prop · G003141 · 1976-12-31 00:00:00 — slaget tillskapas ett nytt slags tredskodom som skiljersig från institutets utformning och tillämpning vid tingsrätterna. Om förslagetgenomförs måste man räkna med att AD:s tredskodomar, som ju föregåtts av enviss prövning, blir prejudicerande för tredskodomsinstitutets tillämpning vidtingsrätt. Ett genomförande av förslaget måste därför föranleda att äventredskodomsinstitutet vid tingsrätt omarbetas. Om en sådan förändring överhuvud är påkallad bör den övervägas i ett annat och större sammanhang. Härtillkommer att tredskodomsinstitutet inte i något annat fall förekommer vid domstolsom utgör sista instans. säger sig inte ha något att erinra motatt AD ges möjlighet att meddela tredskodom. Det kan enligt verket också varalämpligt att domstolen får möjlighet att vägra meddela tredskodom i de situationersom anförts i promemorian. Däremot anser att tredskodom intefår vara av annat innehåll än vad käranden yrkat. Om domstolen vid meddelandeav tredskodom skall få jämka yrkade skadestånd, bör detta i vart fall kommatill tydligt uttryck i lagtexten. I så fall får dock domen inte karaktär avtredskodom. i förklarar sig inte ha haft tidatt fördjupa sig i förslagen på denna punkt. Fakulteten inskränker sig därförtill att påpeka att institutet tredskodom inte skulle behövas i AD om man valdeatt genomföra den ändringen av fommreglema, att alla mål mot oorganiseradarbetsgivare skall stämmas in till tingsrätt. SAF säger sig vara medveten omatt vissa fördelar är att vinna om tredskodom tillätes. Det är dock inte utanvidare säkert att fördelarna överväger nackdelarna. Ett särskilt skäl attställa tredskodomsförfarandet är den väntade allmänna översynen avrättegångsbalken. Skulle likväl redan nu öppnas möjlighet till tredskodom i AD,bör enligt SAF snävare gränser gälla beträffande utdömande av yrkadeskadeståndsbelopp än som anges i promemorian. Avvikelse bör inte endast ske näryrkandet är uppenbart ogrundat eller när yrkat belopp är uppenbart för högt motbakgrund av domstolens praxis. Avvikelse bör även göras när det över huvudframgår att ett yrkande avviker från beläst praxis i domstolen. LO pekar påatt möjligheterna att få tredskodom verkställd i de nordiska grannländerna ärbegränsade. Förslaget att bereda möjlighet förAD att avgöra även vissa där väckta tvister på handlingarna har också iallmänhet vunnit remissinstansernas gillande. Från flera håll hävdas dock attregeln härom bör utformas så, att det inte skall vara möjligt att mot partsbestridande avgöra mål på handlingama. Till de remissinstanser som framfördenna åsikt hör , juridiska fakulteten i ochSACO/SR. Även i det förslag till yttrandesom har överlämnats av juridiska fakulteten i uttalas att parterna börvara ense om skriftlig handläggning för att sådan skall få förekomma. SFOanser som redan fram- 1976/77:141 32 gåttatt förslaget är mindre tillfredsställande från organisationens och dessmedlemmars synpunkt, eftersom motparterna på arbetstagarsidan är representeradei AD medan SFO inte har att föreslå någon arbetsgivarledamot. Den muntligahandläggningsformen med dess större möjligheter för parterna att i detaljutveckla sin talan är därför särskilt värdefull för arbetsgivarsidan på SFO:sområde. SAV tar upp vissa effekter av förslagen ipromemorian på den offentliga sektoms förhållanden. Förslaget om överförandeav vissa mål till tingsrätt medför enligt verket att förfarandet i ärenden omavskedande blir ytterligare utdraget inom den offentliga sektorn. SAV ifrågasätterom detta kan vara lämpligt och om man inte i stället borde genom en särskildregel i tillse att nuvarande ordning för prövning av tvister om avskedandeenligt 11 kap. 1 § bibehålls. Genomförs en sådan tanke, bör motsvaranderegler för enhetlighetens skull införas även beträffande avskedande enligt 11kap. 2 § och beträffande avstängning enligt 13 kap. 1 § . Vidare bör enligtSAV bestämmelserna i 17 kap. 2 § om skyldighet att avgå med pension ändras,så att interimistiskt beslut om anställningens upphörande enligt 7 kap. 3 §får meddelas av domstolen redan från tidpunkt innan tjänstemannen nårpensionsålderns övre gräns. Försvarets civilförvaltning föreslår för sin del,mot bakgrund likaledes av problemen kring skyldighet att avgå med pension, attAD skall avgöra mål mellan arbetstagare, vars avlöningsförmåner fastställsunder medverkan av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer somkärande och staten i egenskap av arbetsgivare som svarande. pekar på samma problem. gör vissaanmärkningar av närmast lagteknisk natur till promemorians förslag om ändring i16 kap. 1 § . Slutligen tar några remissinstanser upp frågan omtingsrätternas behov av bättre resurser och bättre möjligheter att följa AD:spraxis, om ytterligare arbetstvister förs över till dem som första domstol.Stockholms tingsrätt betonar vikten av en snabb publicering av AD:s avgöranden.En annan åtgärd, som borde övervägas för att ge underrättsdomare ökad kännedomom AD:s praxis, är enligt tingsrätten att ge sådana domare som sysslar medarbetstvister möjlighet till adjungering i AD. Enligt tingsrätten bör deifrågasatta ändringarna i arbetstvistlagen med tanke på sommaruppehåll ochvikariesituation vid tingsrätterna träda i kraft först efter sommaren 1977.Sveriges domareförbund säger sig förutsätta att den arbetskraftsförstärkning,som reformen kommer att medföra behov av för åtminstone de störstatingsrätterna, tillförs dessa utan dröjsmål och vidare att erforderliginformation angående arbetsrättslig lagstiftning och praxis meddelas domarna itingsrätt. Prop.1976/77:141 33 Genom den reformering av rättegångsordningen på detarbetsrättsliga området, som genomfördes , vidgades AD:sverksamhetsområde avsevärt. Enligt lagen (1974: 371) om rättegången iarbetstvister (arbetstvistlagen) kan AD pröva tvister om kollektivavtal ochandra tvister rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare (arbetstvister).I tvister mellan arbetsgivare eller arbetsgivarorganisation, på ena sidan, ocharbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisation, på den andra, är ADförsta och enda domstol. I andra arbetstvister, dvs. i tvister därarbetstagaren inte är fackligt organiserad, är tingsrätt första domstol och ADfullföljdsinstans. Utvecklingen efter tillkomsten avarbetstvistlagen har visat ett mycket snabbt stegrat tillflöde av mål till AD.I departementspromemorian (Ds A 1977: 3) Åtgärder för att minskaarbetsdomstolens arbetsbörda har utvecklingen belysts med statistik fråndomstolen. Det framgår av denna att AD fick in mer än sex gånger såmånga mål som genomsnittet och mer än fyra gånger så många målsom den årliga genomsnittssiffran första år fram . Antalet inkomna mål var 350, Av uppgiftema i promemorian, och av detremissyttrande AD själv avgivit över denna, framgår att ökningen avmåltillströmningen inte kan väntas vara avslutad. Den fortgår och visar snarasten stigande tendens. Bland orsakerna till ökningen har tillkomsten avanställningsskyddslagen uppenbarligen varit den mest betydelsefulla. Avavsevärd betydelse för måltillströmningen har enligt AD också varit attdomstolen till skillnad mot förr som enda domstol behandlar lönetvister ochdylikt även utanför det kollektivavtalsreglerade området, under fömtsättningatt arbetstagaren är fackligt organiserad. Domstolen pekar i sittremissjrtt-rande också på att även sådana kategorier av mål som domstolen tidigarehade att behandla visar ökande siffror. Detta sägs sannoHkt åtminstone till enväsentlig del bero på en ökande benägenhet från de fackliga organisationemasoch deras medlemmars sida att bringa tvister till rättslig prövning närorganisationen eller medlemmen anser att annan tillfredsställande lösning påtvisten inte kan uppnås. AD menar däremot att det moment i rättegångsreformen sombestår i att domstolen har blivit fullföljdsinstans till tingsrättema hittillshar i relativt begränsad utsträckning påverkat måltillströmningen. Som redovisas i departementspromemorian har ADunder tillförts personalförstärkningar. Enytterligare ordförande tillträdde sin tjänst och domstolenfick en tredje ordförande . har också förstärktsvid skilda tillfällen. kan regelbundet hållas huvudförhandling tredagar mot tidigare högst en före den 1 juU 1974 3 1976/77. ochnormalt två därefter till och med . Trots dettaär det uppenbart att domstolen endast med mycket stora ansträngningar kanhålla någorlunda jämna steg med måltillströmningen. Den mycket höga arbetstaktsom tillämpas kan inte upprätthållas . ADbetonar själv i sitt yttrande att det finns ett uttalat behov såvälav att kunna ägna mera tid åt arbetet med målen som av att begränsaarbetsbördan. Därtill konuner att domstolen med den högt uppdrivna arbetstaktenär mycket sårbar vid tillfälliga störningar i arbetet på grund av sjukdom ellerHknande. Det är knappast möjligt att ännu med någon säkerhetsäga vilken betydelse för den fortsatta utvecklingen av måltillströmningen somikraftträdandet av MBL kommer att få. Starka skäl talar dock för att målantaletkommer att öka ytterligare och att ökningen kommer att bli betydande. Till enfortsatt ökning bidrar även andra omständigheter som har berörts idepartementspromemorian. AD menar för egen del, med betonande av att man intekan göra annat än en mycket allmän uppskattning, att måltillströmningen inomden kommer att öka med räknat åtminstone 150 mål. Riskenär enligt domstolen dock stor för att detta är en kraftig underskattning. Motden här redovisade bakgrunden är det enhgt min mening oundgängligt attåtgärder vidtas för att utan dröjsmål lätta AD:s arbetsbörda. Det tordepraktiskt taget råda enighet om att detta inte bör ske genom atttillämpningsområdet för arbetstvistlagen begränsas. Det finns inte något somsäger att sådana tvister har kommit att hänföras till den för arbetstvisterspeciella prövningsordningen enligt arbetstvistlagen som i stället hade borthandläggas helt inom det allmänna domstolsväsendet. AD betonar tvärtom självatt det för domstolens roll som prejudikatinstans har varit fruktbärande attfå möjlighet att verka över hela det ar-betsrättshga området. Likaledes saknasanledning att återuppta den tidigare diskuterade tanken att skjuta in hovrättsom andra instans mellan tingsrätt och AD. Det är också en allmänt utbredd uppfattning att manåtminstone tills vidare inte bör välja som lösning att öka antalet ledamöter iAD. Inte minst arbetsmarknadens parter har vid skilda tillfällen givit klart uttryckför denna mening. Den enda återstående möjligheten att på ett effektivt sättingripa för att lätta domstolens arbetsbörda synes, som också framgår avdepartementspromemorian och av den efterföljande diskussionen, vara att föraöver mål från AD som första domstol till tingsrätterna, med möjlighet förparterna att fullfölja talan hos AD. Det är visserligen inte möjligt att medsärskilt stor säkerhet avgöra hur stor effekt på antalet mål hos AD som skildatänkbara åtgärder av denna innebörd kan få. Vissa mål är betydligt svårare ochkräver mer arbete än andra. Överförs mål till tingsrättema kan den positivaeffekten härav för AD:s 1976/77:141 35 delkomma att åtminstone i viss mån motverkas av en ökande benägenhet hos partemaatt överklaga tingsrätternas domar. Även andra omständigheter gör det svårtatt säkert överbHcka verkningarna av ändringar i reglerna om fördelningen avmål mellan AD och tingsrätterna. Inte desto mindre synes det klart att man totaltsett kan nå inte oväsentliga effekter på den här antydda vägen. Stöd för denuppfattningen får man i vissa uppskattningar som har gjorts idepartementspromemorian och även i andra uppgifter som har framkommit underdiskussionen. Av de tänkbara altemativ som redovisas har man i promemorianstannat för två. Det ena innebär att medlem i arbetsgivar- eller arbetstagarorganisationensom inte har stöd av sin organisation hänvisas att väcka talan vid tingsrättsom första instans. Det andra går ut på att anspråk som framställs vidtingsrätt i form av ansökan om lagsökning eller betalningsföreläggande skallfärdigbehandlas av tingsrätten, även om anspråket visar sig vara tvistigt, istället för att som i sådant fall överlämnas till AD som arbetstagaren ärorganiserad i. Med dessa förslag kan man uppnå att åtskilliga från arbetsrättsligasynpunkter okomplicerade mål flyttas över till tingsrättema som förstainstans. Inte minst skulle en inte obetydlig del av anställningsskyddsmålenkomma att omfattas härav. En särskild gynnsam effekt skulle ligga däri attinte så få av de aktuella målen är svåmtredda och därför inte baraarbetskrävande utan också i och för sig föga lämpade för etteninstansförfarande. De här nämnda förslagen har mottagits väl tmderremissbehandlingen. De flesta remissinstanserna har funnit förslagen välfunnaoch väl ägnade att bidra till en inte obetydUg minskning av arbetsbelastningeni AD. Från flera håll och inte minst från AD:s egen sida har emellertidhävdats, att förslagen knappast kan beräknas få tillräcklig effekt. Ett djupareingrepp i de nu gällande fördelningsreglerna sägs vara nödvändigt om man villuppnå något mer än en snabbt övergående minskning av måltiUflödet till AD. Det ytterligare förslag som mot denna bakgmnd harförts fram går ut på att man skaU kombinera promemorians lösning med en regel, enligtvilken det i princip blir avgörande för AD:s behörighet som första domstol omtvisten rör anställningsförhållande som regleras av kollektivavtal eller om ivarje fall kollektivavtal gäller mellan de tvistande parterna. Till förmån förett sådant ytterligare steg talar att det skulle medföra att ännu fleranställningsskyddsmål förs över till tingsrättema, varigenom den målgmppensdominans hos AD skulle minska ytterligare. Även rent allmänt skulle förslagetkunna få en inte obetydlig effekt på antalet mål i AD som första domstol. Somsärskilda skäl för förslaget har i AD:s remissyttrande också åberopats att det,särskilt när tvisten galler anställningsskyddsfrågor men även på andra områden,finns på det kollektivavtalsreglerade området i mycket stor utsträckning 1976/77:141 36 bestämmelseri kollektivavtal som i större eller mindre utsträckning modifierar ochkompletterar lagens regler i sådana avseenden där detta är tillåtet. Väljer mankollektivavtalsbundenheten som kriterium, undviks de komplikationer som annarsskulle följa av att ett mål om tillämpning av lag kan innefatta tvistom tolkning eller tillämpning av bestämmelser av detta slag i kollektivavtal.Vidare kan det antas att förhandlingssystemet regelmässigt fungerar betydligtbättre på det kollektivavtalsreglerade området än utanför detta. Tvister fråndet icke kollektivavtalsreglerade området är också erfarenhetsmässigt sämreutredda och därmed mindre lämpade för ett eninstanssystem än tvister där förhandlingförekonmiit enligt förhandlingsordning i kollektivavtal. Mot bakgmnd bland annat av dessa synpunkter ochandra förslag som framförts från remissinstansemas sida anordnades i arbetsmarknadsdepartementetden en överläggning tUl vilken företrädare för de störreorganisationerna på arbetsmarknaden och andra av de hithörande frågorna berördahade inbjudits. Diskussionen gav vid handen att man på deflesta håll hyser sympati för tanken att, tillsammans med det i promemorianföreslagna kriteriet, låta kollektivavtalsbundenheten vara det avgörande förfördelningen av mål mellan AD som första instans och tingsrättema. Denmodifikationen ansågs dock böra göras, att man hänför till AD även mål rörandearbetstagare som visserligen inte själva tillhör organisation som slutitkollektivavtal men som sysselsätts i arbete på vilket arbetsgivaren tillämparkollektivavtal. För den lösningen ansågs föreningsrättsliga skäl tala. Jag har även för egen del kommit fram till att denhär antydda kombinationen av promemorians förslag och det ytterligareförslaget att anknyta till kollektivavtalsbundenheten har starka skäl för sig.Det är visserligen svårt att säga något alldeles bestämt om effekten av ensådan ändring i behörighetsreglerna, räknat i antalet mål hos AD. Mycketöverslagsmässigt skulle man dock kunna räkna med att de två förslagentillsammans skulle medföra en sänkning av det nuvarande målantalet hosdomstolen i storleksordningen . Mot den nu angivna bakgrunden föreslår jag denändringen av de nu gällande reglerna i 2 kap. 1 och 2 §§ arbetstvistlagen attAD får att som första domstol pröva enbart mål som stäms in av arbetsgivar-eller arbetstagarorganisation eller av arbetsgivare, som själv har slutitkollektivavtal, och enbart mål som antingen gäller tvist om kollektivavtaleller tvist om tillämpningen av MBL och mål som gäller arbetstvist i övrigt,under fömtsättning att partema står i kollektivavtalsförhållande till varandraeller att tvisten berör enskild arbetstagare som sysselsätts i arbete på vilketarbetsgivare tillämpar kollektivavtal som han är bunden av. Mål som stäms in avenskilda medlemmar i organisation, oorganiserade arbetsgivare utankollektivavtal eller av enskilda oorganiserade arbetsta- 1976/77:141 37 gareskulle med denna regel höra till tingsrätt. Detsamma skulle i princip gälla omarbetstvister i övrigt utanför kollektivavtalsförhållanden. Denna lösning av behörighetsfrågoma bör enligt minmening medföra ett antal följdändringar på andra håll i arbetstvistlagen,främst i syfte att säkerställa organisationernas hittillsvarande rätt attföreträda sina medlemmar i rättegång inför AD och att deltaga i rättegång tillsammansmed medlem såsom svarande. Vidare bör de ändrade behörighetsregler för AD somjag föreslår kombineras med en möjlighet för part, som har rätt att vända sigtill AD, att i stället välja tingsrätt som fomm. En sådan regel kan väntas fåbetydelse bland annat för vissa enklare typer av mål av indrivningskaraktäreller liknande från det kollektivavtalsreglerade området. Vid sidan av förslaget om ändrad fördelning av målmellan AD och tingsrättema har i departementspromemorian föreslagits ett antalvar för sig mindre ingripande åtgärder i det gemensamma syftet att förbättraarbetsläget i AD. Ett sådant förslag ror AD:s ledamotssammansättningoch går ut på en ökning av antalet ordinarie ledamöter med två. Förslaget harsin grund i att de två ämbetsmannaledamöter, som tjänstgör vid sidan av ordförandeoch vice ordförande, och de ledamöter som representerar de offentligaarbetsgivama har svårt att hinna med den för deras del omfattande tjänstgöringsom nödvändiggörs av att domstolen i det övervägande antalet fall sammanträderi s. k. allmän sammansättning. Jag finner det lämpligt att förslaget genomförspå det sätt som har angivits i promemorian. Domstolen bör alltså tillföras enytterligare ämbetsmannaledamot som avses i 3 kap. 2 § tredje stycket i lagenoch ytterUgare en representant för de offentliga arbetsgivarna. Den senareutökningen bör genomföras på det sättet att ochLandstingsförbundet får föreslå varsin ledamot i domstolen i stället för somhittills en gemensam ledamot. En utöknuig av antalet ordinarie ledamöter medtvå medför även att tre ersättare skall utses för var och en av de nyaordinarie ledamöterna. Den utökning av ledamotsantalet som jag nu harnämnt motiveras alltså av att vissa ledamotsgrupper om vardera två ledamöterhar svårt att hinna med tjänstgöringen. Övriga gmpper har inte haft samma svårigheter.Det föreligger därför enligt min mening inte skäl att i detta sammanhangöverväga ytterligare ändringar i domstolens sammansättning. I promemorian föreslås också jämkningar idomförhetsregleraa dels på det sättet att det görs möjligt för AD att i vissamål hålla huvudförhandling i en sammansättning bestående av ordförande jämteen företrädare för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan (den s. k.mindre sammansättningen), dels på det sättet att ordförande får rätt att underförberedelsen fatta vissa beslut varigenom mål skiljs från domstolen utan prövningi sak och vissa andra beslut. Båda dessa förslag är enligt min mening välägnade att underlätta arbetet i domstolen och att bereda behövligt störreutrymme för domstolens förhandlingar. Med en väl avvägd tillämpning firms detinte heller anledning till betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Även iden mindre sammansättningen representerar domstolen högst betydande erfarenhetav arbetsmarknadsförhållanden och av rättstillämpningen på det arbetsrättsligaområdet. I mål som reser rättsfrågor av betydelse, eller som i övrigt inteframstår som jämförelsevis okomplicerade, bör Uksom huvudförhandlinghållas med domstolen i den större sammansättningen. Liksom enUgt nu gällanderätt bör lagen dessutom innehålla en möjlighet för var och en av ledamöterna iden mindre sammansättningen att utverka hänskjutande av mål till den störresammansättningen. När det gäller ordförandes behörighet att träffavissa avgöranden har det under remissbehandlingen inte yppats olika meningarsåvitt gäller beslut av helt eller övervägande formell art. Dit räknar jag dåavskrivning av mål, stadfästande av förlikning och meddelande av dom överyrkande som har medgivits eller eftergivits. Enighet råder om att sådanaavgöranden bör få fattas av ordförande ensam. I fråga om promemorians förslagatt tredskodom skall kunna meddelas av ordförande vid muntlig förberedelse harförekommit en del kritik i några remissinstansers yttranden. Denna haremellertid närmast att göra med frågan om det överhuvud är lämpligt att tredskodomförekommer hos AD. Till denna fråga återkommer jag i det följande. Slutligenhar det från ett par håll satts i fråga om ordförande bör ha behörighet attavvisa mål resp. meddela beslut om kvarstad och skingringsförbud. Jag hyser förmin del inte några betänkligheter mot förslaget i dessa hänseenden. Det liggernära till att sådana beslut, som i tingsrätt kan fattas av ensamdomare, fårfattas av ordföranden även i AD. Hänsyn bör självfallet även i detta sammanhangtas till att AD är slutinstans. Detta sker emellertid genom den möjHghetordföranden har att hänskjuta mera svårbedömda beslut till domstolen i annansammansättning. Såvitt gäller avvisning bör det markeras i lagtexten, attordförande skall fatta beslut ensam enbart när det är uppenbart att avvisningskall ske. I promemorian föreslås som jag antydde ocksåatt AD skall beredas möjlighet att meddela tredskodom som påföljd för partsutevaro från sammanträde för muntlig förberedelse eller huvudförhandling. Förslagetbör främst ses mot bakgrund av att det numera förekommer hos AD åtskilliga målsom inte på något väsentUgt sätt skiljer sig från mål vid de allmännadomstolarna och i vilka tredskodom framstår som ett helt naturligt alternativnär part uteblir från förhandling. Särskilt i mål vilkas utgång är beroende aven kanske omfattande utredning rörande faktiska omständigheter kan det iblandte sig ganska främmande med 1976/77:141 39 denregel som har gällt för rättegången hos AD, nämligen att avgörandesker i sak utan hinder av att part uteblir från huvudförhandling. Visserligentorde de av mig föreslagna ändringarna i behörighetsreglerna förändra bilden iviss mån. Inte desto mindre finner jag det väl motiverat att tredskodom införssom ett påföljdsaltemativ vid sidan av de förekommande, när partuteblir från förhandling hos AD. bör tillämpas enligt deriktlinjer som dras upp i promemorian och som på det stora hela har lämnatsutan erinran av remissinstanserna. Jag ser för min del inte något oriktigteller främmande i att AD får möjlighet att, på grundval av en bedömning avtvistens art och omständigheterna i övrigt, avgöra om tredskodom skall komma ifråga. På denna punkt delar jag inte den kritiska uppfattning som har framförtsav en remissinstans. Tvärtom är det mot bakgmnd av att AD dömer både i mål avsärskild kollektivavtalsrättslig och annan arbetsrättslig färgning och i målav mindre betydelse från sådana synpunkter naturligt, att det läggs i domstolenshand att träffa ett val mellan tredskodom och avgörande i sak. Det är enligtmin mening också viktigt att domstolen får tillfälle att i sin fullasammansättning utforma rikthnjer för bedömningen på detta område. Tydligt äratt främst kollektivavtalstvister i egentlig mening och t. ex. mål om olovligstridsåtgärd inte skall komma i fråga för tredskodom.