prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — att en ny lånerevers utfärdas och skrivs under avlåntagaren och borgensmannen. En annan väg skulle möjligen vara attborgensmannen utfärdaren ny,separat borgensförbindelse avseende låntagarensförpliktelser enligt ursprungsreversen. Det är emellertid tveksamt om ettsådant förfarande går att förena med den i promemorieförslaget intagnabestämmelsen om i vilka fall ett avtal om förlängning av preskriptionstiden ärgiltigt. Föreningenförklarar sig inte vilja överbetona de praktiska ölägenheter Prop.1976/77:5 109 somföranleds av atl promemorieförslaget hindrar en fortsatt tillämpning av denenkla ordning för preskriptionsavbrolt gentemot borgensman som f n. är möjlig.Föreningen är dessutom medveten om svårigheten att införa specialbestämmelsersom neutraliserar de angivna ölägenheterna för kreditgivaren utan attförslagets logiska konstruktion bryts sönder. Föreningen har därför ingetyrkande om ändring av promemorieförslaget på denna punkt. Även handelskammare går in på frågan hur deföreslagna bestämmelserna inverkar på en fordran på grund av borgen som harställts till säkerhet för ett lån som föriängs successivt. Enliglhandelskammarens uppfattning blir konsekvensen av förslaget all borgenärentvingas avkräva borgensmannen ett erkännande av skulden kanske ell flertalgånger under lånets reella löptid alternativt inleda ett rättsligt förfarandemot honom för att fl skuldförhållandet fastställt genom dom, och detta även omgäldenären fullgör sina förpliktelser till fullo. Enligt handelskammarensmening kan en sådan konsekvens inte anses rimlig. Handelskammaren yrkar därföratt det klart sägs ut att en föriängning av kredittiden vid borgenslån skallanses medföra att förfallotiden och därmed tidpunkten för preskriptionsinträdeförskjuts! motsvarande mån också i förhållande till borgensman,omdet ireversen har anmärkts att sådan föriängning kan komma att ske. Svenska bankforeningen tar upp frågan från vilkentidpunkt den tioåriga preskriptionstiden för en borgensförpliktelse skallräknas, om borgen har tecknats innan huvudförpliktelsen har kommit till. torde det mest näriiggande svaret vara att preskriptionstiden börjarlöpa den dag borgen tecknades. Det skulle emellertid också, med hänsyn till densärskilda bestämmelsen om villkorade fordringar, kunna hävdas attpreskriptionstiden gentemot borgensmannen börjar löpa först när huvudfordringenhar kommit till. En särskild variant av den angivna frågeställningen föreliggervid s. k. generell borgen, som innebär att borgensmannen åtar sig all svara förgäldenärens samtliga nuvarande och blivande förpliktelser mot banken. Vidsådan borgen händer det ofta att huvudgäldenären ännu inle har hunnit fl någonförpliktelse gentemot banken när borgensmannen tecknar sin förbindelse liksomatt huvudgäldenären under borgensförbindelsens bestånd från tid lill annan intehar någon förpliktelse allsgentemol banken. Även fördettafallkrävsenligt föreningensmening ett klarläggande av frågan när den tioåriga preskriptionstiden gentemotborgensmannen börjar löpa. fästeruppmärksamheten på de i bankerna vanligen förekommande lånen med statliggaranti. De garantiförbindelser som staten utfärdar är underkastade sammapreskriptionsregler som vanliga borgensförbindelser men gäller enligt åtagandeofta för en betydligt , ända upp lill . Enliglförbundels mening bör denna typ av garantier bli föremål för särskild regleringi en kommande preskriplionslag. erinrar om bestämmelserna omkommuns ansvar för sådana bostadslån för småhus som utgår enliglbostadsfinansieringsförord- 1976/77:5 110 ningen(1974:946). Kommunens ansvar för sådana lån innebär i realiteten en borgen somkan göras gällande upp lill . Statens fordranmot kommun på grund av sådant ansvarsålagande lorde omfattas av de allmännapreskriptionsbestämmelserna. Bevakningen av lånen för att vidmakthållakommunens ansvarsåtagande medför på ell omfattande administrativtarbete. Del är fråga om 35 0000 000 lån . Det kan enligt bostadsstyrelsenifrågasättas om preskriptionsreglerna över huvud taget fyller någon funktionpå bostadslångivningens område. Bostadsförsörjningen är en samhällelig uppgiftför vilken ansvaret delas mellan stat och kommun enligt grunder som harfastställts av . Dessa grunder, bl. a. ifrågavarande lånevillkor, ärväl kända inom kommunerna. Bevakningsförfarandel i preskriplionshänseende kanknappast ha annan innebörd än all vid vissa lidpunktererinrar varje kommun om att just detta lånevillkor gäller. anser att de skäl som talar föratt undanta angivna slag av borgensåtaganden från preskription gör sig gällandeockså i åtskilliga andra fall. Det gäller i första hand kommunalaansvarsålaganden i form av proprieborgen för lån som utgår för att främjabostadsförsörjningen e. d. Vidare gäller det i vissa fall när kommunen själv ärlåntagare, t. ex. beträffande förbäuringslån och tilläggslån tillkulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Sådana lån kan vara ränte- ochamorteringsfria och aviseras inle under den tiden.Undantag från preskription skulle således göras beträffande statlig fordran hoskommun, om fordringen avser lån som utgår av statsmedel i syfte att främjabostadsförsörjningen inom riket eller eljest gäller bostäder och lokaler inombostadsområde. Förslaget att den nya lagen skall vara tillämpligpå alla slag av fordringar men inte på sakrättsliga anspråk har föranlett vissauttalanden under remissbehandlingen. 1 och länifrågasätter om det stämmer överens med vedertaget språkbruk alt låta begreppetfordran omfatta andra fordringar än penningfordringar. Som ett exempel på hurlångt det föreslagna fordringsbegreppet skulle sträcka sig nämner länsstyrelsenanspråk på att någon skall avlägga bouppteckningsed. anser bör begagna tillfället att undanröja den oklarhet som föreligger på dennapunkt. Detta kan ske genom en kort exemplifiering av vad som i lagen menas medfordran. Några remissinstanser framför kritik mot den ipromemorian uttalade uppfattningen att en köpares anspråk på att fl ut denköpta egendomen är föremål för preskription när det är fråga om leveransavtalmen inte vid köp av bestämt gods. Enligt köplagsutredningen synes denståndpunkten både doktrinär och opraktisk. Skillnaden mellan köp av bestämtgods och 1976/77:5 111 leveransavtalhar ett helt annat syfte än atl ligga lill grund för preskriptionsregler. Delskulle kunna leda tiil egendomliga resultat, om t. ex. vid köp av en bilpreskriptionsfrågan skulle bedömas olika beroende på om köpet ansågs utgöraleveransavial eller köp av bestämt gods. Utredningen påpekar dessutom atlfrågan om preskription har mindre betydelse i ifrågavarande fall, eftersomköparen enligt 26 § köplagen måste reklamera för att vara bibehållen vid sinrätt att kräva fullgörelse. Även anser det omotiverat att idetta sammanhang göra skillnad mellan leveransavtal och köp av bestämt gods.Bl. a. bör beaktas att det kan vara svårt att dra en klar gräns mellan de bådakategorierna. Problem kan uppstå framför allt vid köp av båt, om köpet inteharblivit fullbordat genom tradition. Som ett annat exempel nämner verket attköp av en ny bil torde betraktas som leveransavtal men köp av en begagnad bilsom köp av bestämt gods. Verket anser att leveransavtal inte bör behandlasannoriunda än avtal om köp av bestämt gods. Föreiagarorganisailonerna anser att svårigheter kanuppstå om den föreslagna lagen blir tillämplig på långfristiga avtal som iförsta hand avser annat än penningprestationer, t. ex. avtal om samarbetemellan företag, ömsesidiga licensavtal, avtal om konkurrensbegränsning,konsortialavtal och röstavtal. fl i huvudsak denutformning som har föreslagits, bör bestämmelserna möjligen omfatta endastanspråk i pengar eller varor. En annan möjlighet är att anspråk av annat slagalltid underkastas tioårspreskriplion, men även denna lösning medför enligtorganisationernas mening betydande olägenheter. Flera remissinstanser tar upp frågor om förhållandetmellan den föreslagna preskriptionslagen och de preskriptionsbestämmelser somfinns i olika specialförfattningar. Kö anser, som tidigare berörts, att dethade varit önskvärt atl också de speciella preskriplionsbeslämmelserna hadesetts över och i möjligaste mån bringats i överensstämmelse med de nuföreslagna reglerna. I vart fall bör speciallagstiftning inom rättsområden somi betydande grad berör den enskilde individen ses över och samordnasmed förslagen i promemorian. Del skulle innebära betydande fördelar för denenskilde om preskriptionsregler på olika områden var i huvudsak likartade. anser det vara en brist atl del inte föreslås någraändringar i de särskilda preskriptionsbeslämmelsema. Åtskilliga av dessa tordekunna anpassas till de nu föreslagna allmänna reglema. Man måste nämligen hållai minnet att en mycket kort preskriptionstid framstår som ett undantag iförhållande till den nuvarande allmänna preskriptionstiden. Införs en allmänbestämmelse om kort preskriptionstid, kan de olika reglerna för allmänhetenframstå som förvirrande, och de måste i betydligt högre grad än förut innebärarisk för rättsföriust. Länsstyrelseni förklarar sig dela uppfattningen att del skulle försvåraöverskådligheten, om de speciella preskriptionsbestämmelserna fördes sammanmed de allmänna reglema. 1976/77:5 112 emellertidatt del vore en fördel om förhållandet mellan preskriptionslagen och desärskilda preskriplionsbeslämmelserna klargjordes i lagen.Ocksäför-säkringsrätlskommlnén finner det angeläget med förtydliganden i deltaavseende. Kommittén pekar bl. a. på alt del i olika fall kan uppslå tvekan omhuruvida den föreslagna preskriptionslagen är tillämplig endast när enspecialförfattning saknar upplysning i ett visst ämne eller om den ärtillämplig även när det finns en specialregel men denna inte kan uppfattas somuttömmande. Som exempel på fall där tvekan kan uppstå nämner kommitténbestämmelsen om preskriptionsavbrolt i 29 § försäkringsavtalslagen, där detföreskrivs att fordringsägaren "skall i laga ordning anhängiggöra sintalan". Även om ordalydelsen lyder på att bestämmelsen avser attuttömmande reglera hur preskriptionsavbrolt skall ske när del gäller fordran påförsäkringsersättning, synes det enligt kommitténs mening ändå kunnadiskuteras om och i vad mån ett erkännande av fordringen från gäldenären kantillerkännas rättslig verkan. Även erinrarom de särskilda preskriptionsreglerna i försäkringsavialslagen. Förbundetutgår från att avsikten inte är att förslaget till preskriptionslag ensindirekt skall påverka rättsläget i fråga om den speciellaförsäkringspreskriptionen. Med hänsyn till vissa uttalanden i promemorian kandet dock på denna punkt föreligga en viss tvekan, som bör undanröjas genom ettklart motivuttalande. Med anledning av de uttalanden som i promemorian görs ompreskriptionslagens tillämplighet på områden som regleras ispecialförfattningar framhåller konkurslagskommitlén attpreskriptionsbestämmelsen i 148 a § konkurslagen uppenbariigen är av sådankaraktär att reglerna om preskriptionsavbrott och ny preskriptionstid inte kantillämpas analogt. Flera remissinstanser tar upp frågor ompreskription av skattefordringar. USS framhåller att den centrala bestämmelsenom preskription av skatter i 71 § uppbördslagen inte omfattar alla skatter.Preskriptionsförordninens bestämmelser anses vara tillämpliga inte bara påarvs- och gåvoskatten utan också på de s. k. punktskatterna,bevillningsavgiften, kupongskatten, stämpelskatten, prisregleringsavgifternapå jordbrukets och fiskets områden samt tullarna. Promemorieförslaget skulleföljaktligen innebära att det allmännas fordringar inom en betydande del avområdet för skatter, tullar och avgifter kom att preskriberas enligl förslagetsbestämmelser. Följderna härav har inte behandlats i promemorian. Inle helleranges i vad mån de allmänna preskriptionsbestämmelserna kan bli tillämpliga påskatter och avgifter som faller under uppbördslagens tillämpningsområde. Enligt USS:s mening krävs specialregler i fråga omskatter, tullar och avgifier. I utredningens eget uppdrag ingår en översyn avbestämmelserna om preskription på förevarande område. Preliminäraundersökningar talar för att hela detta område bör omfattas av en lag ompreskription med en-helliga bestämmelser som i åtskilliga avseenden ärfrämmande för allmän Prop.1976/77:5 113 Det får därför anses mindre lämpligt atl införa nya regler ompreskription för endast vissa skaller och avgifier. Uiredningen föreslår atlpromemorieförslaget inle i något fall skall bli tillämpligt i fråga ompreskription av det allmännas fordringar på skatt, tull eller avgift. I ställetbör enligl utredningens mening preskriptionsförordningen fortfarande gälla fördessa fordringar lill dess en reformerad speciallagstiftning kan träda i kraftpå området. Även RSV, kronofogdemyndigheten i påpekar all åtskilliga skatter och avgifteromfattas av de allmänna preskriptionsbestämmelserna. Dessa remissinstanserunderstryker också behovet av en samlad översyn av frågor om preskription avskatter o. d. 5.7Ikraftträdande m. m. De flesta remissinstanserna lämnar de föreslagnaövergångsbestämmelserna utan erinran. framhålleremellertid att övergångsbestämmelserna kan medföra vissa olägenheter i fråga omfordringar på grand av borgen. Olägenheterna hänger samman med att preskriptionstidenslängd skall bestämmas enligt de nya bestämmelserna även närpreskriptionsavbrott före ikraftträdandet har ägt ram enligt äldre lag. Gällande bestämmelser om preskription av fordranåterfinns i förordningen (1862:10 s. 1) om tioårig preskription och omkallelse å okända borgenärer (preskriptionsförordningen). Bestämmelsema harunder årens lopp undergått vissa ändringar. De har också kompletterats medspecialregler i andra författningar. De grandläggande principema är emellertidoförändrade. Preskriptionstiden är från fordringens tillkomst. Förpreskriptionsavbrott räcker det med ett formlöst krav eller en muntligpåminnelse. Sker pre-skriptibnsavbrott löper en ny tioårig preskriptionstid. Preskriptionsförordningen kom till dåsamhällsförhållandena var helt annoriunda än . Produktionsförhållanden ochkonsumtionsvanor har radikalt förändrats. Produktionen av varor har mångdubblatssamtidigt som de ekonomiska förhållandena för människor i gemen har förbättratsavsevärt. Detta har lett till stegrad konsumtion, ökad handel och snabbareomsättning av varor och tjänster. Mot bakgrand av den ekonomiska och socialaomdaningen har de allmänna preskriptionsbestämmelserna kommit alt framstå somföråldrade i väsentliga avseenden. Detta gäller framför alltpreskriptionstidens längd. En preskriptionstid ler sig i många fallalltför lång, särskilt när det Prop.1976/77:5 114 ärfråga om fordringar som regelmässigt förekommer i det dagliga livet. Men ocksåreglerna om preskriptionsavbrolt ter sig otidsenliga genom atl de gör del möjligtatt hålla oklara fordringar vid liv iinder lång lid. Även på andra punkterflnns det anledning all ifrågasätta om preskriptionsförordningen är utformad påett sätt som svarar mot tidens krav. Under en följd av år har man inom ramen för detnordiska lagstiftnings-samarbetet sökt utarbeta moderna och enhetliga regler ompreskription. lades i , , och frambetänkanden med i allt väsentligt överensstämmande förslag till nypreskriptionslagstiftning. Förslagen byggde i stor utsträckning på gällandenorsk rätt. Enligt huvudregeln skulle en fordran preskriberas efterförfallodagen, men för vissa slag av fordringar föreslogs i stället en treårigpreskriptionstid. I en del fall skulle en fordran preskriberas först . För preskriptionsavbrott skulle i princip krävas antingen allgäldenären erkände skulden eller att borgenären vidtog rättslig åtgärd. Detsvenska förslaget remissbehandlades men ledde inte till lagstiftning, framförallt därför att de föreslagna bestämmelserna ansågs invecklade ochsvårtillgängliga. Inte heller i de andra nordiska länderna genomfördes deframlagda förslagen Tanken på enhetlig nordisk lagstiftning ompreskription gavs emellertid inte upp. Ar 1965 antog enrekommendation att genomföra en gemensam lagstiftning som skulle baseras på enpreskriptionstid för fordringar i allmänhet och en kortarepreskriptionstid för fordringar i det dagliga livet. På grandval av ett frånsvensk sida framlagt förslag enades man följande år om principerna för detfortsatta lagstiftningsarbetet. De innebar att alla slag av fordringar skullebehandlas lika. Preskriptionstiden skulle vara från fordringenstillkomst. När fordringen förföll till betalning, skulle den tioårigapreskriptionstiden ersättas av en treårig. Den tioåriga preskriptionstidenskulle kunna avbrytas genom en enkel påminnelse från borgenärens sida. Föravbrott av treårspreskripiionen skulle däremot krävas att gäldenären erkändeskulden eller att borgenären vidtog rättslig åtgärd. Ar 1967 tillsattes inom för att utarbeta enhetliga europeiska regler omfordringspreskription. Det nordiska samarbetet kom därför att vila t. v.Europarådskommittén lade fram ett förslag till enhetliga europeiskapreskriptionsregler. Slutlig ställning har ännu inte tagits till förslaget. Delanses emellertid inle finnas några nämnvärda förutsättningar för att förslagelskall leda vare sig lill en konvention eller till en överenskommelse i annanform. Frågor om preskription har varit föremål föröveriäggningar också inom FN. Vid en diplomatkonferens antogs enkonvention angående preskription i internationella köpförhållanden.Konventionen har varit öppen för undertecknande till utgången av menanslutning kan ske även därefter. har inte anslutit sig. Prop.1976/77:5 115 Del nordiska samarbetet påpreskriptionslagsliftningens område återapplogs , eftersom arbetet inomEuroparådskommitléen inle syntes ge någol resultat inom överskådlig lid. Ar1972 uppnåddes principiell enighet om huvuddragen i ett förslag tillsamnordiska regler om preskription. Ett förslag grundat på resultatet av denordiska överiäggningarna har lagts fram av det norska inovember 1972. För svenskt vidkommande har förslag till preskriplionslag m. m.lagts fram i promemorian (Ds Ju 1975:11) Preskription. Motsvarande förslag harännu inte lagts fram i och . Förslaget i den svenska departementspromemorianinnebär atl bestämmelserna om preskription i preskriptionsförordningen upphävsoch ersätts av en ny preskriptionslag. Ett huvudsyfte med förslagel är attåstadkomma att fordringar avvecklas snabbare än f. n. Detta kommer lill uttryckpå två sätt. Dels föreslås en förkortning av den allmänna preskriptionstiden.Dels föreslås en skärpning av reglerna om preskriptionsavbrott. Enligt huvudregeln i promemorieförslaget skall enfordran preskriberas efter förfallodagen. Den skall dock alltidpreskriberas efter tillkomsten, om den inte har förfallit tillbetalning och om inte preskriptionsavbrott har skett. Förpreskriptionsavbrott krävs i princip att gäldenären erkänner skulden eller attborgenären inleder rättsligt förfarande för att fl fordringen fastställd genomdom e. d. 1 fråga om fordran som ännu inte har förfallit till betalning skalldet dock vara tillräckligt med en skriftlig erinran från borgenären. Detsammaföresläs gälla beträffande fordran som har fastställts genom dom e. d. ellersom har varit föremål för verkställighet. Verkan av att preskriptionen avbrytsskall liksom f. n. normalt vara att ny preskriptionstid börjar löpa. Den nyapreskriptionstiden skall vara beroende på om fordringen ärförfallen till betalning eller ej. 1 fråga om verkan av preskription anslutersig förslagel i allt väsentligt till gällande rätt. När preskription inträder;föriorar alltså borgenären i princip rätten att kräva ut sin fordran. För attförhindra kringgående av de föreslagna bestämmelsema föreslås vissabestämmelser som inskränker möjligheterna alt träffa avtal om preskription. Promemorieförslaget har fött ett blandat mottagandeunder remissbehandlingen. Förslagets huvudprinciper har visseriigen godtagitsi stor utsträckning. Flera remissinstanser vänder sig emellertid mot attpreskriptionstiden skall vara så kort som för förfallna fordringar ochatt det skall krävas rättslig åtgärd för preskriptionsavbrott från borgenärenssida. Det framhålls att nuvarande bestämmelser har fungerat väl i praktiken ochatt det är tveksamt om förslaget innebär någon förbättring. Vissaremissinstanser menar att det i och för sig finns behov att ändra nuvarandebestämmelser men att förslaget går för långt. För min del vill jag först understryka att detfrämsta syftet med preskriptionslagstiftningen är att åstadkomma altfordringsförhållanden avvecklas inom rimlig tid. Det är till fördel för bådeborgenären och gäldenären. Prop.1976/77:5 116 omborgenären inte dröjer alltför länge med alt kräva ul sin fordran. Ju längreliden går desto svårare blir det för borgenären att styrka granden för sinfordran och för gäldenären att ta ställning till anspråket och framställa deinvändningar som kan vara befogade. Så länge preskriptionstiden inle har gåttut måste gäldenären spara sina kvitton för all kunna styrka att han harbetalat, om borgenären skulle kräva honom på nytt. Preskriptionsreglerna är emellertid betydelsefullaäven från allmän synpunkt. En rimlig begränsning av den tid under vilken enfordran kan göras gällande är till gagn för det ekonomiska livet. Kortapreskriplionsfrister bidrar lill klarhet i fordringsförhållanden, främjarsäkerheten i omsättningen och motverkar en osund kreditgivning. Enligt min mening är den nuvarandepreskriptionstiden alltför lång i åtskilliga situationer. Nackdelarnaframträder särskilt när del gäller fordringar som regelmässigt förekommer i deldagliga livet och som rör förhållandet mellan näringsidkare och konsumenter.Hit hör fordringar som avser köp av hushållsartiklar och annan lösegendom somär avsedd för enskilt brak, fordringar på ersättning för reparationsarbeten,transporter m. m. I praktiken finns det som regel inte något behov avatt kunna kräva ut sådana fordringar . Tvärtom kan en långpreskriptionstid medföra svårigheter för både borgenären och gäldenären. Delhar visseriigen hävdats att många avtalskonlrahenler känner till attpreskriptionstiden är och rättar sig efter det. För min del finner jagdet dock mycket tveksamt om den tioåriga preskriptionstiden är så allmänt kändsom vissa remissinstanser har ort gällande. Betecknande är att FöreningenSveriges kronofogdar anför att flertalet gäldenärer helt torde sakna kännedomom gällande preskriptionsbestämmelser. 1 varje fall lorde det vara mindrevanligt att privatpersoner sparar kvitton o. d. som tio årför att gardera sig mot risken för dubbelkrav. Starka skäl talar således för att man inför enkortare preskriptionstid åtminstone för fordringar som hör till den dagligahushållningen o. d. En sådan förkortning av preskriptionstiden skulle ocksåligga väl i linje med de senaste årens strävanden att på olika sätt förbättraställningen för de enskilda konsumenterna. De skäl som talar för en begränsning avpreskriptionstiden gör sig emellertid med större eller mindre styrka gällandeäven belräffande andra fordringar än sådana som uppkommer i det dagliga livet.Enligt min mening är det därför påkallat atl genomföra en mer allmänförkortning av preskriptionstiden. Att en tioårig preskriptionstid är alltförlång för att gälla generellt framgår f ö. av att regler om kortarepreskriptionstid har införts i ett flertal specialförfattningar. Även om det alltså flnns anledning att mera allmäntförkorta preskriptionstiden för fordringar, kan en sådan förkortning enligtmin mening inte genomföras fullt ut, så att samma korta preskriptionstid kommeratt gälla för alla typer av fordringar. Jag skall gå närmare in på denna frågai det 1976/77:5 117 följande.Redan här vill jag emellertid säga atl starka skäl lalar för att låta vissaslag av fordringar löpa med en längre preskriptionstid. Atl ha ett system med olika lång preskriptionstidför skilda typer av fordringar innebären avvikelse från promemorieförslaget. Ensådan ordning strider också i viss mån mot önskemålet alt reglerna ompreskription skall vara så enkla och enhetliga som möjligt.