prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Det tordeböra klargöras att detta inte är avsikten och att arbetsgivarens förpliktelserskall till sin omfattning vara att bestämma med ledning av de erfarenheter somförelåg vid den tid då åtgärd kunde vidtas med förebyggande verkan. i anser att den föreslagna formuleringen avbestämmelsen kan leda till ett strikt ansvar för arbetsgivaren. Arbetarskyddsstyrelsen utgår frånatt någon saklig ändring inte avses när i lagförslaget inte uttryckligen angesatt arbetsgivaransvaret hänför sig till hos arbetsgivaren anställdaarbetstagare. Enligt styrelsens uppfattning måste man hålla fast vid att enarbetsgivare i arbetsmiljöavseende har skyldigheter endast mot sina egnaarbetstagare. Ett ingripande från tillsynsmyndigheterna kan därför inte riktasmot själva källan till eventuella brister i arbetsmiljön när dessa bristerorsakas av t. ex. grannindustri, hyresvärd eller annan verksamhet utanför detegna arbetsstället. Sådana problem kan lösas endast genom ingripande mot denvars verksamhet medför olägenheterna. i anser attomfattningen av arbetsgivarens skyldigheter bör framgå av lagtexten på ettbättre sätt än i utredningens förslag. Gällande bestämmelser anses förebildligai detta avseende. Således bör arbetsgivarens skyldighet att ta hänsyn tillarbetstagarens personliga förutsättningar som ålder, yrkesvana och övrigafömtsättningar för arbetet kvarstå i lagtexten. LO avvisar tanken på att avtal omöverlåtelse av beslutanderätt skulle påverka arbetsgivaransvaret enligtarbetsmiljölagen. Vidare anses det vara en brist i förslaget att utredningeninte har närmare gått in på de speciella problem som råder inom statliga ochkommunala myndigheter och verk. Enligt LO:s uppfattning är det önskvärt attarbetsgivaransvaret inom den offentliga sektorn läggs på Prop.1976/77:149 91 de nivåer i organisationen där arbetsmiljöfrågorna ipraktiken handläggs. LO framhåller att detta kan ske genom en friare möjlighetatt använda budgeterade medel för att åtgärda miljöproblem. TCO anser detnaturligt att arbetsgivaren ges möjlighet att delegera sin beslutanderättavseende arbetsmiljön. Enligt TCO:s uppfattning bör det emellertid klargörasatt den till vilken beslutanderätten delegeras verkligen skall ges befogenheteroch resurser att uppfylla de krav som delta kommer att ställa på honom. Som ettled i informationsskyldigheten bör arbetsgivaren dessutom åläggas att meddelaalla berörda vem han har utsett att i sitt ställe svara för arbetsmiljöfrågomapå arbetsplatsen. SFO anser att lagförslaget i sitt starka framhävande avarbetsgivarens ansvar inte tillräckligt beaktar den utveckling som sker bl. a.genom den nya lagen om medbestämmande i arbetslivet. Enligt SFO:s uppfattningmåste de anställdas ökade med- och självbestämmande också leda till ett ökatmed- och självansvar för arbetstagarna. Det anses viktigt att detta klargörs isamband med antagandet av don nya arbetsmiljölagen. Från LO.s sida noteras medtillfredsställelse den vikt utredningen har lagt på arbetsgivarens ansvarbeträffande instruktion och utbildning. Denna fråga ägnas stor uppmärksamhetbåde i yttranden och i LO:s arbetsplatsremiss. I och med att deproduktionstekniska anordningarna på arbetsplatserna blir alltmer kompliceradeoch inte minst genom den tilltagande förekomsetn av nya kemiska ämnen ochprodukter i arbetsmiljön måste enligt LO instruktions- ochutbildningsinsatserna avsevärt intensifieras och skyldigheterna i dettaavseende understrykas i lagen. LO anser att arbetsgivaren redan innan en olyckahar skett skall kunna fällas till ansvar för underlåtenhet att följaarbetsmiljölagens bestämmelser om instruktion och utbildning. Alternativtföreslår LO att arbetarskyddsstyrelsen bemyndigas att i nära samarbete med defackliga organisationerna utfärda direkt straffsanktionerade föreskrifterangående de krav som ställs på instruktion och utbildning i specielltriskfyllda arbeten. TCO understryker särskilt vad somsägs av utredningen om vikten av information när det gäller minderåriga ochinvandrare. Eftersom arbetsledama i allmänhet fullgör arbetsgivarensskyldigheter att instruera och utbilda personalen i arbetarskyddsfrågorbetonar TCO vidare vikten av att de genom arbetsgivarnas försorg erhållerutbildning och befogenheter för att klara denna uppgift. Beträffande utformningen avlagförslagets bestämmelse om arbetsgivares skyldigheter med avseende påinstruktion och utbildning framhåller SAF och SJ att arbetsgivaren inte harpraktiska möjligheter att förvissa sig om vilka kunskaper som arbetstagare har. lämnarföljande synpunkter i fråga om betydelsen av introduktion m. m. Invandrarehamnar ofta på arbets- Prop.1976/77:149 92 platsermed utpräglade arbetsmiljöproblem. a. av denna orsak är det viktigt attuppmärksamma invandrarnas arbetssituation. Detta bör i första hand ske genomett ändamålsenligt introduktionsförfarande för de nyanställda invandrarna. Detär viktigt att introduktionen får en bred uppläggning med perspektiv även påförhållanden utanför arbetsplatsen, eftersom den sociala situationen kaninnebära större riskfaktorer för invandrama än för svenskar. För attintroduktionen skall ge det önskade resultatet måste den givetvis ske på ettspråk som den nyanställde behärskar. Den bör dessutom utformas på ett sådantsätt att den utgår från invandrarnas behov och språkliga förutsättningar.Invandrarna bör aktiveras så att de själva kan medverka i utformningen av denegna arbetsmiljön. Därför är det viktigt att invandrarna har tillgång till godaarbetsplatstolkar som har tillräckliga kunskaper om både arbetsmiljö ochfackliga frågor. En förutsättning för att så skall ske är att resurserna förutbildning av tvåspråkiga fackliga tolkar avsevärt ökas. De fackligaorganisationerna måste också, på de arbetsplatser där koncentrationen avinvandrare är stor, medverka till att få fram tvåspråkiga skyddsombud så attinvandrarna garanteras information om skyddsföreskrifter och andraförhållanden av betydelse för deras situation på arbetsplatsen. I anslutning till den föreslagna bestämmelsen omarbetsgivares skyldigheter med avseende på ensamarbete hänvisar LO till att enklar majoritet av deltagarna i LO:s arbetsplatsremiss är negativt inställdtill ensamarbete. Till de arbetsuppgifter som man finner mest olämpliga förensamarbete hör tunga arbeten, arbeten som innebär risk för överfall,maskinstyrda arbeten, underjordsarbeten, skogsarbeten m. m. Uppenbart ärenligt LO att, även i de fall då direkt olycksfallsrisk ej föreligger,ensamarbete ofta är föga lämpligt från psykosocial synpunkt. Rationaliseringoch mekanisering har styrt den arbetsorganisatoriska uppbyggnaden på mångaarbetsplatser därhän att antalet anställda har begränsats så mycket som möjligt.Lagförslaget innebär visserligen ur LO:s synvinkel en klar förbättring.Arbetsplatsremissen visar dock ett klart ställningstagande för förbud motensamarbete i riksfyllda arbeten. Med tanke på detta och på grund av deuppenbart negativa konsekvenser som ensamarbete har från ren säkerhetssynpunktbör arbetsmiljölagen ge utvidgad möjlighet för arbetarskyddsstyrelsen attgenom särskilda föreskrifter, utarbetade i samråd med de fackligaorganisationerna, förbjuda ensamarbeten när det gäller arbetsuppgifter som ärspeciellt riskfyllda och där ensamarbete innebär en klar ökning av riskerna förarbetstagarens liv och hälsa. Dessa föreskrifter måste enligt LO vara knutnatill direkt straffansvar för arbetsgivaren. Enligt LO:s mening är detnödvändigt att lagförslaget leder fram till att en omfattande satsnmg snarastföretas från myndigheternas sida beträffande utarbetande av föreskrifter Prop.1976/77: 149 93 som anger dels vilka arbeten som ej får ske i form avensamarbete, dels under vilka villkor vissa slag av ensamarbete kan fåförekomma. Det sistnämnda gäller närmast krav på kommunikationstekniskaåtgärder eller larmanordningar, tillsyn genom annan personal e. d. Också TCO betonar att ensamarbeteför många anställda innebär stora påfrestningar av både fysisk och psykisk art.Ensamarbete är ofta resultatet av en arbetsorganisation som utformats utanhänsyn till arbetstagarnas behov och önskemål. TCO anser att ensamarbete bör undvikasi största möjliga utsträckning. Självfallet bör berörd arbetstagares syn påensamarbetet tillmätas stor betydelse. TCO anser att det firms skäl attöverväga om inte omfattningen av ensamarbete bör regleras genom föreskrifter avarbetarskyddsstyrelsen . SAF uttrycker den uppfattningen attdet inte kan vara lämpligt att generellt genom lag eller föreskrifter förbjudaensamarbete vid vissa typer av verksamhet. Det bör i stället kunna överlämnasåt parterna i företaget att bevaka dessa frågor. Med hänvisning tillarbetsbetingelserna inom bevakningsföretagen hävdar SFO att man med hjälp avteknik och sambandsrutiner skall kunna ge ensamarbetande sådan trygghet, attensamarbetet i sig inte är från säkerhetssynpunkt olämpligt eller upplevs somspeciellt påfrestande. För vissa uppgifter inom bevakningsverksamheten ansesdet emellertid rimligt att arbetet inte utförs som ensamarbete. Garantier motmissbmk i detta hänseende måste skapas genom tillsynsmyndighetemas verksamhet. LRF framhåller att inom lantbmketensamarbete är mycket vanligt och av ekonomiska skäl inte kan undvikas. Avorganisatoriska och tekniska skäl torde det ofta vara helt omöjligt förlantbruket att finna effektiva och ekonomiskt acceptabla lösningar på kontakt-och transportproblem i samband med ensamarbete. LRF finner det därför absolutnödvändigt med hänsyn till framtida tolkningar att det klariäggs att den nyaarbetsmiljölagen ej i sig skall föranleda någon förändrad syn på konstaterar att ensamarbete utgör enovillkorlig förutsättning för att ett rationellt jord- och skogsbmk skall kunnabedrivas och att utvecklingen dessutom leder mot att denna typ av arbete fåren allt större omfattning. För jord- och skogsbmkets arbetsgivare, vilka iallmänhet endast har en eller någon enstaka anställd, synes utredningensförslag därför kunna medföra betydande problem av såväl ekonomisk som formelloch praktisk art. Föreningen anser att olika möjligheter i syfte att förbättrakontaktmöjligheterna vid ensamarbete bör undersökas och prövas. Det kan enligtföreningen vara lämpligt att överlåta åt arbetsmarknadsparterna att bevaka ochreglera dessa frågor. uppgeratt vid gjorda analyser inte har kunnat få fram något som utvisarsamband mellan ensamarbete och yrkesskador. Ensamarbetet i sig kan emellertid innebära 1976/77: 149 94 en risk genom t. ex. den psykiska press som den arbetandekan känna, särskilt vid nattarbete. ochrikspolisstyrelsen anger att en skärpt bedömning av riskerna med ensamarbetekommer att medföra behov av ett utökat antal tjänster. ,Pressbyråföretagen aktiebolag, arbetsmiljönämnd ochyrkesinspektionen i och framhåller det angelägna i attpreciserande tillämpningsföreskrifter angående ensamarbete utarbetas innanarbetsmiljölagen träder i kraft. LO vill i likhet med majoriteten av deltagarna i LO:sarbetsplats-remiss markera att uppsägning ej automatiskt bör bli följden för oh ö r-samhet mot skyddsföreskrifter. Som framgår av lagen om anställningsskyddbör information och eventuell omplacering kunna tillgripas. LO biträderutredningens uttalande att ohörsamhet mot skyddsföreskrifter ellerunderlåtenhet att använda föreskriven skyddsutrustning måste prövas enligtlagen om anställningsskydd. och läns handelskamrar anser attvad utredningen uttalat i detta avseende är positivt. Det borde dock framgåklarare av lagtexten vilket ansvar som åvilar arbetstagaren. SAF framhåller att det ibland ärett stort problem att få arbetstagare att använda personlig skyddsutrustning,även sådan som är föreskriven av arbetarskyddsmyndigheten. Lagen borde därförkompletteras med en bestämmelse om att det åligger arbetstagaren att användaföreskriven skyddsutrustning. Liknande synpunkter framförs av , och läns handelskamrar, , arbetsmiljönämnd och yrkesinspektionen i Kalmaroch . Arbetsdomstolen tillstyrker attfrågan om arbetstagares möjlighet att upphöra med arbete uttryckligen regleraspå det sätt som utredningen har föreslagit. Regeln torde emellertid enligtdomstolens åsikt bli tillämplig även i fall då arbetstagare finner att ettutförande av den egna arbetsuppgiften innebär fara för annan arbetstagares liveller hälsa. LO anser det vara av stort värdeatt enskilda arbetstagare enligt förslaget skall få möjlighet att avbrytaarbete, som bedöms vara riskfyllt, i avvaktan på skyddsombuds ellerarbetsledares bedömning. SAF framhåller att om arbetstagarefinner att arbete innebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa,torde arbetsledningen normalt vara den som närmast finns att tillgå och somhar den bästa kunskapen och kännedomen om de lokala arbetsförhållandena. Detanses därför naturligt att vederbörande i första hand underrättar sin närmastechef. ansluter sig till utredningens förslag till reglering avarbetstagares möjlighet att upphöra med arbete men anser att arbetsgivarenalltid måste underrättas. läns landsting anför att man kan kommai konflikt med annan lagstiftning Prop.1976/77: 149 95 om ensamarbete inom vårdsektorn avbryts. Ett förtydligandei denna del anses nödvändigt. 7'CO anser alt förslaget omutvidgning av samordningsansvaret på gemensamt arbetsställe är väl motiverat.Enligt fortifikationsförvaltningen bör den föreslagna bestämmelsen omsamordningsansvar på fast driftsställe preciseras. Arbetarskyddsstyrelsen noterar attenligt förslaget yrkesinspektionen liksom skall kunna i vissa faUmeddela föreskrift om vem som skall ha samordningsansvar på gemensamtarbetsställe. Inspektionens befogenheter i detta avseende synes emellertidbehöva kompletteras. Har olämplig person fått samordningsansvaret, böryrkesinspektionen nämligen i undanlagsfall kunna föreskriva att ansvaret skallöverflyttas på annan. I samma riktning uttalar sig . betonar i dettasammanhang även vikten av att den samordningsansvarige utför sinaarbetsuppgifter i nära samarbete med skyddsombud och skyddskommitté påarbetsstället. Utredningen föreslår ettskyddsansvar för den som råder över arbetsställe eller har upplåtit lokaleller markområde för arbete eller såsom personalutrymme. SAF påpekar alt ettsådant stadgande kan bli oskäligt betungande för den som upplåterarbetslokaler. Det kan föra för långt att lägga ansvaret på upplåtaren för attde för verksamheten erforderliga arbetsmiljöåtgärderna vidtas vad gäller t.ex. ventilation och bullerdämpning. En regel som den av utredningen föreslagnaborde därför vara dispositiv. Det måste sålunda enligt föreningen bli möjligtför upplåtaren att i hyreskontrakt ta in en klausul med innebörden atthyresgästen själv får svara för att arbetsmiljölagens föreskrifter kommer attföljas vad gäller den i lokalen bedrivna verksamheten. Den föreslagna ordningen om skyddsansvar för vissa upplåtareöverensstämmer med den som gäller beträffande föreläggande mot framförallt lokalupplåtare. Sådana förelägganden har visat sig vara förenade medvissa problem. Tillsynsmyndigheternas ingripande mot ena parten i ettkontraktsförhållande uppfattas ofta som ett fastställande av att just dennapart skall bekosta de önskade arbetsmiljöförbättringarna. För att undvika sådanamissförstånd har styrelsen rekommenderat yrkesinspektionen att utfärda förbudmot lokalupplåtare endast i samband med att motsvarande förbud riktas mot denaktuella arbetsgivaren. Möjligheten att rikta föreläggande eller förbud motden som råder över ett arbetsställe eller mot upplåtare bör enligt styrelsenbegränsas till sådana situationer där det inte är möjligt att uppnå önskadeffekt genom åtgärder enbart mot arbetsgivaren. Det synes vidare lämpligt attsådant påbud i normalfallet utfärdas endast i samband med föreläggande ellerförbud mot arbetsgivaren. Prop.1976/77:149 96 påpekar att deföreslagna bestämmelserna om ansvar för markupplåtare kan innebära storapraktiska och ekonomiska problem för många kommuner. Förbundet anser detdärför angeläget att tillsynsmyndighet i sin tillämpning tar hänsyn till lokalageografiska fömtsättningar att anordna erforderiiga personalulrymmen och gertillräcklig tidsram för verkställighet. SFO framhåller vikten av att man i detfortsatta arbetet med utarbetande av tillämpningsföreskrifter uppmärksammar deproblem i ansvarshänseende som uppkommer vid uppdragsavtal om drivande av t.ex. institutionsrestauranger eller om bevakningstjänst eller lokalvård. Metallindustriarbetareförbundetkonstaterar att frågor beträffande underhålls-, reparations- ochtillsynsarbeten på bostadsfastighet anses tillhöra byggnadslagstiftningen. Ettnära samarbete mellan byggnads-och arbetarskyddsmyndigheterna förutsätts enligtförarbetena till ändringar i arbetarskyddslagstiftningen. erfarenhet har detta samarbete inte alltid fungerat på önskvärtsätt. Förbundet anser därför att denna fråga bör ges en bättre lösning.Arbetarskyddsmyndigheten måste vara den myndighet som naturligen har hand omtillsynen även på detta område. 8 Samordningen med lagstiftningen om hälso- ochmiljöfarliga varor 8.1 översikt över innehållet i lagstiftningen om hälso-och miljöfarliga varor Lagen om hälso- och miljöfarligavaror omfattar ämnen och beredningar som med hänsyn till sina kemiska ellerfysikalisk-kemiska egenskaper och hantering kan befaras medföra skada påmänniskor eller i miljön. Om det är av särskild betydelse från hälso- ochmiljöskyddssynpunkt får regeruigen föreskriva att vad som sägs om hälso- ochmiljöfarlig vara skall gälla även i fråga om annan vara. Undantagna är vissavaror som är underkastade kontroll i annan ordning, nämligen livsmedel,läkemedel, fodermedel och radioaktiva ämnen. Vidare är lagen tillämplig påbrandfarlig eller explosiv vara endast i den mån varan är hälso- ellermiljöfarlig av annat skäl än som föranlett alt den hänförs till nämndavarukategorier. I lagen om hälso- och miljöfarligavaror finns dels gmndläggande regler om hantering och import av hälso- ochmiljöfarlig vara, dels bemyndigande för regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer att på olika sätt ingripa mot hantering och import avsådan vara. Sålunda skall den som hanterar eller importerar hälso- och miljöfariigvara vidta de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs föratt minska eller motverka skada på mäimiskor eller i miljön. 1976/77:149 97 kan meddelas om försiktighetsmått och undersöknings- ellermärkningsskyldighet. Vidare kan föreskrivas tillståndsplikt eller annatsärskilt villkor för hantering eller import av hälso- och miljöfarlig vara avvisst slag. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan ocksåförbjuda hantering eller import av hälso- och miljöfarlig vara av visst slag,om det är av särskild betydelse från hälso-eller miljöskyddssynpunkt. I frågaom rapporteringsskyldighet gäller att den som yrkesmässigt hanterar ellerimporterar vara är skyldig att till myndighet som regeringen bestämmer och iden ordning myndigheten föreskriver lämna de uppgifter som är nödvändiga förutredning om varans hälso- eller miljöfarlighet. Myndighet som regeringenbestämmer kan också föreskriva att den som yrkesmässigt hanterar eller importerarhälso- och miljöfarlig vara skall göra anmälan om denna verksamhet. a. att tillsynsmyndighet har rätt att efter anfordran erhållaupplysnmgar och handlingar som behövs för den löpande tillsynen enligt lagen.Tillsynsmyndighet får meddela föreläggande eller förbud som uppenbart behövsför att lagen eller med stöd därav meddelade föreskrifter skall efterlevas. har enligt kungörelsen(1973:334) om hälso- och miljöfarliga varor (ändrad senast 1975:465) att görade centrala bedömningarna i fråga om lagen om sådana varor och i anslutningdärtill meddelade tillämpningsföreskrifter. Tillsynen över efter levnaden avlagstiftningen om hälso- och miljöfarliga varor är enligt kungörelsen uppdeladmellan samt statensnaturvårdsverk, länsstyrelser och hälsovårdsnämnder. Det närmare innehållet i produktkontrollen angesockså i kungörelsen om hälso- och miljöfarliga varor. Ämnen som kan befarasmedföra skada på människor indelas här i gifter och vådliga ämnen. Skyldighetenatt upprätta och offentliggöra vägledande förteckningar över gifter och vådligaämnen har från den tidigare giftnämnden övertagits av produktkontrollnämnden.Kungörelsen innehåller liksom tidigare giftförordningen reglering avtillverkning, import och yrkesmässig användning av samt handel med gifter ochvådliga ämnen. Från giftnämnden har produktkontrollnämnden vidare övertagitbefogenheten att meddela bestänunelser om märkning av gifter och vådligaämnen. Nämnden har till skillnad mot giftnämnden möjlighet att geföreskrifter om märkning även vid andra former av hantering än överlåtelse. På samma sätt har med vissa kompletteringar bestämmelsernaom registreringstvång i fråga om bekämpningsmedel förts över från den numeraupphävda bekämpningsmedelsförordningen till kungörelsen om hälso- ochmiljöfarliga varor, varvid produktkontrollnämnden övertagit giftnämndensprövningsfunktion. Även PCB-varor m. m. har upptagits till särskild reglering ikungörelsen om hälso- och miljöfarliga varor. 7 1976/77. 1976/77:149 98 Utredningen konstaterar att i lagen om hälso- ochmiljöfarliga varor finns vissa mycket allmänt utformade bestämmelser ochbemyndiganden. Dessa gäller över hela fältet och avser ett slags grundskyddvid all hantering. Ett väsentligt syfte vad gäller de hälsofarliga varorna äratt fastställa vilka varor som skall anses som gifter eller vådliga ämnen.Syftet med klassificeringen är att avgränsa sådana varor som på grund av sinaegenskaper och hantering inte bör få fritt produceras eller förekonuna i denallmänna handeln. Genom regler om tillståndstvång skapas kontroll övertillverkning och import av samt handel med gift. Överlåtelser av gift förkonsumentbruk förhindras medan däremot överlåtelse får ske till den som skallanvända giftet yrkesmässigt. Vidare firms bestämmelser om märkning av gifteroch vådliga ämnen. Även här är syftet främst att skapa säkerhet i den allmännahandeln. Liksom tidigare enligt giftförordningen saknas i stor utsträckningregler särskilt inriktade på det yrkesmässiga användandet. Vidsträckta undantaggörs i tillämpningsföreskrifter för märkning vid överlåtelse för sådananvändning. Utredningenframhåller att lagstiftningen om hälso- och miljöfarliga varor i huvudsak gårut på att komplettera den tidigare giftlagstiftningens bestämmelser om skyddmot hälsofara med föreskrifter till skydd för den yttre miljön. finnsen viss kiriktning på arbetarskydd. Vid bedömningen av hur lagstiftningen om hälso- ochmiljöfarliga varor har fungerat inom arbetarskyddsområdet understryker utredningenatt det här rör sig om en lagstiftning som varit i kraft endast under kort tid.Genom lagen har framhållits sambandet mellan olika miljösektorer. Dendiskussion lagen föranlett har vidare fäst uppmärksamheten på i hur hög gradmånga miljörisker har sin upprinnelse och primära verkan i arbetsmiljön. Det ärenligt utredningen heller inget tvivel om att arbetarskyddsmyndigheternastillsynsfunktioner enligt lagstiftningen om hälso- och miljöfarliga varor hargett ytterligare aktualitet åt strävandena att fånga in tillverkningsledetäven vad gäller kemiska risker på arbetsplatserna. Den nya lagstiftningen hargjort att en mängd ärenden av detta slag har kommit underarbetarskyddsmyndighetemas bedömning. Lagen om hälso- och miljöfarliga varor hardärvid gett dessa myndigheter visst lagstöd att få in upplysningar ochhandlingar av tillverkare, importörer och försäljare av kemiska medel. Somen nackdel framhålls att splittringen på olika lagkomplex innebäratt det är svårt att orientera sig i författningstexterna. En annan olägenhetsägs vara att lagstiftningen i sin nuvarande utformning gerarbetarskyddsmyndigheterna få självständiga befogenheter inomproduktkontrollområdet. Detta anses i vissa fall ha medfört för- 1976/77:149 99