prop · G00372 · 1976-12-31 00:00:00 — Detta beror främst på attinteckningsförhållandena successivt har sanerats, ofta i saraband medavstyckningar och andra fastighetsbildningsåtgärder. En anledning tUl attsanering har kunnat genoraföras i den omfattning som skett kan vara attprivatbelåning av inteckningar i jordbmksfastigheter är mer sällsynt, i vartfall privatbelåning hos annan än nära släkting. Det oaktat stöder föreningenstadshypoteksföreningens fraraställning under fömtsättning att ettsararaanföringsinstitut kan ges en enkel och ändamålsenlig utformning.Institutet bör utan olägenhet kunna begränsas tUl att avse inteckningar somgäller enstaka fastigheter. Enligt torde behovet av detföreslagna sammanföringsinstitutet bäst kunna bedömas av banker och andrafastighets-kreditinrättningar samt av dorastolarnas inskrivningsavdelningar.Samfundet kan emellertid med den erfarenhet som är representerad inomsamfundet instämma i stadshypoteksföreningens skäl för införande av ettsammanföringsinstitut. Samfundet anser att det i och för sig inte finns någotsom hindrar att det föreslagna institutets användningsområde be- 1976/77: 72 13 gränsastill enstaka fastigheter. Detla skuUe också bäst överensstämraa med denförsiktiga inställning till geraensarama inteckningar som över huvud tagetpräglar JB. och Post- och anser attdet för affärsbankernas del inte föreligger något påtagligt praktiskt behov avden föreslagna utvidgade utbytesraöjligheten. Skall förslaget genoraföras, bören föratsättning vara att regelsystemet blir enkelt och lätt att tUlämpa. Kammarkollegiet anför att det utvidgadeutbytesinstitutet inte bör genomföras ulan alt ett betydande behov visasföreligga. I vart fall bör institutet begränsas till enstaka fastigheter.Enligt kollegiets mening har riskerna vid sanering överbetonats, eftersomlämpliga förbehåll kan göras för att skydda panträttshavama. Liknande synpunkterframförs av Föreningen som anser att det framlagdaförslaget inte är särsldlt angeläget. Ett saramanföringsinstitut bör därförkomma till stånd endast om reglema kan göras enkla och schablonartade, så attde inte endast innebär att ansvaret för kontrollåtgärder överförs frånkreditinrättningar till statliga institutioner som inskrivningsmyndigheter ochexekutiva organ. Föreningen ställer sig därför tveksam till den föreslagnareformen. I alla händelser bör samraanföring av gemensamraa inteckningar intetUlåtas. konstaterar inledningsvis i sittyttrande att sanering är förenad med vissa risker. Dessa kan dock förebyggasgenom att sökanden uppställer villkor för åtgärdens genomförande. En nackdelmed saneringen är dock att den fordrar åtskilligt arbete både i fråga omundersökning av gravations- och fastighetsbUdnuigsförhållanden och i fråga ominhämtande av erforderliga medgivanden samt vid expediering i samband medåtgärderna. Om ett utbyte av flera inteckningshandlingar mot en enda med sammarättsverkningar i alla hänseenden skulle kunna ske utan det merarbele somuppkommer vid sanering skulle enligt hovrätten mycket vara att vinna ifastighetskreditens intresse. Enligt hovrättens mening bör det föreslagnainstitutet, om det skall införas, liksom övriga inteckningsåtgärder enligt JBvara i princip till-lämpligt beträffande såväl inteckningar vilka gäUer i enfastighet som gemensamma inteckningar. Hovrätten diskuterar därefter särskiltde problemställningar som raåste lösas, om institutet görs tiUämpligt pågemensamraa inteckningar. Sammanfattningsvis anser hovrätten att de problem somkan bedömas möta att reglera sammanföringsinstitutet inte är så betydande attförslaget bör avvisas utan närmare utredning. Utgångspunkten för en sådanutredning bör enligt hovrättens mening vara att institutet skall ha detinnehållet att det skall avse sammanföring av inteckningama, att det i principskall vara tillämpligt även beträffande gemensamma inteckningar, att deinteckningar som skall sararaanföras skall gälla med sarama företrädesrätteller med företrädesrätt efter varandra utan avbrott för annat än inskrivningför rättighet, 1 saml Nr 72 1976/77: 72 14 attden nya inteckningen skall inträda i den företrädesrätt sOm tiUkora-mer den avde tidigare intecknragama som gäller med sämsta rätt, att samtliga inteckningarsom skall sammanföras måste gälla i sarama fastigheter men att tillämpningenav horaogenitetsregeln bör ske raed beaktande av att åtgärden ej innebärnyinteckning samt att reglerna måste utformas så att rättsverkningarna av desärskilda tidigare inteckningama upphör genom sammanföringen. Även tUlstyrker att frågan utredsnärmare. Förbundet anser att det ur inskrivningsmyndigheternas synvinkel inteföreligger ett så stort praktiskt behov av ett sammanföringsinstitut som förkreditgivarna. Hur stort deras behov kan vara bör undersökas närmare. Medhänsyn till den förestående övergången till ADB på inskrivningsväsendetsoraråde är förraodligen saneringsaktiviteten större än vad som blir aktuellt påsikt. Mot kreditgivarnas intresse av en reform får vidare vägas de skäl soralagrådet anförde och som föranledde att JB inte kom att ge möjlighet tillsammanföring av inteckningar. Dessutom måste ytterligare frågor aktualiserasföre en eventuell reforra. Att det vid en sådan analys skulle frarakoramaytterligare nackdelar raed ett saramanföringsinstitut är långtifrån uteslutet.Det kan måhända finnas skäl att begränsa ett sammanföringsinstitut till sådanafall, där homogenitetsregeln i fråga om inteckningar är fullt genoraförd, dvs.saratliga inteckningar (även de som inte berörs av sammanföringen) besvärar endasten fastighet eller möjligen flera fastigheter på exakt sarama sätt. vill inte ifrågasätta att det främstför kreditgivarna skulle innebära vissa praktiska fördelar om ettsaramanföringsinstitut infördes i JB. Verket är dock tveksamt till om behovetav detta är så stort att det överstiger de nackdelar som enligt verkets meningär förbundna med att institutet införs. Verket avstyrker att bestäraraelser omsamraanföring av gemensamma inteckningar införs med hänsyn till de praktiskasvårigheter som skulle vara förenade med tillämpningen av sådanabestäraraelser. tar därefter upp frågan huruvidainstitutet lämpligen kan begränsas till att avse endast enstaka fastigheter.Verket anser att starka skäl talar emot att i JB införa möjligheter tUl eninteckningsåtgärd, vilken inte är generellt tillämplig beträffande allainteckningar. Institutet skulle därigenom skilja sig från övriga institut i 22kap. JB, vilket ter sig särskilt omotiverat med tanke på hur det traditionellautbytesinstitutet är utformat. Även om ett sammanföringsinstitut.begränsastill att avse endast enstaka fastigheter skidle praktiska svårigheter uppstå.Med hänsyn till framför allt förhållandena på landsbygden torde ettsaramanföringsinstitut i den utformningen inte kunna tillämpas i denutsträckning som motiverar att institutet införs trots de problem som ärförknippade därmed. EnUgt mening bör det dock i för sta handankomma på kreditiruättningaTna att avgöra humvida det prak- 1976/77: 72 15 tiskabehovet av att kurma sammanföra inteckningar i enstaka fastigheter är så stortatt förslaget bör genomföras i den delen. Dorastolsver-ket befarar att ettsammanföringsinstitut i viss mån koraraer att ersätta inteckningssaneringen. Ensådan utveckling är enligt verkets mening inte önskvärd. Verket delarkammarkollegiets uppfattning att riskema vid sanering har överbetonats. Från tingsrättema och inskrivningsdomarna redovisasdelvis skilda uppfattningar. Enligt skulle det vara fördel om utbytesinstitutet kunde utvidgas att avse även utbyte av flerapantbrev raot ett enda. En sådan utvidgning bör eraeUertid beträffandegemensamraa inteckningar begränsas så, att utbyte får ske endast då deifrågavarande inteckningarna gäUer i berörda fastigheter på enahanda sätt. Iandra fall kan enligt tingsrättens mening en utvidgning av utbytesinstitutetleda till sådana konsekvenser att förslaget inte kan genoraföras av hänsyntill panträitshavare eller, om deras rätt skaU iakttas strängt, på gmnd av attreglerna blir alltför korapUcerade för att institutet skall bli praktisktanvändbart. i domsaga anföratt det kommit tUl myndighetens kännedora att det stundom kan vara svårt attförmå samtliga inteckningshavare att medverka vid en tänkt sanering. I dylikasituationer skulle otvivelaktigt det föreslagna institutet ha en funktion attfylla. För att införa ett nytt institut inom inskrivningsväsendet krävs emeUertidmycket starka skäl. Det är enUgt myndighetens mening tvivelaktigt om sådanaskäl föreligger. MöjUgen kan kreditinrättningama bäst besvara den frågan.Myndigheten anser det önskvärt att institutet inte görs tUlämpligt pågemensamma inteckningar. i domsaga anför attett sammanföringsinstitut i Ukhet raed övriga inskrivningsåtgärder bör gestiUämpning även på gemensamma inteckningar trots de besvärligheter sora raåstefölja därmed. Huruvida ett sammanföringsinstitut skaU införas får bedömasefter avvägning meUan behovet och svårighetema vid handläggningen. Behovetmåste enligt inskrivningsmyndighetens mening vara mycket stort för attinstitutet skall införas. Enligt inskrivningsmyndigheten i domsagaär det angeläget att underlätta för fastighetsägare att niinska antaletinteckningar i en fastighet. Den föreslagna reformen skulle sannoUkt medföra enarbetsbesparing för myndighetens personal dels därigenom att i många faU demera komplicerade totalsaneringama skuUe undvikas, dels därigenora att arbetetmed att utfärda gravationsbevis skuUe bU mindre, om antalet inteckningar ifastighetema minskade. Om svårighetema vid den närmare utformningen avbestämmelsema inte lägger hinder i vägen, tiUstyrker inskrivningsmyndighetenatt den av stadshypoteksföreningen föreslagna reformen genomförs. Falköpingstingsrätt avstyrker förslaget och anför bl. a. att något Prop.1976/77: 72 16 behovav ett sararaanföringsinstitut inte har försports vid Lnskrivnings-rayndigheteni dorasaga. MöjUgheterna tUl sanering utnyttjas flitigt. Någonsvårighet för berörda inteckningshavare att samsas om en önskvärd sanering har såvitt tingsrätten känner tUl inte märkts. medför ocksåden ofta önskvärda bieffekten, att av-styckningar från resp. fastighet befriasfrån inteckningsansvaret saratidigt som inskrivningar tiU säkerhet förservitut och nyttjanderätt flyttas upp tiU bästa företrädesläge, något som ärfördelaktigt, ora det senare blir fråga om relax av inteckningar iavstyckningar sora sker efter saneringens genomförande. CFD förklarar att det inte finns några erinringarraot förslaget från ADB-teknisk synpunkt. I remissyttrandena behandlas åtskilliga detaljfrågori anslutning till den inledningsvis nämnda proraemorian, vUken upprättats inomjustitiedepartementet tUl ledning för reraissbehandUngen. Huvudsakligen läranassynpunkter på de problem som uppkommer för den händelse sara-manföring skallorafatta också gemensamma inteckningar, men även spörsmål av mera generellräckvidd tas upp. Götahovrätt anser att innehavare av andrahandspant i de tidigare inteckningamamåste få en motsvarande rätt i det nya pantbrevet. Enligt hovrätten börövervägas humvida derma fråga och frågan om det inbördes företrädet mellanflera andrahandspanthavare behöver regleras i lag. Andrähandspanthavares rätttUl utdelning enligt 6 kap. 3 § JB bör i övrigt inte kunna gmndas på dentidigare särskilda säkerheten. Vad som i det angivna lagrummet sägs ompantbrevets belopp och tillägg raåste sålunda enligt hovrätten gällaandrähandspanthavares hela fordran i den mån den kan utgå, även om reglerna iandra stycket samraa lagmm ora sanunanslagning av pantbrevs belopp inte skolattiUämpas beträffande de tidigare pantbreven. FöreningenSveriges kronofogdar menar att det måste krävas att de pantbrev som skallsammanföras endast är primärt pantsatta. Vid ansökan om sammanföring bör detalltså fordras att fastighetsägare och priraärpanthavare tdlinskrivningsmyndigheten lämnar försäkran att andrahandspant inte har upplåtits. torde i visst avseende en sammanföring kunna påverkasekimdärpanthavares rätt. Det belopp som vid en eventuell utdelning finns attdisponera för sekundärpanthavares räkning torde näraligen efter ensararaanföring kunna bli mindre än vad som skuUe blivit fallet om särskildberäkning skett på grundval av varje pantbrev för sig, vilket skulle skett fördet faU inteckningarna före sammanföringen inte haft företrädesrätt i obmtenföljd efter varandra (6 kap. 3 § andra stycket JB). Möjligen bör övervägashuruvida denna konsekvens skall särskUt uppmärksammas genom t. ex. ett tiUäggtiU sistnäranda bestämmelse av innehåll att bestämmelsen också är tiUämplig 1976/77: 72 17 närsararaanföring har ägt rum. Ett annat problem blir enhgt dorastols-verket attbestämma i vUken ordning flera sekimdärpanthavare skaU få betalning påpantbrevs grundbelopp. Bestämmelser som reglerar företrädet dem emeUan tordebehövas. Därvid bör förettädesrätt tiUerkännas dem i enlighet med derasföreträdesrätt enligt de ursprmigUga inteckningarna. Enligt är det praktiska probleraetatt en föreUggande andrahandspantsättning efter sammanföringsbeslut avserpantbrev som inte längre existerar tiU sin natur inte annorlimda än det somföreUgger t. ex. vid utbyte av pantbrev och bör därför inte påverka frågan ominförandet av ett sararaanföringsinstitut. Har panträtt upplåtits i andra handtUl pantbrev, som skall sammanföras till ett enda, till förmån för flerasekundärpanthavare på sådant sätt att sekundärpanträtten omfattar endast vissteUer några av pantbreven, bör sammanföring Ukväl kimna komma i fråga, omsaratycke företes från samtliga berörda sekundärpanthavare. Sådant samtyckeförutsätter en föregående överenskoraraelse som tiUgodoser sekimdärpanthavamasintressen. En liknande uppfattning redovisas av KonungariketSveriges stadshypolekskassa och föreningsbankers förbund som anseratt det måste åligga ingivaren/inteckningshavaren att bevaka eventuell andrähandspanthavaresrätt på samma sätt som sker vid sanering. Även och Post- ochKreditbanken anser att de frågor som uppkomraer i den nu angivna situationentill sin karaktär inte är annorlunda än de sora kan uppkorama vid en sanering. Föreningen mellan ombudsmännen hos Sverigeslandshypoteksinsti-tution anser att reglerna om sammanföring bör kunna utformaspå sådant sätt att ett sanunanföringsbeslut inte påverkar andrähandspanthavaresrätt när denne har panträtt i samthga pantbrev som omfattas av sammanföringen.Någon ny pantförskrivning bör i sådant faU inte vara erforderlig. Om däremotnågot eUer några men inte alla pantbrev är pantsatta i andra hand bör någonsammanföringsåtgärd inte kunna komma ifråga. På raotsvarande sätt bör detförhåUa sig när pantbrev är utmätta. En komplikation är att det hinder raotsararaanföring som andrahandspantsättning och utmätning utgör inte kan beaktasav inskrivningsmyndigheten. Det är innehavaren av pantbreven som raåste setill att andrähandspanthavares eller utraätningsborgenärs intressen härvidlagtillvaratas. Detta är dock inte något specifikt för sammanföring. Motsvarandeproblem föreUgger t. ex. vid sanering och relaxa-tion. Förekomraer andrahandspantsättningar ellerägarhypotek, bör enligt åtgärden inte tiUåtas, om dessasärsldlda rättigheter är så atl säga insprängda i luckor i detpantbrevskoraplex sora skall sammanföras. För övrigt bör samraanföring kunnatiUåtas även ora pantbreven är pantsatta också i andra hand eller delvisobelånade. 1976fil: 72 18 anser att vad hovrätten anfört omandrähandspanthavares rätt i princip också måste tiUämpas på förekommandeöverhypoiek. Fastighetsägarens medgivande tiU samraanföring måste kunna tillmätasinnebörden att han avstår från att göra gäUande anspråk på ägarhypotek på gmndav de särskilda tidigare inteckningama och fordrar sålunda en reglering avdylika förhållanden mellan fastighetsägaren och panthavaren. Enligt beaktas överhypoiek inte avinskrivningsmyndigheten. Vid sanering torde dessa frågor lösas avinteckningshavarna och fastighetsägarna själva. En tänkbar regel är enligtverket att bortse från eventuella överhypoiek vid sararaanföring. Liksora vidvanUgt utbyte bör nämUgen raedverkan vid sararaanföring krävas av såväl fastighetsägaresom inteckningshavare. En annan lösning är att föreskriva att förekomsten avutmätt överhypoiek skaU medföra att sararaanföring av den inteckningen inte fårske. I fall då utmätning skett av pantbrev sora utgörägarhypotek torde enligt samraanföring inte kunna ifrågakomraa.Pantbrevet är nämligen då inte pantförskrivet. Har utmätning skett avöverhypoiek till någon av de inteckningar som skall omfattas av samraanföringen, anser hovrätten att hinder mot åtgärden bör uppstäUas i lag. Liknande synpunkter anförs av ,bankinspektionen, , föreningsbankers förbund ochFöreningen . Föreningen anser att också expropriation ochliknande förfaranden bör utgöra hinder mot sammanföring. anser att sammanföring undervissa förhållanden kan tänkas medföra en försämring för andrahandspanthavareoch för dem som fått utmätning avseende ägarhypotek eller överhypoiek tillpantbrev. Dessa konsekvenser har dock inte den betydelse att de bör varahindrande. EnUgt tingsrätten torde man kunna utgå från att panthavaren endastundantagsvis försummar att iaktta andrahandspant-havarens intressen. Vid tvistom företrädesrätten meUan olika andrahandspanthavare torde det vara naturligtatt utgå från den förraåns-rätt de haft enligt de urspmngliga Inteckningama.Redan idag kan f. ö. en inteckningshavare vidta inskrivningsåtgärd beträffandeutmätt pantbrev, som raedför att den tiU förmån för vUken utmätning har gjortskan få sin rätt försämrad. Det får antas, menar tingsrätten, att det inte annatän undantagsvis företas sådan åtgärd. Det är därför knappast erforderligt attställa upp särskilda skyddsregler i förevarande fall. anser att en raöjlighet som börundersökas närmare är att låta mer an en ny inteckning träda i stäUet för detidigare. Hovrätten hänvisar här tiU lagberedningens förslag (SOU 1960: 25 s.769). 1976/77: 72 19 Ägare av fastighet som vill upplåta panträtt idenna till säkerhet för fordran har rätt att enligt bestämmelserna i 22 kap.jordabalken (JB) hos inskrivningsmyndigheten få inskrivning i fastigheten avvisst penningbelopp (inteckning). Till bevis om inskrivningen utfärdar myndighetenett pantbrev. Panträtten upplåts genom att fastighetsägaren överlämnarpantbrevet som pant för fordringen. Inteckning ger företräde i förhållande tillaiman inteckning efter den tidsföljd i vilken inteckningama söks. Inteckningarsora söks (på samraa inskrivningsdag) ger lika rätt, om inteinskrivningsmyndigheten på begäran av sökanden förklarar att inteckningarnaskall gäUa i viss företrädesordning. Vid överlåtelse av fastighet eUer vid ombyggnadeUer av annat skäl blir det ofta nödvändigt att lägga om fastighetskrediten.Det kan då visa sig dels att flera pantbrev får lämnas som säkerhet för en ochsamma fordran, dels att inteckningamas belopp inte är lämpUgt avpassade förden nya situationen. Den lämpligaste åtgärden i ett sådant faU är i allmänhetatt fastighetsägaren dödar inteckningarna och söker nya inteckningar tiU ettmotsvarande eller högre belopp, s. k. sanering. Omständighetema i det enskUdafaUet kan emeUertid vara sådana att dödning och ny inteckning inte innebärnågon framkomUg väg. I en sådan situation kan åtgärderna utbyte eller nedsättningi stället vara att föredra. Utbyte innebär enligt 22 kap. 8 § JB att pantbrevpå ansökan av fastighetsägaren och efter medgivande av pantbrevets innehavarefår bytas ut mot två eller flera nya pantbrev. På begäran skaU bestämmas ivilken ordning pantbreven sinsemellan skall medföra företrädesrätt. Iförhållande tiU övriga pantbrev i fastigheten gäller emellertid de nyapantbreven med samma företrädesrätt som tUlkom det utbytta pantbrevet. Någonmöjlighet att utbyta flera pantbrev mot ett nytt pantbrev föreligger inteenligt JB. En sådan raöjUghet fanns visserUgen enligt det tiU lagrådetremitterade förslaget tiU jordabalk. Bestämmelsen fick emellertid utgå ipropositionen. Som skäl för sitt ställningstagande anförde föredragandestatsrådet dels att enligt vad lagrådet påvisat elt förfarande med utbyteav flera pantbrev mot ett kunde medföra ovisshet angående fördelningen avansvar för gemensam inteckning, dels att de införda raöjUghetema tUlsanering hade minskat det praktiska behovet av ifrågavarande förfaringssätt iavsevärd mån. har iskrivelse hemställt att förslaget om utvidgning avutbytesinstitutet tUl att avse även utbyte av flera pantbrev mot ett enda tasupp tiU fömyad behandUng. Saneringsraetoden är visserUgen enligt föreningens meningett steg mot en lösning av problemet raed de talrika, små fastig- 1976/77: 72 20 hetsinteckningarna.Metoden är eraeUertid förenad med vissa risker. Den är också arbetskrävande förden händelse fastigheten är belånad på flera håll. Det medför att sanering ivissa fall inte blir av. Följden blir att den som bevUjar en större kredittvingas ta hand om, registrera och förvara ett stort antal inteckningar i småvalörer. Ett sådant förfarande är enligt föreningen högst irrationellt, isynnerhet för den som lämnar ett långfristigt lån. Vid reraissbehandlingen har föreningens förslagtiUstyrkts av del övervägande antalet reraissinstanser. Flertalet av dessaanser att det nya institutet bör begränsas tUl att gälla inteckningar sorabesvärar endast enstaka fastigheter. Endast fyra remissinstanser bland dem somtiUstyrker förslaget, nämligen , en tingsrätt. KonungariketSveriges stadshypolekskassa och , ärinställda på att institutet skall orafatta också gemensamt intecknadefastigheter. Några remissinstanser anser att institutet inte bör införas raedmindre att ett betydande behov visas föreligga. Reglerna bör i så fall görasenkla och lätta att tillämpa. Endast en av dessa remissinstanser anser attinstitutet skall omfatta gemensamraa inteckningar. , ochDomareförbtmdet tUlstyrker att frågan utreds ytterligare. Sparbanksföreningenanser att det skulle vara en väsentlig att få tiU stånd ettsararaanföringsinstitut även om del skulle begränsas tUl att avse endastenstaka fastigheter. , som avstyrker förslaget såvitt avsergemensarama inteckningar, anser att det skulle sttida mot principema i JB attinföra ett institut som inle är generellt tUlämpligt beträffande allainteckningar. Även om institutet begränsas tUl att avse endast enstakafastigheter uppkommer enligt verket vissa praktiska svårigheter somen inte önskvärd utveckling från den pågående saneringsverksamheten kanuppkomma. anser dock i likhet raed flera andra remissinstanseratt det i första hand bör ankomma på kreditinrättningarna att avgöra humvidadet praktiska behovet av att kunna sararaanföra inteckningar i enstakafastigheter är så stort att förslaget bör genoraföras i den delen. Föregen del vUl jag anföra följande. En gmndläggande fömtsättning för ett välordnatinskrivningsväsende är att inskrivningsreglema är utformade på ett lämpligtsätt. a. måste de fungera smidigt och säkert. Reglema i den nya jordabalkenhar utformats för att i möjligaste mån tUlgodose dessa krav. Under senare århar också vidtagits åtgärder för att förbättra förhållandena vid landetsinskrivningsmyndigheter. Så t. ex. har förenklade regler förfaslighelsbokföring och för uppbörd av stämpelskatt och expeditionsavgiftinförts. Minallmänna uppfattning är alt arbetsrutinerna vid landets inskriv- 1976/77: 72 21 ningsmyndigheterinte bör störas i onödan. Ändringar i gällande regler som innebär ökadarbetsbelastning på dessa myndigheter bör därför inle företas annat än närtungt vägande skäl föreUgger. bör aUa möjligheter tiU förenklingar avverksamheten vid inskrivningsmyn-dighetema tas till vara. Den oraständighetenatt nya regler oftast raedför ett visst merarbele i inledningsskedet börsålunda inte hindra reformer som kan väntas ge ett positivt resultat inora ennära framtid. Det av stadshypoteksföreningen frarastäUdaförslaget har fått ett övervägande positivt mottagande. En allraän uppfattningsynes emellertid vara att ett sammanföringsinstitut bör kunna begränsas attavse endast inteckningar som besvärar en enda fastighet.