prop · G003137 · 1976-12-31 00:00:00 — I detta sammanhang må först återges ett uttalande iremissprotokollet (s. 17 f.): "Gränsdragningen blir i princip enavtalstolkningsfråga som den rättstillämpande instansen ytterst får lösa medledning av vad som uttryckligen sagts i avtalet och, där det inte räcker, avrättspolitiska och andra skälighetssynpunkler. Närmare kan man enligtexpertgruppens mening knappast komma när det gäller att göra en allmänbedömning av problemet på förhand." Departementschefen har ställt sig bakom dettauttalande av expertgruppen. Visserligen innehåller remissprotokollet i sammaämne andra uttalanden, vilka synes uttrycka andra ståndpunkter (s. 15 och 17).Med hänsyn till expertgruppens och departementschefens fortsatta behandling avämnet kan det emellertid inte råda något tvivel om att det är det här citeradeuttalandet som är det representativa. Denna behandling genomsyras nämligen avjust inställningen, att utrymmet för att säga någonting genereUt är ringa,eftersom det gäller en tolkning av medbestämmandeavtal som inte kan görasförrän man har ett givet avtal framför sig. Den fråga det här gäller kan formuleras på olikasätt, beroende av på vilket stadium den aktualiseras. Redan när enarbetstagarpart utformar det förslag till medbestämmandeavtal som han avser attframlägga för motparten i avtalsförhandlingar måste han söka göra klart försig, i vad månförslagets innehåll är sådant att brott mot ett avtal i enlighet med förslagetskulle kunna föranleda skadestånd för arbetsgivaren. Därvid måste han givetvistolka sitt eget förslag i den meningen, att han preciserar vad det är hanåsyftar. Om han därvid skulle säga sig, att han inte åsyftar något annat än somgår att genomdriva med lagliga medel, torde han snart finna att han rört sig ien cirkel. Vad han viU veta är, vad som går att genomdriva med lagliga medel,och därvid hjälper honom ingen avtalstolkning. På motsvarande sätt ter sigarbetsgivarsidans bedömning av ett framlagt avtalsförslag. För den händelse arbetsgivarparten inte viUacceptera motpartens avtalsförslag, kan så fråga uppkomma, humvidaarbetstagarsidan skall tillgripa stridsåtgärd. Därvid inställer sig detallvarliga spörsmålet, om stridsåtgärden blir lovlig. Åtminstone såvitt gällerden s. k. kvarlevande stridsrätlen (jfr PM s. 53) och troligen även eljest(se prop. 1975/76: 105 Bil. 1 s. 472, jfr dock s. 526 f) torde åtgärdenslovlighet slå och falla med lagligheten av den klausul för vilken man går tillstrid. Redan av det anförda torde otvetydigt framgå, attdet aktuella problemet ingalunda är en fråga om avtalstolkning. Det är enfråga om avtalsfrihetens gränser. Givetvis kan inte parter med laga verkanavtala om vad de med laga verkan får avtala om. När etl avtal träffas, kan det självfallet bliaktuellt att tolka avtalet, bland annat för att se om det håller sig inommedgivna gränser för avtalsfriheten. Därvid är det rimligt att, såvitt dessordalydelse och parternas avsikter vid avtalsförhandlingarna medger det, geavtalet en tolkning som innebär att det inte överskrider gränserna föravtalsfriheten. Men i fråga om fastställandet av dessa gränser kan man aldrigkomma någon vart genom att tolka avtal. Vad ett avtal går ut på är en sak, vaddet med laga verkan får gå ut på är en annan; medan det förra är en fråga omtolkning av avtalet, är det senare ett spörsmål att besvara friståendedärifrån. Genom att sammanställa resultaten av de två operationerna får mansvaret på frågan, i vad mån ett konkret avtal är giltigt eller m. a. o. kanupprätthåUas med skadestånd för avtalsbrott. Det är enligt lagrådets mening viktigt attfasthålla det nu utvecklade förhållandet mellan avtalstolkning och rättsliggränsdragning. Om man inte gör det, kan man nämligen förledas att tro, att dethär är fråga om någonting som måste bedömas i efterhand enligt varje träffatavtal. Därmed övervältrar man problemen på i första hand avtalsslutande parteroch i andra hand rättstillämpande myndigheter, medan det i själva verket ärlagstiftarens sak att utstaka gränserna så, att både avtalsslutande parter ochrättstillämpande myndigheter erbjuds rimlig vägledning. V. RemissprotokoUet ger i och för sig knappastonaturligt mot den angivna bakgrunden ytterst knapphändig upplysning närdet gäller hållpunkter för bedömning av frågan, var gränserna för avtalsfrihe- Prop.1976/77:137 94 teni förevarande hänseende går. Det ger därvidlag intet utöver vad som redanantytts i lagrådsremissen angående MBL. De enda gränser som förevarandelagrådsremiss ger uttryck åt är att "medbestämmandeavtal inte kan träffaseller upprätthållas i den mån de skulle innebära hinder för arbetsgivaren atträtta sig efter tvingande lag eller offentlig myndighets beslut" (s. 15).Lagrådet har fullt klart för sig, att uppgiften att söka närmare precisera häraktuella gränser för avtalsfriheten är svår. Det oaktat anser sig lagrådet haanledning att i det närmast följande antyda några hänseenden, i vilka en merapreciserad gränsdragning från lagstiftarens sida bör kunna krävas. Därvid må uppmärksamheten först ägnas åtgrundsatsen, att arbetsgivare inte skall kunna genom medbestämmandeavtalförmås att handla i strid mot tvingande lag. Samma grundsats kan ocksåuttryckas så, att arbetsgivare inte skall kunna ådömas skadestånd föravtalsbrott om hans handlande varit påkallat för att iakttaga tvingande lag.För en del tänkbara situationer torde den sålunda uttryckta gränsen vara klarnog. Belräffande ett flertal praktiskt betydelsefuUa typfall synes emeUertid enprecisering önskvärd. Detta kan illustreras av följande exempel. Låt ossantaga, att arbetstagarsidan i ett medbestämmandeavtal har tiUerkänts vetorättmot företagsnedläggning. Vi tänker oss vidare, att arbetsgivaren motarbetstagarsidans veto nedlägger företaget under påstående att nedläggning ärnödvändig för att de anställdas källskatter skall kunna betalas och för attarbetsgivaren skall undgå ansvar för brott mot uppbördslagen. Efter nedläggningenblir källskatterna rätteligen betalda. Arbetstagarsidan gör nu gällande, attdetta hade kunnat ske, även om driften fortsatts, och att arbetsgivaren därförinte kan undgå skadestånd för kollektivavtalsbrott. Man ställs här införfrågan, humvida arbetsgivaren för det fall att bevisbördan inte skall ansesåvila arbetstagarsidan måste för att rättfärdiga sitt handlande visa attkällskatterna inte hade kunnat inbetalas om driften fortsatts. Eller är det förfrihet från skadestånd tillräckligt att situationen med fog kunnat bedömas så,att nedläggning var påkallad för att källskatterna skulle kunna rätteligeninbetalas? Motsvarande problem kan aktualiseras av exempelvis bestämmelsernaom straff för gäldenärsbrott. Det må framhållas, att skyldigheten att inbetalakällskatt eller att eljest tillvarataga borgenärers intressen kan aktualiserade nu behandlade frågorna i långt mindre dramatiska sammanhang änförelagsnedläggelse. I lägen, där ett företags ekonomiska ställning är svag,kan sådana skyldigheter tvinga företaget till att aUmänt skära ner sinautgifter, och detta kan då självfallet inträffa även inom områden, där detenligt medbestämmandeavtal tUlkommer arbetstagarsidan att fatta beslut. 1 Det må här framhållas, att remissprotokoUetuppenbarligen använder uttrycket "tvingande lag" med syftning påalla bestämmelser vilka föreskriver visst handlande som obligatoriskt. 1976/77:137 95 Expertgruppen synes mena, att arbetsgivaren isituationer av denna typ skall ha ett rimligt manövemtrymme inom vilketskadestånd icke kan ifrågakomma. Gmppen uttalar nämligen (PM s. 57), att detstraffansvar, som enligt 11 kap. 3 § vilar på företagsledningarna,uppenbarligen bör innebära att ledningen för ett företag som be-fiimer sig iekonomiska svårigheter måste ha kvar ett handlingsutrymme och, om skälen ärtillräckligt starka, kuima besluta om driftsinskränkning eller nedläggning.Lagrådet delar expertgruppens mening i denna del. Lagrådet vill framhålla, att vad nu sagtsbeträffande tvingande lag har motsvarande tUlämpning i fråga om myndighetsbeslut. 1 förarbetena till MBL talas också omarbetsgivarens rättsliga ansvar gentemot tredje man. I lagrådsremissensspecialmotivering till 3 § angavs, att en förutsättning förmedbestämmandeavtal i aktiebolag är att medbestämmanderätten utformas så, attfrågan om det rättsUga ansvaret mot tredje man blir löst (prop. 1 s. 332).I departementschefens anförande med anledning av lagrådets yttrande försågsuttalandet med reservationen, att arbetsgivare inte skall ha möjlighet attgenom avtal med tredje man inskränka en medbestämmanderätt som redan tillförsäkratshans arbetstagare eller deras företrädare (prop. 1 s. 530, jfr s. 479). Iexpertpromemorian anförs såsom en tolkning av departementschefens nyssomnämnda uttalanden att en förutsättning för arbetsgivarens rätt att utanpåföljd återta beslutandet för att uppfylla avtalsförpliktelse gentemotutomstående skulle vara, "att denna avtalsförpliktelse har varit känd ochgodtagen av arbetstagarsidan när medbestämmanderättsavtalet träffades"(PM s. 56). Lagrådet anmärker härtill, att den fömtsättning som expertgmppenantar erforderlig den har inte berörts av departementschefen i förevarandelagrådsremiss uppenbarligen sätter i gungning hela principen, attarbetsgivaren skall tillförsäkras rätt att uppfylla förpliktelser gentemottredje man. Det är inte lätt att inse, varför särskild betydelse skulletillmätas det förhållandet att arbetstagarsidan redan innan någotmedbestämmandeavtal har träffats och alltså medan arbetsgivaren hade ensambestämmanderätt på företagsledningsområdet godtagit en viss förpliktelse mottredje man. Det ligger knappast heller i öppen dag, varför man skulle bortsefrån förpliktelser mot tredje man som arbetsgivaren har iklätt sig efter medbestämmandeavtaletsingående men inom ramen för den beslutanderätt som enligt avtalet har fömtsättsskola finnas kvar hos honom. Det är en sak för sig, att man inte kan godtagamanövrer av arbetsgivare i syfte att via förpliktelser mot tredje man göra denmedbestämmanderätt som tillförsäkrats arbetstagarsidan illusorisk. Enighet torde råda om att ett antal bestämmelser iaktiebolagslagen är av sådan karaktär, att de inte kan åsidosättas genommedbestämmandeavtal. I remissprotokollet (s. 17) erinras om ett antal angivnasådana 1976/77:137 96 regler.Ett frågekomplex som däremot i remissprotokollet inte ägnas någon uppmärksamhethänför sig till det förhållandet, att ett bolagsorgan har att förvalta medel,som inte är dess egna, och vid sin förvaltning har att tillvaratagabolagets/aktieägamas intressen. I förarbetena till MBL har departementschefenuttalat, att beslutsdelegation inte utan åsidosättande avaktiebolagslagstiftningen kan ske i sådan utsträckning, att styrelsen irealiteten måste anses ha frånträtt sin ställning som en sådan. Att en gräns avden innebörden måste finnas ansåg departementschefen dock inte vara något somreser praktiska problem vid tillämpning av reglerna om medbestämmanderätt förarbetstagarna. 1 s. 332). Om man menar, att konflikt medaktiebolagslagstiftningen uppkommer först om styrelsen på grund avmedbestämmandeavtal i stort sett har upphört att utöva några som helstegentiiga förvaltningsbefogenheter, får det väl antagas att MBL sent eUeraldrig kommer att föranleda någon sådan konflikt. Frågan är emellertid just, omgränsen går så långt bort som departementschefens återgivna uttalandensynes ge vid handen. Härmå närmast erinras om följande bestämmelser i aktiebolagslagen. 8 kap. 6 §första stycket första meningen: "Styrelsen svarar för bolagetsorganisation och förvaltningen av bolagets angelägenheter." 8 kap. 14 § första meningen: "Harställföreträdare, som företagit rättshandling för bolaget, överskridit sinbefogenhet, är rättshandUngen ej gällande mot bolaget, om den mot vilkenrättshandlingen företogs insåg eller bort inse att befogenhetenöverskreds." 15 kap. 1 §: "Stiftare, styrelseledamot ochverkställande direktör, som vid fullgörande av sitt uppdrag uppsåtiigen ellerav oaktsamhet skadar bolaget, skall ersätta skadan. Detsamma gäUer när skadanvållas aktieägare eller annan genom överträdelse av denna lag eller bolagsordningen." I sammanhanget kan också erinras om bestämmelsernai 10 kap. 5 § om ansvar för trolöshet mot huvudman. Lagrådet har i sitt tidigare yttrande framhållitsåsom klart, att associationsrättsliga författningsföreskrifter utgör sådanaföreskrifter som enligt 3 § MBL skall äga företräde framför MBL. Dennauppfattning har inte blivit klart motsagd av vederbörande departementschef varesig under förarbetena lill MBL eller i förevarande remissprotokoll. I sitt anförandeöver lagrådets tidigare yttrande har visserligen dåvarande departementschefenuttalat, att aktiebolagslagen inte kan enligt 3 § MBL ges reservalionslöstföreträde framför MBL. Han har emeUertid inte uttalat, alt lösningen skullevara den motsatta.i I stället skulle uppgiften i 1 Inrikesutskoltet konstaterade i sitt betänkandeöver förslaget till MBL (InU 1975/76: 45 s. ), att enligt gmndsatsen i 3 §MBL bestämmelser i aktiebolagslagen och lagen om ekonomiska föreningar taröver MBL, om reglerna kommer i konflikt med varandra. 1976/77:137 97 princip vara att förena de regler som finns på de bådaområdena. 1 s. 528 f.) En sådan förening är även enligt lagrådelsmening nödvändig. Frågan är emeUertid, om den låter sig göra på ett rationelltoch klargörande sätt utan vidare lagstiftningsåtgärder och vad den i så fallinnebär. Till det anförda vill lagrådetvidare framhålla, att det knappast synes avgörande hur man i förevarandehänseende tolkar 3 § MBL, för den händelse man tar fasta på departementschefensuttalanden i förevarande remissprotokoll, att arbetsgivare icke skall på grundav medbestämmandeavtal kunna förmås att handla i strid mot tvingande lag. Tydessa uttalanden måste otvivelaktigt vara tUlämpliga också på handlande avställföreträdare för aktiebolag. Det är att märka, att bestämmelseni 8 kap. 6 § första stycket första meningen aktiebolagslagen måste anses varatvingande lag i den mening detta uttryck har enligt remissprotokollet.Uppenbarligen kan inte en bolagsstyrelse genom avtal med tredje man befria sigfrån den skyldighet att svara för förvaltningen av bolagets angelägenheter somlagrummet stadgar. Och trots att styrelsen i princip har att efterkomma anvisningarav bolagsstämman såsom bolagets högsta beslutande organ, finns även iförhållande till bolagsstämman ett utrymme inom vilket styrelsen alltid skallhandha förvaltningen på eget ansvar. får sålunda inteefterkomma en föreskrift av bolagsstämman beträffande förvaltningen, varsverkställande styrelsen finner innebära ett uppenbart åsidosättande av bolagetsintressen.i Från angivna utgångspunkter kommerman alltså inte ifrån problemet, i vad mån genom medbestämmandeavtalföreskrivna direkta beslutsbefogenheter för arbetstagarsidan påföretagsledningsområdet låter sig förena med i första hand bestämmelsen i 8kap. 6 § aktiebolagslagen, att styrelsen svarar för förvaltningen av bolagetsangelägenheter. En bland flera tolkningar av dennabestämmelse är att en bolagsstyrelse icke kan fullgöra sin författningsenligaskyldighet att svara för förvaltningen av bolagets angelägenheter, om dengenom kollektivavtal försatt sig i en situation där den inte, utan att ådragabolaget aUmänt skadestånd för kollektivavtalsbrott, kan förhindraverkställighet av ett beslut på företagsledningsområdet som styrelsen finner iväsentiig mån strida mot bolagets intressen.- Om en bolagsstyrelse träffar ettkollektivavtal, som försätter styrelsen i den beskrivna situationen, innebärdet med nyssnämnda tolkning att 1 Se prop. 1975: 103 s. 382 ochNial, Svensk associationsrätt, 2 uppl. s. 88 f., ifr , Aktiebolagslagen s.170. - En sak för sig, som principielltligger vid sidan av tolkningsfrågan, är att en styrelse kan finna det av sldldaskäl med bolagets initresse helt förenligt att i avsevärd utsträckningtillmötesgå arbetstagarsidans önskemål. 7 1976/77. 1 saml Nr 137 1976/77:137 98 styrelsen överskrider sin befogenhet. Och eftersom dessbristande befogenhet härvidlag skulle följa av lag, torde arbetstagarparteninte kunna enligt 8 kap. 14 § aktiebolagslagen åberopa, att avtalet det oaktatskall vara gällande på grund av god tro hos arbetstagarparten. Till detta tolkningsalternativ måanföras, att det ingalunda behöver sakna bärkraft på den grund att det skulle ialltför betydande grad strida mot målsättningen för den vittsyftandearbetsrättsliga reform som MBL innebär. Inte minst i förevaranderemissprotokoll har ju utvecklats, i hur hög grad man kan genommedbestämmandeavtal förverkliga reformens målsättning att förstärkaarbetstagarinflytandet utan att det för den skull blir aktuellt med direktabeslutsbefogenheter för arbetstagarsidan på företagsledningsområdet. För dettatolkningsalternativ talar också den omständigheten, att deassociationsrättsliga beslämmelserna lämnats helt orubbade. En diametralt motsatt tolkning avbestämmelsen i 8 kap. 6 § aktiebolagslagen innebär, att styrelsen ansesfullgöra sin uppgift att svara för förvaltningen av bolagets angelägenheter, omden blott tillser att bolaget självt inte handlar i strid mot tvingande lageller myndighets beslut och ej heller åsidosätter förpliktelser mot tredje man.Styrelsen skulle alltså alltjämt kunna sägas fullgöra sin uppgift, även om denhar avhänt sig möjligheten att ulan att ådraga bolaget allmänt skadestånd förkollektivavtalsbrott vidtaga någon som helst förvaltningsåtgärd i övrigt. Med en sådan tolkning skulletydligen bestämmelsen om bolagsstyrelses skyldighet att svara förförvaltningen av bolagels angelägenheter ha, utan ändring av bestämmelsen,blivit berövad en mycket stor del av sitt reella innehåll.i Huruvida man kankomma så långt med gängse lagtolk-ningsmetoder måste betecknas såsom minst sagtosäkert. En tredje tolkning är att gränsenför de beslutsbefogenheter på företagsledningsområdet, som en bolagsstyrelsekan med rättslig effekt avhända sig genom kollektivavtal, går någonstansmellan de båda förut anförda tolkningarna. För gränsens närmare bestämmandeenligt denna tolkning saknas dock i stort sett hållpunkter. 1 detta sammanhang må återges följande uttalanden avprofessor "Aktiebolagslagen förutsätteratt syftet med ett aktiebolags verksamhet är att tillföra aktieägarna vinst.Varje aktieägare har enligt lagen ett anspråk på att bolagsstämman skallrespektera denna grundläggande regel och bolaget såsom helhet har ett anspråkmot styrelsen av samma in- 11 sammanhanget må erinras om ettunder aktiebolagslagens förarbeten gjort uttalande, avseende frågan i vilkenomfattning bolagsstämman kan ge bolagsledningen direktiv i förvaltningsfrågor.Därom anförs i prop. 1975: 103 (s. 236): "Som utredningen framhållit överensstämmerdet inte med lagens anda och mening att bolagsstämman dirigerarbolagsledningens förvaltning i sådan utsträckning att styrelsen förlorar sinställning som ansvarig handha-vare av förvaltningen." 2 Jfr å ena sidan prop. Bil.1 s. 529 och å andra sidan Strömholm i Tid skrift för 1976 s. 462 ff., särskilt s. 469. Prop.1976/77:137 99 Det är nu uppenbart, alt bolagsstämman ochbolagets styrelse måste ha en avsevärd handlingsfrihet när det gäUer att dragränserna för vad som ar tillbörligt enligt den angivna principen. Mennågonstans måste gränsen gå. har inte rätt att med öppna ögonförslösa bolagets medel på åtgärder som inte ens vid en långsiktig bedömningkan försvaras såsom liggande i bolagets iniresse, exempelvis genom alt låtabolagets medel rinna bort genom att man fortsätter en förlustbringanderörelsegren, eller genom att använda bolagets medel till en nyinvestering, somvisserligen skapar sysselsättning men inte kan väntas förränta sig. En styrelseledamot, han må varavald av bolagsstämman eller av en arbetstagarorganisation, som handlar i stridmed de krav aktiebolagslagen sålunda ställer upp, kan ådraga sigskadeståndsskyldighet enligt denna lag och i grövre faU straff för trolöshetmot huvudman enUgt 10: 5. Jag erinrar om att i rekvisiten fördetta brott ingår skada men icke . Den som vill göra gällande, att enföretagsledning på grund av föreskrift i elt medbestämmandeavtal eller påuppmaning av landels regering skall ha rätt och eventuellt plikt att i nuangiven mening vara trolös mot sina huvudmän, bör rimligen också se till attdet genom lag fastslås, hur långt företagsledningen i detta avseende har rättatt gå utan att ådraga sig påföljder i relation till aktieägarna." De nu återgivna uttalandena tordevisserUgen närmast rikta sig mot en i diskussionen framförd tes, enligt vilkenproblemet om förhåUandet mellan MBL och aktiebolagslagen helt enkelt kan lösasgenom att man ger MBL företräde framför aktiebolagslagen. Uttalandena synesemellertid i praktiskt taget samma mån ha intresse även för det fall, att maninte tUlgriper ett sådant alexanderhugg som en omsättning i praktiken av nämndates skulle innebära. Enligt lagrådets mening är det mot bakgrunden av vad som förevarit vid tillkomsten av MBL inte möjligt attmed säkerhet uttala sig om vilket rättsläge som i förevarande hänseendeuppkommit med lagens ikraftträdande. En uttrycklig lagreglering av hithörandespörsmål synes därför påkallad. Den föreslagna bestämmelsen i 32 § andrastycket MBL kan härvidlag inte anses tillräckligt klargörande. En tillfredsställandelagreglering torde fömtsätta, att man på gmndval av ett mera djupgåendeutredningsarbete inför lagbestämmelser av större precision. Fråga uppkommer i det läget, om iavbidan på en sådan utredning 32 § MBL likväl bör kompletteras med bestämmelseni det nu föreslagna andra stycket. Ett tiUräckligt skäl härför torde kunna varaatt den kan tjäna syftet alt undanröja en måhända utbredd missuppfattning attaktiebolagslagen skulle överlag förhindra tillkomsten av medbestämmandeavtal(jfr ovan s. 87). I och för sig skuUe bestämmelsen också kunna anses fyllafunktionen att utmärka, att någon behörighet alt verkstäUa beslut 1 Uttalandena är med vederbörligttillstånd hämtade från manuskript tiU en artikel, mbricerad"Medbestämmandelagen och aktiebolagslagen" och avsedd att publicerasi . Prop.1976/77:137 loo påarbetsgivarens vägnar inte skaU kunna tillkomma arbetstagarsidan på grund avkollektivavtal. Bestämmelsen talar ju endast om fattande av beslut. I belysningav vad som ovan under III anförts om remissproto-kolletsåterkallelighetsprincip är det också naturligt att anse bestämmelsenmotsättningsvis innebära, att någon rätt att verkställa beslut inte skalltillkomma arbetstagarsidan. Det är emellertid att märka, att MBL i 33 § förstastycket sista meningen använder uttrycket "fatta beslut på arbetsgivarensvägnar" såsom avseende verkstäUande av beslut. (Se prop. 1975/76: 105 Bil.1 s. Med den ovan antydda tolkningen av den föreslagna bestämmelsen i 32§ andra stycket skulle därför uttrycket "fatta beslut" kunnauppfattas såsom använt i skilda betydelser i olika lagrum i MBL. Med hänsyntill vad nu anförts synes lagstiftarens intentioner komma bäst till sin rätt,om 32 § andra stycket antages ha den innebörd som nämnts här ovan och 33 §första stycket sista meningen ändras så att "fatta beslut" utbyts mot"verkställa beslut". Ytterligare bör beröras den reglering av spörsmål om skadeståndsskyldighetför arbetstagarsidan, åt vUken remissprotokollet ger uttryck. I den deleninnefattar remissprotokollet dels att en särskild bestämmelse föreslås förfall, där det är fråga om utövande av beslutsbefogenheter i förhållande tillarbetsgivaren, dels att fall där arbetstagarsidan har tillagts behörighet attutåt företräda arbetsgivaren skall bedömas enligt allmänna skadeståndsregler. Lagrådetvill först erinra om vad som har anförts ovan under III. Såvitt det kanifrågakomma, att befattning hos arbetsgivaren som är förenad med vissställningsfullmakt skall tillsättas på förslag eller anvisning avarbetstagarsidan, har lagrådet intet att invända mot att frågan omskadeståndsansvar gentemot arbetsgivaren för sådan befattningshavares åtgärderbedöms enligt allmänna skadeståndsregler.