en bestämmelse som ger den infriandegäldenären regressrätt mot de övriga. Konsekvensen härav blir att en gäldenärkan riskera betalningsskyldighet trots att borgenärens fordran mot honom varpreskriberad när den infriande gäldenären betalade huvudfordringen. sådan ordning får ansesoiillfredssiällande. Förmin del ansluter jag mig därför till promemorians uppfattning atl borgenärenbör vidta preskriptionsavbrytande åtgärder mol alla gäldenärerna för attbehålla rätten att kräva ut hela sin fordran. Har han underiåtit att avbrytapreskription i förhållande till en av gäldenärerna, bör han själv få stå förden andel som slutligen skulle ha fallit på denne gäldenär. Med denna utgångspunkt kan de kvarvarandegäldenärernas ansvar utformas på två sätt. Enligt det ena alternativet är dekvarvarande gäldenärernas ansvar gentemot borgenären solidariskt, men den sominfriar skulden har regressrätt mot de övriga. Enligl del andra alternativet -som gäller enligt 5 § första stycket preskriptionsförordningen - är dekvarvarandes ansvar gentemot borgenären delat, men de är ansvariga föreventuell brist hos någon av de övriga. I promemorian föreslås att gällanderätt behålls på denna punkt. För egen del anser jag det vara mera naturligt attvälja det motsatta alternativet, dvs. låta de kvarvarande gäldenärernas ansvarvara primärt solidariskt beträffande den återstående delen av skulden. På detsättet kommer rättsverkningarna att bättre överensstämma med vad som haravtalats mellan parterna. Har en av gäldenärerna infriat hela restskulden,bör han givetvis ha regressrätt mot de övriga kvarstående gäldenärerna.Uppstår därvid brist hos någon av dessa, exempelvis på grund av insolvens, böransvaret för brislen enligl min mening bedömas på samma sätt som enliglgällande rätt. Del innebär alltså att bristen täcks lill lika delar av de andragäldenärerna och alt borgenären får svara för den del som skulle ha fallit påden gäldenär som har blivit fri från sitt åtagande genom preskription. På grand av del anförda föreslår jag en beslämmelsesom innebär att, om flera är solidariskt ansvariga för samma skuld ochpreskription inträder i förhållande till en av dem, hans andel inte får krävasut av de övriga. Enligt min mening skulle det dock föra för långt att tillämpadenna bestämmelse i alla sammanhang där solidariskt ansvar kan ifrågasättas.Inträffar exempelvis en skada för vilken flera skulle kunna bli ansvariga,skulle den skadelidande behöva vända sig mot var och en av dem förepreskriptionstidens utgång för atl undgå risken för alt en del av skadeståndetfaller bort. Detta kan inte alltid vara rimligt. Lämpligen bör därför denangivna be- Prop.1976/77:5 175 stämmeisenstillämpningsområde begränsas lill fall då flera har åtagit sig eller ålagtssolidariskt ansvar. Utanför bestämmelsen faller då bl. a. den berördasituationen atl skadeståndsansvar eventuellt kan utkrävas av flera men någotsolidariskt ansvar inte har blivit fastställt. Vad beträffar regressfordringar finns i 5 § andrastycket preskriptionsförordningen en bestämmelse som skyddar den som harbetalat en skuld kort före preskriptionstidens utgång. Bestämmelsen, som ärtillämplig i alla solidariska skuldförhållanden, innebär att en gäldenär somhar betalat borgenären under tionde året av preskriptionstiden alltid har ettår på sig att göra gällande regresskrav mot sina medgäldenärer. Promemorieförslaget innehåller ingen motsvarighettill denna bestämmelse. 1 promemorian uttalas visseriigen att en solidarisktansvarig gäldenär som har betalat huvudfordringen kort före preskriptionstidensutgång bör ha en viss frist för att kräva sina medgäldenärer. Situationen täcksemellertid av den allmänna bestämmelse som föreslås om villkorade fordringaroch som innebär att en fordran som är beroende av atl en viss omständighetinträfTar inte anses ha kommit till förrän så sker. Enligt promemorieförslagetblir alltså preskriptionstiden för en regressfordran för infriandetav huvudfordringen. När fordringen förfaller till betalning genom att anfordransker, ersätts tioårstiden av en treårsfrist räknad från förfallodagen. I avsnittet 6.3.1 har jag förordat att de allmännabestämmelserna om preskriptionstidens längd och om utgångspunkten förpreskriptionstiden bör vara tillämpliga också på regressfordringar.Utgångspunkten för preskriptionstiden bör alltså vara den dag fordringentidigast kan göras gällande. Det innebär att preskriptionstiden i praktikenräknas från samma tidpunkt som lioårspreskriplionen enligt promemorieförslaget,dvs. från den dag infriandet av huvudfordringen sker. Preskriptionstiden för enregressfordran blir i allmänhet , om den grandar sig på skriftligtfordringsbevis, och i annat fall . Inte heller med den sålunda föreslagnaordningen behövs någon motsvarighet till bestämmelsen om tilläggsfrist i 5 §andra stycket preskriptionsförordningen. Enligl gällande rätt är de allmänna bestämmelsemaom fordringspreskription i princip tillämpliga också på fordran på grand avborgen. I 18 § preskriptionsförordningen föreskrivs att vad som i förordningensägs om gäldenär i tillämpliga delar också skall gälla borgensman. a. att bestämmelserna i 5 § om verkan av preskription och om regressrätt isolidariska skuldförhållanden också gäller vid borgen. Enligt fast praxis ansesen borgensman fri från betalningsskyldighet när huvudfordringen har preskriberats,även om borgen har ingålts som för egen skuld. Prop.1976/77:5 176 1 promemorian framhålls att det karakteristiska förett borgensåtagande är alt del är av subsidiär natur. Delta är särskiltframträdande vid enkel borgen. Först sedan det har visat sig atthuvudgäldenären inte kan betala, får borgenären kräva ut sin fordran av enborgensman. Vid proprieborgen får borgenären visseriigen utan vidare vända sigmot borgensmannen. Men om borgensmannen infriar fordringen, har han regressrättmot huvudgäldenären. Betalningsskyldigheten åvilar slutligen denne. Häriligger den väsentliga skillnaden mellan borgensmannens och huvudgäldenärensåtaganden. Mol bakgrund härav föreslås atl preskription av huvudfordran ocksåskall omfatta fordran på grund av borgen. I övrigt innehåller promemorieförslagel inte någraspeciella bestämmelser om verkan av preskription såvitt angårborgensfordringar. Den särskilda bestämmelsen om verkan av preskription närflera är solidariskt ansvariga för en skuld föreslås vara tillämplig också iborgensförhållanden. Vad som i promemorian föreslås om verkan avpreskription beträffande borgensfordringar har allmänt godtagits underremissbehandlingen. Däremot har, som jag berört i avsnittet 6.3.1, viss kritikframförts i fråga om de konsekvenser bestämmelsema om preskriptionstid ochpreskriptionsavbrott medför när det gäller fordringar på grand av borgen. För egen del vill jag till en början framhålla detangelägna i att bestämmelserna om preskription av borgen så långt som möjligtanpassas till de allmänna preskriptionsbestämmelserna. Specialregler börundvikas inte minst med hänsyn till önskemålet att lagstiftningen bör vara såenkel och enhetlig som möjligt. I avsnittet 6.3.1 har jag föreslagit att deallmänna bestämmelserna om preskriptionstidens längd och om utgångspunkten förpreskriptionstiden skall gälla också borgensfordringar. Detta innebär, som jagtidigare har nämnt, bl. a. att den nuvarande bestämmelsen omtolvmånaderspreskriplion förordning bör upphävas.Preskriptionstiden för borgenärens fordran mot en borgensman blir alltsånormalt från den dag fordringen tidigast kan göras gällande molborgensmannen. 1 de sällsynta fall ett borgensåtagande är muntligt eller avserett konsumentförhållande blir tiden . Utgångspunkten för preskriptionstiden blir ipraktiken olika beroende på om det är fråga om proprieborgen eller enkelborgen. Vid proprieborgen beräknas preskriptionstiden i princip på samma sätt iförhållande till borgensmannen som i förhållande till huvudgäldenären. Ärbestämd förfallodag avtalad, räknas preskriptionstiden från förfallodagen. Ärförfallodagen inte bestämd, börjar tiden löpa den dag anfordran tidigast kanäga ram resp. den dag till vilken uppsägning tidigast kan ske. Vid enkel borgenräknas aldrig någon preskriptionstid i förhållande till borgensmannen innanfordringen har förfallit till betalning gentemot huvudgäldenären. Först närdet har visat sig att denne inte kan betala börjar preskriptionstiden löpa iförhållande till borgensmannen. Prop.1976/77:5 177 När det gäller verkan av preskription delar jag deni promemorian framförda uppfattningen att den subsidiära karaktären hos ettborgensåtagande är av avgörande betydelse för bedömningen av vilken inverkanpreskription av huvudfordringen bör ha på borgenärens fordran mol enborgensman. På grund därav tillstyrker jag förslaget att preskription avhuvudfordringen skall omfatta också fordran på grand av borgen, oavsett om detär fråga om enkel borgen eller proprieborgen. Att ett borgensåtagande är subsidiärt kommer tilluttryck inte bara vid preskription av huvudfordringen utan också om borgenärensfordran mot en borgensman preskriberas. Har preskription inträtt i förhållandetill borgensmannen, bör detta givelvis inte inverka på huvudgäldenärens ansvarför skulden. Inträder preskription i förhållande till en avflera borgensmän, bör enligt promemorian samma principer tillämpas som i andrafall när flera är ansvariga för en skuld. Jag är av samma åsikt. Vad jag haranfört i närmast föregående avsnitt bör alltså tillämpas också vid bedömningenav kvarvarande borgensmäns ansvar. Med denna utgångspunkt blir återverkningarna på deövriga borgensmännen beroende av om deras inbördes ansvar är delat ellersolidariskt. Däremot blir det i detta hänseende ingen skillnad mellan enkelborgen och proprieborgen. Borgensåtagandets art får betydelse endast så tillvida som borgenären vid proprieborgen men inte vid enkel borgen kan vända sigmot borgensmännen utan att först kräva huvudgäldenären. Är borgensmännens ansvar delat - vilket i praktikentorde vara sällsynt -är vars och ens prestationsskyldighet i förhållande tillborgenären fristående från de andras. Var och en svarar för sitt åtagande, oavsettom preskription har inträtt gentemot någon av de andra. Från borgenärenssynpunkt blir resultatet härav alt om huvudgäldenären inte kan betala ochpreskription har inträtt gentemot en av borgensmännen, så föriorar borgenärenrätten att få ut den del av fordringen som skulle ha belöpt på den bortfallneborgensmannen. Är borgensmännens ansvar solidariskt, blir verkanav att preskription inträder i förhållande till en av dem att borgenärenförlorar rätlen att av de övriga kräva ut den andel som den bortfallneborgensmannen skulle ha svarat för i förhållande till de övriga. Inbördessvarar de emellertid alltjämt solidariskt för återstoden, men den som infriarskulden har regressrätt mot de övriga. Tilläggas bör att borgenären som jagförut har nämnt givetvis är oförhindrad att kräva ut hela fordringen avhuvudgäldenären. Jag ansluter mig till den i promemorian framfördauppfattningen att beräkningen av den andel av borgensansvaret som faller bortnär preskription har inträtt i förhållande till en borgensman bör ske pågrandval av antalet borgensmän: Vid proprieborgen har borgensmännen visseriigenåtagit sig prestationsskyldighei solidariskt med huvudgäldenären. Prop.1976/77:5 178 gensåtagandetssubsidiära karaktär bör emellertid vid denna beräkning bortses frånhuvudgäldenärens ansvar. Är borgensmännen tre, minskar således deras ansvar med1/3 och inte med en 1/4, om preskription inträder gentemot en av dem. Dettabetyder också att ingen av de kvarvarande borgensmännen bör vara skyldig attslutligen svara för mer än den andel som skulle ha belöpt på honom, om alla deursprungliga borgensmännen hade fått svara för hela skulden. Även i fråga om regressrätten borgensmän emellan börde principer till-lämpas som jag i det föregående avsnittet har förordatbeträffande flergäl-denärsförhållanden. Det innebär alt en tioårigpreskriptionstid räknas från den dag infriandet sker. Är det fråga om enmuntlig fordran eller en fordran i konsumentförhållande, blir dock tiden treår. Skillnaden mellan delat och solidariskt ansvarvisar sig även i fråga om regressrätten. Är borgensmännens inbördes ansvardelat, påverkas de övriga borgensmännens ansvar inte av all huvudfordringen harpreskriberats gentemot en av dem, eftersom det inte föreligger någonregressrätt. Är borgensmännens ansvar solidariskt, blir verkanav att preskription har inträtt i förhållande till en av borgensmännen som jagnyss har nämnt att de kvarvarande svarar solidariskt för återstoden och att densom infriar skulden har regressrätt mot de övriga. Uppstår därvid brist hosnågon av dem, exempelvis till följd av insolvens, täcks bristen av de andraborgensmännen, varvid borgenären för svara för den del som skulle ha fallit påden borgensman som har blivit fri från sitt åtagande. Slutligen bör tilläggas all en infriandeborgensmans regressrätt mot huvudgäldenären givetvis inte påverkas av attborgenärens fordran har preskriberats i förhållande till en av borgensmännen.Såväl vid enkel borgen som vid proprieborgen har den infriande rätt atl krävaul hela sin regressfordran av huvudgäldenären. Som framgår av den redogörelsen förgällande rätt finns särskilda preskriptionsbestämmelser i ett flertalförfattningar. 1 den mån sådana bestämmelser föreskriver en kortarepreskriptionstid än skall de enligt 19 § första stycketpreskriptionsförordningen lända lill efterrättelse. Även de speciellabestämmelser som finns beträffande preskriptionsavbrolt, verkan av preskriptionm. m. gäller i stället för de allmänna reglema. Enligl promemorieförslaget skall bestämmelserna iden nya preskriptionslagen vara tillämpliga endasl i den mån annat inte ärföreskrivet i särskild författning. Det föreslås med ett par undantag ingaändringar av de särskilda preskriptionsbeslämmelser som flnns i olikaspecialförfaltningar. Underremissbehandlingen har inga erinringar framförts mol förslagel Prop.1976/77:5 179 attden nya preskriptionslagen skall vara tillämplig endast om annat inte ärföreskrivet. Däremot har från några håll uttryckts önskemål om att preskriplionsbeslämmelsernai speciallagstiftningen i möjligaste mån anpassas till de allmännapreskriplionsbeslämmelserna. Vidare har några remissinstanser ansett detangeläget att förhållandet mellan de allmänna bestämmelserna ochspecialbestämmelsema klargörs närmare. Föregen del finner jag det självklart atl deallmänna preskriptionsreglerna bör vara tillämpliga endast om inte särskildabestämmelser gäller enligl annan författning. Jag anser vidare att det är enfördel om de särskilda preskriptionsbestämmelserna i speciallagstiftningen sålångt möjligt kan bringas i överensstämmelse med de allmänna reglerna. Jagskall återkomma lill den frågan i närmast följande avsnitt. När det däreftergäller frågan om förhållandet mellan de allmänna bestämmelserna ochspeciallagstiftningen finner jag det önskvärt atl göra en mer ingåendeundersökning än vad som har gjorts i promemorian. Också den frågan skall jagåterkomma till i det följande. Enligl 1 § preskriptionsförordningen är föremåletför preskription fordran "i penningar, eller vad det är". Sammaullryck används förslag. 1 promemorieförslagel har uttrycket ersattsmed blott och bart fordran. Härigenom åsyftas dock inle någon ändring iförhållande till gällande rätt, utan preskriptionslagen föreslås varatillämplig på alla slag av fordringar, oavsett om de avser pengar, varor,tjänster eller andra prestationer. Däremot omfattar de föreslagnabestämmelserna inle sakrätlsliga anspråk, dvs. sådana som direkt röräganderätt, panträtt, nyttjanderätt m. m. Inte heller gäller bestämmelsernaandra rättigheter som inle är av obligationsrättslig karaktär, t. ex. arvsrättoch upphovsrätt. Under remissbehandlingen har framförts viss kritikmot förslagel all den nya lagen skall vara tillämplig på alla slag avfordringar. Några remissinstanser menar att preskriplionsbeslämmelsernadärigenom får en alltför vid omfattning. a. ifrågasätts det lämpliga i attlagen blir tillämplig på långfristiga avtal om samarbete mellan företag,ömsesidiga licensavtal, avtal om konkurtensbegränsning m. m. Vidare är någraremissinstanser kritiska mol vad som i promemorian uttalas om gränsdragningenmellan obligationsrältsliga och sakrätlsliga anspråk. För egen del ansluter jag mig lill den ipromemorian deklarerade uppfattningen atl de allmännapreskriplionsbeslämmelserna liksom enligl gällande rätt bör vara tillämpligainte bara på penningfordringar utan också på andra fordringar avobligationsrätlslig karaktär. Såvitt känt har det inte inneburit någranämnvärda olägenheter atl preskriptionsförordningen har varit tillämplig påalla slag av fordringar. Enligl min mening finns det inte heller anledningbefara att det skall leda till ogynnsamma verkningar om tillämpningsområdet förden nya lagen i detta hänseende bestäms på samma sätt. Liksom får detöveriämnas åt de rältstillämpande myndighetema atl avgöra degränsdragningsfrågor som kan komma upp i den praktiska tillämpningen. Prop.1976/77:5 180 Jag vill dock anföra några synpunkter på frågan omgränsdragningen mellan obligationsrättsliga och sakrättsliga anspråk. Ipromemorian diskuteras om en köpares anspråk på all få ut den köpta egendomenbör vara föremål för preskription eller ej. När det gäller leveransavtal är delenligt promemorian allmänt vedertaget atl köparens anspråk bör bedömas som enfordringsrätt och alltså vara föremål för preskription. Däremot finns detolika uppfattningar om huruvida detsamma bör gälla vid köp av bestämt gods.Enligt promemorian har det i allmänhet ansetts att köparens anspråk på atl fåut viss egendom i preskriptionshänseende bör bedömas på samma sätt som enägares anspråk på alt fö tillbaka en utlånad sak. Det innebär att köparens rättatt få ut egendomen inte är föremål för preskription. I och för sig kan det synas teoretiskt riktigt altlåta skillnaden mellan obligationsrältsliga och sakrätlsliga anspråk leda tillolika bedömning av köparens rätt i preskriplionshänseende. Emellertid har jagför egen del förståelse för den under remissbehandlingen framförda åsikten attdet i praktiken ter sig omotiverat att i preskriptionshänseende göra skillnadmellan köp av bestämt gods och leveransavtal. Enligt min mening finns det anledningatt inte lägga alltför stor vikt vid den traditionella uppdelningen mellanobligationsrättsliga och sakrättsliga anspråk. 1 ett tidigare avsnitt har jagockså uttalat mig lill förmån för atl man går ifrån delta synsätt när delgäller rätten alt ta tillbaka egendom som har sålts på avbetalning. Emellertidfinns det inte skäl här gå närmare in på frågan om man i preskriplionshänseendebör göra skillnad mellan köp av bestämt gods och leveransavtal. Frågan ärhuvudsakligen av teoretiskt intresse, eftersom en köpare i båda fallen måstereklamera enligt 26 § köplagen inom en viss kortare lid för att inte gåförlustig rätten att kräva fullgörelse. De preskriptionsbestämmelser som finns i olikaspecialförfattningar har i huvudsak lämnats orubbade i promemorieförslaget. Somskäl härför anförs i promemorian att dessa bestämmelser rör sinsemellan högstolikartade förhållanden och att de har utformats med hänsyn lill de särskildaförhållanden som råder på de olika områdena. Som jag förut har påpekat anser jag atl det är enfördel om de särskilda preskriptionsreglerna så långt möjligt bringas iöverensstämmelse med de allmänna preskriptionsbestämmelserna. Den främstaskillnaden mellan specialpreskriptionsreglerna och preskriptionsförordningensbestämmelser är att specialreglerna i allmänhet föreskriver en kortarepreskriptionstid än preskriptionsförordningen. Om den allmännapreskriptionstiden förkortas, ökar förutsättningarna för att anpassa desärskilda reglerna till de allmänna. Jag skall här göra en genomgång av olikapreskriptionsbestämmelser i speciallagstiftningen för att undersöka i vad månen samordning bör ske. Iett tidigare avsnitt har jag förordat att den särskilda bestämmelsen om Prop.1976/77:5 181 borgenspreskriptioni 4 § förordningen angående vissa omständigheter utilagsöknings- och utmätningsmål upphävs. Som en följd härav bör givelvis ocksåde tillämpningsbesiämmelser som finns i lagen 1946:843 upphävas. Vidare har jagföreslagit att bestämmelserna i 13 kap. 10 § om preskription avomyndigs fordran på förmyndaren ändras så att bestämmelsema närmare anslutersig till de allmänna preskriptionsreglerna. I finns vissa bestämmelser ompreskription. a. föreskrivs i 7 kap. 3 § beträffande s. k. hushållsgäldför vilken båda makarna svarar att borgenären måste väcka talan inom entvåårstid, om han vill kräva hustran på gälden. Med hänsyn till attbestämmelserna om äktenskaps ekonomiska rättsverkningar f n. utreds avfamiljelagssakkunniga (Ju 1970:52) bör någon ändring i giftermålsbalkenspreskriptionsregler inte göras . Inte heller anser jag att det finnsanledning att i detta sammanhang ta upp de bestämmelser om preskription o. d.som finns i . 1 18 kap. 9 § handelsbalken föreskrivs att den somvill föra klandertalan mot syssloman skall göra detta inom "natt ochår" från det redovisning har skett. Paragrafen innehåller också enbestämmelse om att tiden flyttas fram vid laga förfall. Enligt 20 § andrastycket lagen (1914:45) om kommission, handelsagentur och handelsresandegäller dessa bestämmelser också av redovisning som har avgetls avkommissionär. Onekligen lalar vissa skäl för alt man upphäver de angivnabestämmelserna och låter dem ersättas av de allmänna preskriptionsreglerna.Emellertid saknas tillräckligt utredningsunderiag för atl göra en sådan ändringi detta lagstiftningsärende.