prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — För bankerna är det enligt bankföreningen av storbetydelse att de angivna tolkningarna är riktiga med hänsyn lill denmasshantering som det här är fråga om. Bevakningsrutinerna för bankernas100000-tals krediter sköts med hjälp av ADB. Rutinerna skulle inte påverkas medde angivna tolkningarna. Skulle dessa emellertid inte vara riktiga, skulle ettbetydande manuellt arbete i ett stort antal ärenden H läggas ner på särskildpreskriptionsbevakning. Detta skulle självfallet leda lill påtagligakostnadsökningar. För den händelse de angivna tolkningarna inteskulle vara riktiga, förordar bankföreningen bestämt alt uttryckliga regler meddetta innehåll införs i den tilltänkta lagen. Skulle detta förslag inte vinnabeaktande, anser bankföreningen all endast en preskriptionsregel bör finnas,nämligen en regel om preskriptionstid räknad från lillkomstdagen.Preskriptionstiden skulle då behöva vara avsevärt längre än . För dettafall anser bankföreningen att det är mest ändamålsenligt all behålla dennuvarande tioåriga preskriptionstiden från lillkomstdagen. Även föreningsbankers förbund anser atl deföreslagna bestämmelserna medför problem i fråga om "rallande"skuldebrev, dvs. skuldebrev som formellt förfaller till betalning efter enmycket men som innehåller en automatisk föriängningsklausul.Förbundet diskuterar framför allt frågan om den treåriga preskriptionstiden vidföriängning skall räknas från den första förfallodagen eller från densuccessivt framflyttade förfallodagen. Räknas preskriptionstiden från denförst bestämda förfallodagen, sker visseriigen preskripiionsavbrotl gentemothuvudgäldenären genom 1976/77:5 84 kontinueriigabetalningar, men dessa har inte samma verkan gentemot borgensmännen. Bankenskulle därför tvingas vidta preskriptionsavbrytande åtgärd gentemotborgensmännen i fråga om ett lån som från början är avsettalt löpa kanske . Eftersom förutsättningen förpreskripiionsavbrotl gentemot borgensmännen enligl förslaget är att rättsligtförfarande har inletts mol huvudgäldenären, skulle banken för att inte föriorasin fordringsrält gentemot borgensmännen tvingas aktualisera infriandet avskuldförbindelsen hos huvudgäldenären redan två och ell halvt år efter denförsta förfallodagen. Då grund för ett rättsligt förfarande sällan finns,skulle konsekvensen bli att bankerna tvingades skriva om samtligaskuldförbindelser med rallande förfallodagar för vilka borgensåtaganden utgörsäkerhet. En sådan ändring är givetvis oacceptabel såväl ur lånekundernas sombankernas synpunkt. För bankernas del skulle förslaget innebära en fullständigförändring av såväl lånevillkor som de i stor utsträckning ADB-baseradehanteringsrutinerna. För lånekundernas del skulle förfaringssättet förutomnyssnämnda olägenheter medföra kostnadsstegringar. Förbundet anser att en rimligare tolkning avförslagel är att preskriptionstiden beräknas till från den senasteförfallodagen såväl gentemot låntagaren som mol borgensmännen - som genom sinunderskrift på reversen har godkänt också föriängningsklausulen. Härigenomundgår man den allvariiga olägenhet som ligger i olika preskriptionstidergentemot hu-vudgäldenär och borgensmän och bevarar den accessorilet som börfinnas mellan huvud- och borgensförbindelse. För att inte lånetiden på grund aven sådan tolkning skall kunna utsträckas bör en sådanregel möjligen kompletteras med en supplemeniärregel om tioårig preskription.En sådan ordning skulle bättre överensstämma med nuvarande ordning och väl låtasig inpassas i bankernas rutiner. Förbundet tar också upp frågan hur man bör bedömaden situationen då banken pågrand av betalningsförsummelse eller av andra skälinte medger föriängning utan ser sig nödsakad att aktualisera helabetalningsskyldigheten. Ofta kan en sådan fordran inle realiseras annat än efterlagsökning. 1 så fall löper givetvis preskriptionstiden från den dag bankeninleder det rättsliga förfarandet. I många fall leder en sådan åtgärd tillbetalning av förfallna belopp, varefter krediten enligt nuvarande bankpraxisföriängs och följer de ursprangliga villkoren. Det vore beklagligt om de nyapreskriptionsreglerna fick lill följd alt denna ordning bröts. mening bör ett avslående från all fullfölja ett rättsligt förfarandevara ulan betydelse i fråga om beräkning av preskriptionstid. En sådan åtgärdbör betraktas endast som ett temporärt avbrott i det normala skuldförhållandet. 5.2.3Fordringar på bank o. d. I del närmast föregående avsnittet har behandlatsvissa remissinstansers synpunkter på frågor som bl. a. rör bankernasverksamhet, nämligen bankernas utlåning. I detta avsnitt tas upp synpunkter påpreskriptionsbestäm-melsernas betydelse för bankernas inlåning. Som har nämnts anför bankinspektionenbetänkligheter mot all bestämmelserna i promemorieförslagel utan begränsninggörs tillämpliga på bankfordringar, dvs. på medel som innestår på bankräkning.Framför allt kan den treåriga preskriptionstiden från förfallodagen enliglinspektionens mening medföra nackdelar för insätlarna. Den föreslagnatreårstiden innebär ökade ölägenheter för insätlaren genom att han tvingas lillskärpt bevakning av all fordringen inle preskriberas och till oftareåterkommande åtgärder för atl förhindra preskription. kan denförkortade preskriptionstiden innebära ett ökat besvär för banken som medtätare tidsmellanrum kan utsättas för rättsliga krav. Bankerna lorde inle utanuttryckliga lagregler kunna åläggas alt iaktta en längre preskriptionstid änden i lagen angivna. Den i promemorian angivna möjligheten atl avtala omföriängd preskriptionslid kunde i och för sig tänkas som en lösning på deberörda problemen. Bortsett från att vissa oklarheter torde föreligga i frågaom vad som borde omfattas av ett sådant avtal torde ett sådant dock inte kunnaavtvingas bankerna. Med all sannolikhet skulle de dock inte utnyttja de nyabestämmelserna till sin förmån på insältarnas bekostnad. På grand av del anförda anser inspektionen att dennuvarande tioåriga preskriptionstiden inte bör förkortas när det gällerförfallna bankfordringar. Om inspektionens synpunkter på denna punkttillgodoses, nås den fördelen att ifrågavarande fordringar, vilkas volym äravsevärd, behandlas lika oavsett om de är förfallna lill betalning eller inle.Inspektionen förordar sålunda alt del i fråga om bankfordringar införsundanlagsbestämmelser med den angivna innebörden. Åven.föisäkiingsinspektlonen, ochföreiagaroiganisatloner-na anser all den föreslagna möjligheten att träffaavtal om föriängning av preskriptionstiden är otillräcklig när det gäller medelsom innestår på bankräkning. förordar all denföreslagna bestämmelsen om föriängningsavial ersätts med en positiv specialregeli ämnet. pekar, som har nämnts i avsnittet 5.2.1, på olikasituationer där de föreslagna bestämmelserna kan vara till nackdel förkonsumenter. Enligl verkets mening finns det bl. a. i fråga om bankfordringarskäl som lalar för att konsumenterna bör skyddas av en längre preskriptionstidän som föreslås i promemorian. Prop.1976/77:5 86 Flera remissinstanser diskuterar frågor som rörutgångspunkten för preskriptionstiderna enligt promemorieförslagel. Från någrahåll framförs kritik mot förslagel atl ta en fordrans förfallodag lillutgångspunkt för en treårig preskriptionstid. Andra remissinstanser är kritiskamol de beslämmelser som föreslås belräffande utgångspunkten förlioårspreskriplionen. understryker, som tidigarenämnts, atl del kan vara problematiskt att avgöra när en fordran förfaller tillbetalning. I vissa fall, t. ex. när det gäller fordringar som grundas påingrepp i annans rällssfär, torde man få räkna med all en fordran ansesförfallen redan i och med att den uppkommer. Även andra tidpunkter, utöver dendå anfordran eller krav sker, kan komma i fråga som förfallotid. Det kan därförvara osäkert vilken tidpunkt som rätisligen är avgörande för om en fordranskall anses förfallen. Följaktligen kan det vara ovisst för en borgenär närpreskriptionstiden börjar löpa. Den lid som borgenären har till sillförfogande för alt göra en fordran gällande kan då bli mycket kort. Även advokaisainfund, som avstyrker denföreslagna förkortningen av preskriptionstiden, anser att en fordransförfallodag kan vara svår att bestämma. Detsamma kan visseriigen gälla ocksåbeträffande lillkomstdagen. Eftersom förfallodagen bildar utgångspunkt förenså kort preskriptionstid som , är del dock nödvändigt att ganska exaktkunna bestämma förfallotiden. Vid en tioårig preskriptionstid blir det knappastlika nödvändigt atl kunna bestämma tillkomstdagen. Både köplagsutredningen och advokatsamfundetframför kritik mot den föreslagna bestämmelsen all preskriptionstiden, när enfordran skall anses förfallen på grand av gäldenärens försummelse ellerliknande förhållande, skall räknas från den dag borgenären gör förfallograndengällande. De anser att bestämmelsen, särskilt ullrycket "liknandeförhållande", är oklar lill sin innebörd. Den kritik som framförs beträffande utgångspunktenför den tioåriga preskriptionstiden tar framför allt sikte på den särskildabestämmelse som föreslås i fråga om villkorade fordringar. Fleraremissinstanser hävdar, som närmare skall behandlas i det följande, attbestämmelsen liksom de exempel på dess tillämpning som ges i promemorianinnebär betydande avvikelser från vad som gäller f n. uttalar att uttryckssätteti den ifrågavarande bestämmelsen synes för obestämt och kan leda tillsvårigheter i rättstillämpningen. De exempel på olika omständigheter som ges imotiven synes inte täckas av ordalagen i lagtexten, t. ex. kontraktsbrott,skadeeffekter på grund av underiåtenhet att handla, uppkommandeskador o. d. Eftersom inträffandel av en fördröjd skadeeffekt innefattas iuttrycket "atl viss omständighet inträffar", kan regeln dessutommedföra ett ansvar under Prop.1976/77:5 87 avsevärdlid för t. ex. byggmästare och konsulter saml vid produkt- och miljöskador etc.Del s. k. produktansvaret kan på grund av regeln komma att utsträckas tillvarans hela livslängd. Skadeslåndskommiltén framhåller att det i svenskrätt är tämligen ovisst vad som skall anses utgöra förfallotid förskadeståndsfordringar. Del innebär en väsentlig oklarhet alt denna fråga intehar behandlats i promemorian. I nordisk rättsvelenskaplig litteratur harskadeslåndsfordringar ibland ansetts förfallna lill betalning i och med allskadan har uppkommit, och denna uppfattning har också hävdats i 1957 årsbetänkande om fordringspreskriplion. Detta skulle innebära att enliglpromemorieförslagel treårspreskripiionen räknas från denna lidpunkt, om inteföriängning sker enligl särskilda regler. Kommittén utgör från altpromemorieförslagel har denna innebörd. anser atl vissa invändningarkan riktas mol att man skulle räkna ireårspreskription från den lidpunkt dåskadan uppkommer. När man har gjort gällande att en skadeståndsfordran böranses förfallen , har detta närmast varit i denskadelidandes intresse, eftersom det bl. a. skulle medföra att ränta börjarlöpa. Men en regel som tvingar den skadelidande att väcka talan redan inom treår från skadans uppkomst kan inte sällan leda till olämpliga eller obilligaresultat. A andra sidan synes inte heller den i räntelagen angivna tidpunkten,dvs. när ersättningskrav har framställts och vederböriig utredning lagts fram,lämplig som utgångspunkt för preskriptionsfristen, eftersom del många gångerkan vara oklart vilken utredning som skäligen kan begäras av borgenären. Den föreslagna bestämmelsen om villkoradefordringar medför i förening med förslagets övriga bestämmelser atl denskadeslåndsskyldige måste räkna med krav avsevärd tid efter det att enskadegörande handling har företagits. I särskild grad gäller detta närhandlingens effekt visar sig , som fallet kan vara t. ex. vid skadapå grand av kemiska ämnen. F. n. lär skadeståndskrav i sådana fali liksomannars preskriberas efter den skadeorsakande händelsen. Enligl förslagelskulle kraven kunna göras gällande hur sent som helst, inte bara vid skadatill sak och person utan även vid ren förmögenhetsskada, både i och utanförkontraktsförhållanden. Och även efter det skadan har uppkommit skullepreskriptionstiden kunna förlängas upp till . Kommittén anser att goda skäl i och för sig kananföras för alt den skadelidande särskilt vid personskada skulle varabibehållen vid sina ersätl-ningsmöjligheter också vid sent framträdande skador.De nuvarande reglerna är ingalunda tillfredsställande på denna punkt. Anser manalt ersättning bör utgå enligt skadeslåndsprinciper och inte exempelvis enliglen särskild försäkringsordning eller av statsmedel, är det emellertidofrånkomligt alt väga borgenärens intressen mol gäldenärens. Del framstår somett mycket överraskande inslag i en lagstiftning som syftar till en snabbareavveckling av fordringar atl en sådan väsentlig, delvis obegränsad, föriängningav pre- 1976/77:5 88 De konsekvenser som denna reglering skulle innebära bl. a. föroförsäkrade skadeståndsskyldiga och för ansvarsförsäkringsbolagensfondbildning har över huvud tagel inle berörts i promemorian. Problemen ärmycket komplicerade, något som bl. a. har kommit fram vid del pågående arbetetinom på en konvention rörande produktansvar. Enligt kommittén synes det av liknande skäl i höggrad tveksamt om promemorians ståndpunkt när det gäller omprövning avskadestånd enligl 5 kap. 5 § skadeståndslagen innebär en rimlig avvägningmellan parternas intressen. Förslagel medför också på denna punkt att denansvarige aldrig skulle kunna känna sig säker för nya krav. Konsekvenserna kanbli allvariiga t. ex. för en oförsäkrad skadeståndsansvarig som för atl fåsaken ur världen har gått med på att betala ett väl tilltaget engångsbelopp ochmånga år därefter utsätts för ett nytt krav på grand av samma skadefall. Manfår också räkna med risken atl ansvarsförsäkringsgivarna utnyttjar sinmöjlighet att genom speciella undanlagsklausuler frila sig från skyldighet atttäcka sådana sent framställda skadeståndsanspråk som svåriigen kan beräknas iförväg, någol som kan ställa de ansvariga ulan möjligheter lill försäkringsskyddi sådana fall. Kommittén ifrågasätter vidare om de föreslagnapreskriptionsreglerna är lämpade för sådant skadestånd i kontraktsförhållandensom inte avser personskada. Här talar inte lika vägande skäl för atl skyddaden skadelidande. Inte minst ter sig bestämmelserna säregna vid de talrikaavtalstyper där regler om specialpreskriplion saknas, t. ex. fastighetsköp,hyra av lös egendom, entreprenad, reparationsavial och andra uppdragsavtal. Mot bakgrand av det sagda anser kommittén altfrågan hur bestämmelserna om skadeståndspreskriplion lämpligen bör utformasbör bli föremål för särskild utredning. Om promemorieförslaget läggs till grandför lagstiftning vid den avsedda tidpunkten, finns del skäl alt genomsärskilda bestämmelser om skadeståndsfordringar t. v. behålla ungefär nuvaranderättsregler i denna del. En tänkbar provisorisk lösning vore atl föreskriva allfordran på skadestånd under alla omständigheter preskriberas senast tio årefter den skadeorsakande händelsen. Vidare skulle fordran på skadeståndundanias från bestämmelsen om föriängning av preskriptionstid. Även Svenska försäkringsbolags riksförbundavstyrker promemorieförslagel såvitt angår skadeståndsfordringar. uppfattning synes förslaget räkna med att skadeståndsfordringarendast kan bli föremål för långtidspreskription och att de normaltpreskriberas efter tillkomsten. Förbundet påpekar all del i denjuridiska litteraturen brakar hävdas atl skadeståndsfordringar i allmänhetförfaller som de uppkommer. Förbundet erinrar vidare om altdröjsmålsränla enligt den nya räntelagen utgår på skadeståndsfordringar sominle betalas efter det alt krav har framställts och skälig utredningförebragts. Om man definierar förfallotid Prop.1976/77:5 89 somden tid vid vilken gäldenären skall prestera för alt inga påföljder skallinträda, kan på visst sätt den i räntelagen angivna lidpunkten numera betecknassom skadeslåndsfordringens förfallotid. Lagtexten synes sålunda böraförtydligas för att resultatet skall bli det som förslaget uppenbariigen räknarmed. Förbundet diskuterar också förslagel alt fordran påersättning för en skada som inträffar skall ansestillkommen först när skadeeffekten uppstår. Delta skulle enligt förbundetinnebära ett i liden obegränsat ansvar för t. ex. produkt- och miljöskador,skador i konsull-och entreprenadverksamhet saml skador inom sjukvården. Förverksamheter där sådana "dröjande skador" har visat sig varafrekventa och typiska har försäkringsbolagen inom ansvarsförsäkringeninternationellt funnit alt man även när preskriptionen löper frånskadeorsakandel inte tillfredsställande kan behärska risken genom enavläckning enligl den s. k. orsakande-teorin, som innebär atl försäkringenläcker skador som har orsakals under försäkringsliden. Man har alltmer övergåttlill en avläckning enligl den s. k. uppläcktsteorin, som innebär altförsäkringen täcker skador som har upptäckts inom försäkringstiden. Produkt-och konsultansvarsförsäkring liksom den speciella miljöskadeförsäkring som ärunder utveckling meddelas i allmänhet enligt uppläcktsteorin. Skallskadeståndspreskription räknas från den tidpunkt då effekten av en skadegörandehandling inträder medför detta att en företagare måste upprätthålla och bekostaförsäkringsskydd inte bara för den lid då han bedriver verksamhel - samt förliden därefter tills preskription inträder - utan därutöver för denoöverskådliga framtid då skadeeffekter kan inträffa. Sker inte detta får enskadelidande inte någon be-lalningsansvarig atl vända sig mot om ett företagupphör. Enligt förbundet är det synneriigen intrikat attlösa preskriplionsfrågorna i samband med de "dröjande skadorna",vilkel inte minst arbetet inom angåendeproduktansvar visar. 1 del förslag som kommittén har lagt fram harpreskriptionstiden bestämts till från den dag då "the producer pulinto circulation the individual product which caused the damage". Idirektiv rörande harmonisering av lagstiftningen om produktansvar inomEG-länderna talas om en liknande utgångspunkt för preskriptionstiden. Vad beträlTar de uttalanden som i promemorian görsbeträffande preskriptionstidens beräkning i samband med omprövning avskadestånd enligt skadeståndslagen påpekar förbundet bl. a. att redanmöjligheten all utan tidsbegränsning framställa anspråk måste beaktas avförsäkringsbolagen när de gör avsättningar i ersätlningsreserven. Detta kanmedföra svårigheter och dessutom kostnader som ytterst drabbarförsäkringstagarna. Även företagarorganisationerna påpekar atlförslagel atl ett anspråk på grand av skadegörande handling skall ansestillkommet först när skadeeffekten uppstår inte överensstämmer medhittillsvarande tillämpning av 1976/77:5 90 civilrätlsligaprinciper på området. Detsamma gäller förslaget atl en fordran som grandar sigpå kontraktsbrolt skall anses tillkommen först när kon-Iraktsbrotlet sker.Enligt gällande rättsuppfattning hänförs en sådan fordrans tillkomst tilllidpunkten för avtalets ingående. Enligt den mening som framförs i promemorianskulle anspråk grundade på kontraktsbrott eller skadegörande handling varaoberörda av preskription innan konlraktsbroltet sker resp. skadeeffekteninträder. Detta skulle i fråga om vissa skadetyper innebära ett i tidenobegränsat ansvar. Del är dock svårt att föreställa sig all delta är åsyftat.Organisationerna anser atl de angivna förmenta bristerna i förslagel ellermotiven möjligen i viss mån kan avhjälpas genom alt lagtexten ändras så, atten fordran som är beroende av atl en viss omständighet inträffar skall ansesförfallen tidigast när detta sker. Införs en sådan bestämmelse, krävs enliglorganisationerna särskild uppmärksamhet på dess förhållande lill den ipromemorieförslaget intagna bestämmelsen att preskriptionstiden, när enfordran skall anses förfallen på grund av gäldenärens försummelse ellerliknande förhållande, skall räknas från den dag borgenären gör förfallogrundengällande. Enligl organisationerna är det knappast försvariigt eller ensmöjligt att göra någon skillnad i preskriplionshänseende mellan det fall altett anspråk grandas på en särskild förfalloklausul i ell avtal och det fall attallmänna regler om hävning och skadestånd i kontraktsförhållanden skalltillämpas. Ännu svårare synes det vara all som i promemorian hävda en skillnadmellan anspråk grundade på en förfalloklausul och anspråk grundade på envitesklausul. Organisationerna delar visseriigen uppfattningen att en fordransom lill följd av gäldenärens försummelse i förening med en förfalloklausul isin helhet har förfallit till betalning inte skall vara underkastadIreårspreskription, om borgenären överser med betalningsförsummelsen ochunderiåter atl kräva betalning i enlighet med förfalloklausulen. Det kanemellertid ifrågasättas, om det inle krävs en särskild bestämmelse härom. Ingetlär hindra att en borgenär uttryckligen förklarar att han inle gör en vissförfallogrund gällande, och i så fall kan fordringen inle heller ansesförfallen. En sådan viljeförklaring bör liksom andra viljeförklaringar kunnaske konkludent eller genom passivitet. Har borgenären ännu inle efter tre årgjort min av alt vilja ha betalt i enlighet med förfalloklausulen, måste hanväl anses ha avstått från att göra förfallogrunden gällande. Del innebär alltsåatl fordringen inte är förfallen. Införs emellertid en uttrycklig bestämmelsei detta avseende, synes del svårt att förklara varför andra kontraktsbrott inteskulle behöva åberopas för alt den därpå grundade fordringen skulle ansesförfallen. Organisationerna anser atl valet av förfallodagensom utgångspunkt för preskriptionstiden även på andra sätt leder till storosäkerhet, särskilt närdet gäller att avgöra vilka fordringarsom är förfallnaredan vid sin tillkomst och vilka som är förfallna först vid anfordran. a. skadeståndsfordringar, såväl utomobligaloriska sominomobligaloriska. De föreslagna principerna medför Prop.1976/77:5 91 dessutomden olägenheten att olika utgångspunkter för fristberäkningen kan komma atlgälla för skilda delar av ett skadeståndsanspråk. Även handelskatnmare påpekar all den ipromemorian uttryckta uppfattningen om när ett fordringsanspråk skall anses hakommit till i åtskilliga fall avviker från vad som anses gälla . Somexempel nämns fordran på grund av kontraktsbrott och ulomobligalorisktskadeståndsanspråk. Enligl handelskammarens mening är det mot bakgrund häravnödvändigt atl hela denna problematik belyses närmare under det fortsatta lagstiftningsarbetet.Målsättningen bör därvid vara att förhindra att denna betydelsefullafrågeställning kommer att bedömas på olika sätt inom skilda rättsområden. Flera remissinstanser uppmärksammar sambandetmellan preskriptions-besiämmelsemaoch särskilda reklamationsregler.Köplagsutredningen påpekar sålunda att reklamationsbestämmelserna i köplagenmedför atl många frågor om preskription inte aktualiseras, därför att en parthar föriorai sin talan redan genom underiåtenhet atl reklamera. Har säljaren underiåtit all leverera gods ochframställer köparen krav på leverans, kan det enligl köplagsutredningenifrågasättas om köparen skall kunna mötas av preskriptionsinvändning. Jusl pådenna punkt ärdockfrågansom regel av mindre betydelse, eftersom köparen enligt26 § köplagen måste reklamera för att vara bibehållen vid sin rätt att krävafullgörande. 1 detta sammanhang uttalar utredningen att det i fråga ompreskription av köpares anspråk inte finns anledning att göra skillnad mellanleveransavtal och köp av bestämt gods, en ståndpunkt som delas av , påpekar vidare atl, om tvistuppstår mellan säljare och köpare, t. ex. på grund av påstått dröjsmål frånsäljarens sida eller vid fel i godset, leder de föreslagna bestämmelserna tillolika preskriptionstider beroende på vilken påföljd som görs gällande. Om vidfel i godset köparen inle har betalt, kommer preskriptionstiden atl räknas fråndel säljaren framställer krav på betalning. Om återigen köparen har betalt ochhan efter hävning av köpet kräver det eriagda priset tillbaka, blirförfallodagen en annan.