prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Lederförfarandet inle lill sådant resultat, bör borgenären liksom annars få enettårig tilläggsfrist. Även i de fall specialpreskriplion kan avbrytasgenom gäldenärens erkännande anser jag att beräkningen av ny preskriptionslidi princip bör ske enligt de allmänna bestämmelserna. Del innebär alltså att nypreskriptionstid på tre resp. skall börja löpa för avbrottet. Verkan av preskription är givetvis även närpreskription sker enligt särskild bestämmelse att borgenären föriorar rättenatt kräva ut sin fordran. I den mån särskilda bestämmelser inte har meddelatsbör preskription även enligt specialförfaltningarna omfatta fordran på räntaoch annan lilläggsförpliktelse liksom fordran på grand av borgen. Vad jag harföresiagii om verkan av preskription i solidariska skuldförhållanden bör gällagenerellt, om inte annat har föreskrivits. Vidare är det klart alt en borgenärsom har panträtt eller retentionsrätt till säkerhet för sin fordran bör ha rättatt ta ut betalning ur säkerheten, även om fordringen preskriberas enligt enspecialförfattning. När det gäller rätten att använda en preskriberadfordran lill kvittning har särskilda bestämmelser meddelats för vissa områden.1 8 kap. 26 § och 12 kap. 61 § jordabalken föreskrivs att fordringsanspråk somgrandas på arrende- resp. hyresförhållande får åberopas kvittningsvis även omden föreskrivna tvååriga preskriptionstiden har gått tiil ända utan all talanhar väckts. Föratsättningen är dock alt huvudkravet grundas på arrende- resp.hyresförhållandet. 1 fall av detta slag där särskilda bestämmelser om kvittninghar meddelats bör det inte vara möjligt att fö till stånd en längre gåendekvittningsrätl med stöd av de allmänna preskriptionsbestämmelserna. Ärhuvudkravet fristående, bör det alltså inte vara möjligt atl kvittningsvisåberopa ett fordringsanspråk som grandas på arrende- resp. hyresförhållandeoch som inte har framställts inom den föreskrivna tvåårsliden. Vad i övrigt beträffar rätlen att använda enpreskriberad fordran till kvittning ligger det enligt min mening närmast tillhandsalt tillämpa de allmänna bestämmelserna, om inte särskilda regler omkvittning har meddelats i lag. Del bör emellertid beaktas atl förarbetena tillvissa specialpreskriptionsbe-slämmelser, som inte har några föreskrifter omkvittningsrätl, innehåller uttalanden på denna punkt. 1 förarbetena tillvarumärkeslagen (prop. 1960:167 s. 181) uttalas sålunda alt en preskriberadfordran på skadestånd för varumärkesintrång inte kan användas till kvittning. Prop.1976/77:5 190 malagen(prop. 1974:4 s. 226) uttalas på motsvarande sätt att en preskriberad fordranpå skadestånd för firmaintrång inte lorde kunna utnyttjas för kvittning. Dessauttalanden visar atl de allmänna bestämmelserna om kvittning av en preskriberadfordran inte ulan vidare kan tillämpas inom områden där särskildapreskriptionsbeslämmelser gäller. Frågan i vad mån kvittningsrätl föreliggerfår prövas från fall lill fall. Vad slutligen angår de tidigare föreslagnabestämmelserna om förbud mot avtal om alt fordran inte skall preskriberas m. m.och om inskränkning i rällen an träffa avtal om föriängning av preskriptionslidanser jag atl dessa bestämmelser i stor utsträckning bör kunna tillämpas äveninom områden där det finns särskilda preskriptionsbeslämmelser. Frågan i vad mån de allmännapreskriptionsbeslämmelsema i svensk rätt skall vara tillämpliga påfordringsförhållanden med anknytning till utländsk rätt har inie reglerats ipreskriptionsförordningen. Del har överiämnals ål domstolarna att i enlighetmed den internationella privaträttens regler avgöra i vad mån svensk ellerutländsk rätt skall tillämpas i sådana förhållanden. Den principiella utgångspunkten för deninternationella privaträttens regler är att ett rättsförhållande bör varaunderkastat lagen i del land där del har sin naturliga tyngdpunkt. Avgörandetav vilket lands lag som skall tillämpas i ett visst fall sker med utgångspunkti de olika anknytningsmomenten i rättsförhållandet, t. ex. parternasnationalitet eller domicil, avtalsorten och prestationsorten. Iavtalsförhållanden av dispositiv art anses parterna enligt svenskinternationell privaträtt ha rätt alt träffa avtal om vilkets lands lag somskall vara tillämplig på förhållandel. I en särskild lag (1964:528) omtillämplig lag belräffande internationella köp av lösa saker finns enuttrycklig bestämmelse om atl parterna vid sådana köp har rätt atl träffa avtalom att lagen i ell visst land skall tillämpas på köpet. Avtalsparter anses iprincip också ha rätt att genom en s. k. prorogationsklausul träffaöverenskommelse om var en eventuell tvist skall prövas. I viss utsträckninghar domstolarna i liksom i andra länder möjlighet alt avvisatillämpning av en utländsk rättsregel med hänvisning till ordre public, dvs. omregeln skulle medföra en rättstillämpning som är oförenlig med grunderna förrättsordningen i domstolslandet. Vid bedömningen av vilket lands rättsregler somskall tillämpas på frågor om preskription anses det på sina håll vara av storbetydelse om preskriptionsbestämmelserna betraktas som processrättsliga ellerej. Enligt den internationella privaträttens regler bedöms processrättsligafrågor i princip enligt lagen i del land där prövningen sker. I anglosachsiskrätt anses preskription vara ett processrättsligi institut. Delta medför altdomstolarna i bl. a. och tillämpar sitt eget lands lag på frågor ompreskription. Prop.1976/77:5 191 ävenom rätisförhållandet i övrigt bedöms enligl utländsk rätt. Enligt kontinentalrätt tillämpas däremot samma lag på frågor om preskription som pårättsförhållandet i övrigt. I svensk internationell privaträtt har man följtsamma princip, vilket belyses av rättsfallet NJA 1930 s. 692. Promemorian innehåller inte några bestämmelser omtillämplig lag i internationella förhållanden. Däremot föreslogs i 1957 årsbetänkande en särskild bestämmelse för sådana förhållanden. I motivenuttalades att det syntes motiverat att medge svenska domstolar möjlighet atlbedöma preskriptionsfrågor enligl svensk lag i den mån en tillämpning avutländsk lag skulle medföra en bedömning som mindre väl lät sig förena medlagen här i landet. I sådana fall då svensk lag föreskrev en kortarepreskriptionstid än den främmande lagen talade sålunda starka skäl för atttillämpa svensk lag i fråga om en gäldenär som under hela preskriptionstidenhade bott i . Det framhölls som naluriigt alt en gäldenär som bor iSverige inrättar sig efter svenska förhållanden och efter den här normalapreskriptionstidens utgång räknar med alt fordringen inte längre skall kunnagöras gällande. 1 enlighet härmed föreslogs i betänkandet för sådana fall då enfordran skulle bedömas enligl främmande rätt och enligt denna inle varpreskriberad atl frågan om preskription skulle bedömas enligl den föreslagnasvenska lagen, under föratsättning alt gäldenären hade haft sill hemvist elleruppehållit sig här i landet hela den tid som enligt lagförslaget krävdes förinträde av preskription. Under remissbehandlingen av betänkandekritiserade flera remissinstanser den föreslagna bestämmelsen, som ansågsinnebära ell betydande avsteg från internationellt privaträltsliga normer. Bl.a. framhölls atl bestämmelsen medgav lillämpning av svensk lag i störteomfattning än som kunde anses rimligt av hänsyn lill borgenären, som i deåsyftade fallen inrättade sig efter bestämmelserna inte i den svenska utan iden främmande lagen. Otvivelaktigt kan det göras gällande atl detuppslår ett ökat behov av uttryckliga bestämmelser om vilket lands lag somskall tillämpas på frågor om preskription av fordringar med internationellanknytning, om den allmänna preskriptionstiden i svensk rätt förkortas. Blirpreskriptionstiden avsevärt kortare i än i andra länder, kan dettaleda till att avtalsparter kommer överens om att frågor om preskription skallbedömas enligt lagen i någol annat land. För att undvika sådana effekter kandet le sig motiverat att införa särskilda bestämmelser ompreskriptionsreglernas tillämplighet i internationella förhållanden. Emellertid torde de beslämmelser som jag harförordat i det föregående inte medföra att skillnaden mellan svensk rättspreskriptionsregler och preskriplionsbeslämmelserna i andra länder blirsärskilt framträdande. Även i de länder som har en lång allmän preskriptionstidfinns det som regel beslämmelser om kortare preskriptionstid för vissa typer avfordringar. Vad beträffar den typ av avtal som kanske är vanligast iinternationella för- Prop.1976/77:5 192 hållanden,nämligen köp av lös egendom, kan erinras om atl den tidigare nämndaFN-konvenlionen om preskription i internationella köpförhållanden föreskriveren preskriptionstid . Vidare är preskriptionstiden för köp av lös egendomenligt dansk och norsk rätt normall fem resp. , om inte skuldebrev e. d.har utfärdats eller fordringen har fastställts genom dom. Även bortsett från alt det också i andra länderfinns beslämmelser om kortare preskriptionstid för vissa fordringar finns delenligt min mening inle anledning alt befara all införandet av de föreslagnabestämmelsema om korttidspreskriplion i svensk rätt skall leda till altavtalsparter i internationella förhållanden i nämnvärd utsträckning kommeröverens om att frågor om preskription skall bedömas enligl lagen i något annatland. I praktiken torde avtalsparter vid avtalets ingående inte ägna någonstörre uppmärksamhet åt frågor om preskription. Om de verkligen gör detta ochär angelägna om att preskriptionstiden inte skall vara alltför kort, lorde denormall upprätta skriftligt avtal. Om så sker torde också parternas primärarättigheter och skyldigheter anges i avtalet. Är det fråga om t. ex. köp av lösegendom innebär detta att säljaren skriftligen utfäster sig att levereraegendomen och köparen att betala köpeskillingen. Men genom att avtalet på detsättet ges skriftlig form blir preskriptionstiden enligt de av mig förordadebestämmelserna , om det inte är fråga om konsumentköp e. d. Så snart enfordran grundar sig på skriftligt fordringsbevis blir det alltså i allmänhetonödigt alt avtala om all rättsordningen i något annat land skall varatillämplig för atl undvika korttidspreskriplion. Inle heller i övrigt lorde de föreslagnabestämmelserna om preskription medföra någon nämnvärd risk för alt parter iinternationella avtalsförhållanden träffar överenskommelse om all utländsk lagskall tillämpas. Vad beträffar formerna för preskriptionsavbrolt gäller redannu i ett flertal länder att preskription i princip kan avbrytas endasl genomgäldenärens erkännande eller genom processuella åtgärder från borgenärens sida.Delsamma gäller enligl . Påpekas bör alt möjligheterna att med bindandeverkan träffa avtal om att utländsk rätt skall vara tilliimplig på etträttsförhållande begränsas genom de tvingande beslämmelser som föreslås bliinförda i den nya preskripiionslagen. Dessa bestämmelser innebär bl. a. atlavtal att fordran inte skall preskriberas eller att preskription skall kunnaavbrytas på annat sätt än som föreskrivs i lagen skall vara ogiltigt. Vidareskall avtal om förlängning av preskriptionstid med vissa undantag vara giltigtendast om det har ingålts efter fordringens lillkomsl. Ett sådant avtal skallockså få gälla endasl för begränsad tid. De angivna bestämmelserna kommeratt medföra enbegränsning av rätten att träffa avtal om preskriptionsfrågor även när detgäller fordringsförhäl-landen med internationell anknytning. Om ettriiitsförhållande i övrigt är underkastat svensk rätt, bör det givetvis intevara tillåtet att kringgå de Prop.1976/77:5 193 tvingandebestämmelserna genom all avtala att frågorom preskription skall bedömas enligtlagen i eti annai land som har andra reglerom preskriplion. Lika litet bör detvara tillåtet att avtala att ett rättsförhållande i sin helhet skall bedömasenligl utländsk rätt för atl på det sättet kringgå de svenskapreskriplionsbeslämmelserna. Avtal av del angivna slaget bör kunna frånkännasrättslig verkan i preskriptionshänseende inle bara i sådana fall då del äruppenbart att rättsförhållandet utan en hänvisning till utländsk rätt skullebedömas enligt svensk rätt. Även om ett rättsförhållande har en viss anknytninglill något annat land kan ett sådant avtal komma i strid med de tvingandepreskriplionsbeslämmelserna, om väsentliga anknytningsmoment lalar för attsvensk rätt skall vara tillämplig. Om däremot rätts-förhållandel har en meraavsevärd anknytning till ett främmande land, bör del finnas möjlighet för avtalsparternaalt träffa överenskommelse om alt rättsförhållandet skall vara underkastat detfrämmande landets rätt även i fråga om preskriplion. Av det anförda framgår all bedömningen av frågan omdet skall vara tillåtet all genom avtal föreskriva avvikelser från de tvingandebestämmelserna i preskriptionslagen måste ske med hänsyn till omständigheternai det enskilda fallet. Hithörande spörsmål får bedömas med ledning av deprinciper som har utvecklats i den internationella privaträtten. Mot bakgrund av det anförda anser jag att del inlefinns behov av någon särskild regel om de svenska preskriptionsbestämmelsernastillämplighet i internationella förhållanden. Under remissbehandlingen av promemorian har någraremissinstanser tagit upp frågan om preskriptionsavbrott skall kunna ske genomatt rättslig åtgärd vidtas i utlandet. Några bestämmelser härom finns inte ipreskriptionsförordningen. Däremot finns i växel- och checklagarna vissabestämmelser om verkan i preskriptionshänseende av att rättslig åtgärd vidtasi ell annat land. 1 71 § andra stycket växellagen (1932:130) föreskrivs sålundaatt preskriplion avbryts genom atl växelfordran anhängiggörs vid domstol ifrämmande stat, om gäldenären har hemvist i den staten eller utan invändningmot domstolens behörighet inställer sig i målet eller personligen har erhållitdel av stämningen. Även bevakning i konkurs eller anmälan i ackordsförhandlingutan konkurs i främmande stat medför preskriptionsavbrott, om gäldenären harhemvist i den främmande staten. Preskription kan också avbrytas genom attväxelfordran åberopas till kvittning vid utländsk domstol. Motsvarandebestämmelser finns i 53 § andra stycket check-lagen (1932:131). 1 betänkande diskuterades frågan om verkanav att rättslig åtgärd vidtas i utlandet. a. övervägdes en regel sominnebar att anhängiggörande av talan i annat nordiskt land alltid skulle gällasom preskriptionsavbrolt i . Eftersom en dom i tvistemål meddelad i ettannat nordiskt land i allmänhet blir gällande i ansågs det ganskasjälvklart att anhängiggörande av talan skulle ha samma verkan som domen.Däremot ansågs 1976/77:5 194 deltveksamt om en sådan regel kunde uividgas lill att gälla åtgärder som vidtogs iandra länder, vilkas domar inte blev gällande i . 1 och för sig skulle del kunna tänkas allbeträffande rättsliga åtgärder i utlandet tillämpa den principen att åtgärdentillerkändes preskriptionsavbrytande verkan bara om den kunde leda till en domeller liknande avgörande som är gällande i . En sådan regel kan sägasöverensstämma med de principer som ligger lill grand för de tidigare förordadereglema om preskriptionsavbrott här i landet. Mot regeln lalar emellertid atlåtgärder som vidtas i utlandet i så fall ganska sällan skulle leda lillpreskriptions-avbrott. Svensk rätt intar nämligen en restriktiv hållning tilldomar och andra rättsliga avgöranden som har meddelats i utlandet. Visseriigenär tvistemålsdomar som meddelas i de andra nordiska länderna som regel gällandei . Men domstolsavgöranden som meddelas i andra länder tillerkännsendast i mycket begränsad utsträckning rättskraft här i landet. ärdet med tanke på den ökade röriigheten över gränserna och den betydandeomfattningen av internationella avtalsförhållanden önskvärt att det finns någolså när goda möjligheter att vidta preskriptionsavbrytande åtgärder utomlands. Ettpraktiskt behov av atl kunna avbryta preskription i utlandet föreligger framförallt om gäldenären är bosall utomlands. När så är fallet har borgenären oftainte någon annan möjlighet att avbryta preskriplion än all väcka talan motgäldenären i det land där denne är bosatt. Frågan huravida preskriptionsavbrolthar skett lorde visseriigen i sådana fall mera sällan komma under bedömning avsvensk domstol, eftersom de ytteriigare åtgärder som behövs för att borgenärenskall få betalt för sin fordran i allmänhet vidtas i samma land. Om emellertidborgenären inte får ut sin fordran och del i ett senare skede, t. ex. sedangäldenären har flyttal till , finns anledning att la ställning till ompreskriplion har skell enligl svensk rätt, är del enligt min mening naluriigtatl den rättsliga åtgärden tillerkänns preskriptionsavbrytande verkan trots har vidtagits i ett annat land. Skäl finns alltså atl låta rättslig åtgärdi utlandet få preskriptionsavbrytande verkan, om gäldenären har hemvist i denfrämmande staten. Även andra fall kan tänkas då rättslig åtgärd i annat landbör kunna medföra preskriptionsavbrott, t. ex. om gäldenären har egendom i delandra landet ulan alt vara bosalt där eller om gäldenären är en juridisk personsom har filial i landet. Saken kan lämpligen uttryckas så. alt rättslig åtgärdi utlandet bör medföra preskriptionsavbrott om det med hänsyn till gäldenärensförhållanden och omständigheterna i övrigi föreligger skälig anledning atl åtgärdenvidtas i den främmande slaten. Jag förordar all en beslämmelse med dettainnehåll förs in i preskriptionslagen. När det gäller frågan vilka slags rättsligaåtgärder i utlandet som sålunda skall tillerkännas preskriptionsavbrytandeverkan bör utgångspunkten vara att sådana åtgärder som medförpreskriptionsavbrolt när de vidtas i ges samma verkan, om de vidtas iutlandet. Preskripiionsavbrotl bör alltså kunna komma till stånd inte baragenom att borgenären väcker talan i vanlig Prop.1976/77:5 195 civilprocessulan också genom alt han inleder annat rättsligt förfarande som är ägnat altleda till ett bindande avgörande beträffande fordringen. Även ansökan omverkställighet, kviltningsinvändning, konkursansökan och bevakning i konkursbör tillerkännas preskriptionsavbrytande verkan. Med hänsyn lill att deåtgärder som medför preskriptionsavbrolt enligt den föreslagnapreskriptionslagen inte alltid har någon direkt motsvarighet i andra länderanser jag att uttrycket rättslig åtgärd bör tolkas ganska fritt. Även om en iutlandet vidtagen åtgärd inle direkt kan hänföras till något av de fall somnämns i preskripiionslagen, bör del alltså vara möjligt all tillerkännaåtgärden preskriptionsavbrytande verkan. Vad jag har anfört om verkan av rättslig åtgärd iutlandet är tillämpligt endast när fråga om preskription skall bedömas enligtsvensk rätt. Om en svensk domstol skall pröva ett rättsförhållande enligt lageni någol annat land, bör frågan om den preskriptionsavbrytande verkan av enåtgärd som har vidtagits i utlandet i regel bedömas enligt samma lag. Endast omnågon bestämmelse i den tillämpliga utländska rättsordningen skulle strida molsvensk ordre public, kan del komma i fråga att göra avsteg från denna princip. 6.9Ikraftträdande m. m. 1 promemorian föreslås att den nya lagstiftningenskall träda i kraft . De nya bestämmelserna skall enligtpromemorieförslaget vara tillämpliga även på fordran som har kommit till föreikraftträdandet, under föratsättning att preskription inte har inträttdessförinnan enligt äldre lag. Sådan fordran skall dock preskriberas tidigastden , om inte preskription skulle ha inträtt ävenenligt tidigare gällande bestämmelser. Som en ytterligare övergångsbestämmelse föreskrivsi promemorieförslagel atl en preskriptionsavbrytande åtgärd som föreikraftträdandet har vidtagits enligt äldre lag skall ha verkan även därefter,även om åtgärden inte skulle ha medfört preskriptionsavbrott enligt de nyabestämmelserna. Remissinstanserna har i allmänhet godtagit deföreslagna ikraftträdande-och övergångsbestämmelserna. Från något håll påtalasdock all övergångsbestämmelserna kan medföra vissa olägenheter för bankerna ifråga om fordringar på grand av borgen. För egen del föreslår jag att den nyalagstiftningen skall träda i kraft . För att inte verkningarnaav äldre bestämmelser skall bestå anser jag att de nyabestämmelserna bör tillämpas också på fordringar som har kommit till föreikraftträdandet, under förutsättning atl preskription inte har inträtt dessförinnanenligt äldre bestämmelser. Till följd härav kommer de nya bestämmelserna imånga fall att medföra en förkortning av preskriptionstiden för fordringar somhar kommit till före ikraftträdandet. Resultatet skulle kunna bli att en sådanfordran preskriberas i och med ikraftträdandet, även om återstod avden tioåriga preskriptionstid som gäller f. n. Föratt inte borgenärenoförskyllt skall åsamkas Prop.1976/77:5 196 rättsföriusternär den nya lagstiftningen träder i kraft bör därför, som har föreslagits ipromemorian, föreskrivas en viss övergångstid under vilken den som harförvärvat en fordran före ikraftträdandet har möjlighet atl kräva ut fordringeneller vidta preskriptionsavbrytande åtgärd. Jag föreslår därför att en fordransom har kommit till före ikraftträdandet skall preskriberas tidigast den 1juli 1980, om inte preskription skulle ha inträtt även enligttidigare gällande bestämmelser. Som påpekas i promemorian kan också de nyabestämmelsema om preskriptionsavbrolt, om de utan inskränkning skall tillämpasbeträffande äldre fordringar, medföra rättsföriuster för en borgenär som harvidtagit en preskriptionsavbrytande åtgärd enligt de äldre bestämmelserna.Detta hänger framför allt samman med att en erinran inte längre skalltillerkännas preskriptionsavbrytande verkan. Om en åtgärd som har medförtpreskriptionsavbrott enligt äldre bestämmelser har vidtagits föreikraftträdandet, bör därför verkningarna härav bestå även därefter. Verkan avpreskriptionsavbrolt enligt nu gällande rätt är, i motsats till vad somföreslås gälla enligt de nya bestämmelserna, alltid att en ny preskriptionstidbörjar löpa. Även om den preskriptionsavbrytande åtgärden inte skulle hamedfört preskriptionsavbrolt enligl de nya reglerna, bör således nypreskriptionslid börja räknas. Preskriptionstidens längd bör dock bestämmasenligl de nya reglerna, inklusive den berörda övergångsbestämmelsen omföriängning av preskriptionstiden i vissa fall. De invändningar som under remissbehandlingen harframförts mot övergångsbestämmelserna hänger samman med attpreskriptionstidens längd skall bestämmas enligt de nya bestämmelsema även närpreskriptionsavbrott före ikraftträdandet har skett enligt äldre lag. Depåstådda olägenheterna gäller sådana fordringar på grund av borgen som ärförfallna till betalning och därför enligt promemorieförslaget skulle varaunderkastade en treårig preskriptionslid. Med den av mig föreslagna ordningenuppkommer emellertid knappast några sådana ölägenheter. Fordringar på grand avborgen grundar sig nämligen så gott som alllid på skriftligt fordringsbevis,vilket medför att preskriptionstiden även enligt de nya bestämmelserna normaltblir . 1 enlighet med det anförda har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 2 lag om ändring i förordningen (1862:10 s. 1) om tioårig preskriptionoch om kallelse å okända borgenärer, 3 lag om ändring i , 4 lag om ändring i förordningen angående vissa omständigheteruti lagsöknings- och utmätningsmål, 5lag om upphävande av lagen (1946:843) om lid för framställande av an- Prop.1976/77:5 197 språkmot löftesman enligt 4 ;:; förordningen angående vissaomständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 6 lag om ändring i lagen (1927:56) om giilds betalning genom penningarsnedsättande i allmänt förvar, 7 lag om ändring i lagen (1942:263) om preskription av riiit lill medelsom innestå hos offentlig myndighet, 8 lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissa bestämmelserom elektriska anläggningar, 9 lag om ändring i vattenlagen (1918:523), 10 lag om ändring i lagen (1931:152) med vissabeslämmelser mot illojal konkurrens, 11 lagom ändring i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter. Förslaget under 8 har upprättats i samråd med chefen för industride partementet. Lagförslaget är uppdelat på sex huvudavdelningar.