prop · G003104 · 1976-12-31 00:00:00 — Domstolsverketdelar i princip utredningens uppfattning att man bör införa ettuppbördsförfarande för tingsrättsböter, eftersom detta säkerligen får godaeffekter för bötesinbetalningen. Den nya uppgiften för tingsrätterna attöversända underrättelse om möjligheten till frivillig betalning av böternajämte inbetalningskort kan inte bli särskilt betungande. Detsamma kan sägas omden något utökade rapporteringsskyldigheten till RI. Det kan antas atttingsrätternas arbete totalt sett minskar genom förvandlingsmålens bortfall.Det synes något oklart vilka tingsrättsböter och viten som enligt utredningensmening skall omfattas av det nya uppbördsförfarandet. I 3 § förslaget tillbötesverk-ställighetsförordning sägs att uppbörd äger mm beträffande böter som"ålagts av tingsrätt". Även böter och viten som genom särskilt beslutåläggs t. ex. vittne som uteblir från förhandling skuUe således omfattas avförfarandet. I speciälmotiveringen (s. 174 och 177) talas däremot om attuppbörd skall ifrågakomma för bötesstraff som har ålagts genom tingsrätts dom.Även förslaget till ändring i kungörelsen (1970: 85) om skyldighet för domstolatt underrätta tilltalad om dom m. m. (omtryckt 1973: 264) tyder på attutredningen föreslår att endast böter och viten som ålagts någon genomtingsrätts dom eller slutliga beslut skall omfattas av uppbördsförfarandet. 1976/77:104 60 RPSfinner att förslaget angående centraluppbörd av tingsrättsböter kommer attpåverka flera av de delsystem inom RI som styrelsen svarar för. Den föreslagnauppbörden av böter som avgörs genom dom eller sådant slutligt beslut varomuppgift enligt gällande bestämmelser skall lämnas till styrelsen torde varaanpassbar till dessa delsystem. Styrelsen har därför ingen erinran mot dennadel av förslaget. Av systemtekniska skäl fordras emellertid attövergångsbestämmelser införs som innebär att äldre bestämmelser skall ägatillämpning beträffande böter som ålagts men inte betalats före reformensikraftträdande. Ett genomförande av central uppbörd kräver renasystemmodifieringar och arbetsinsatser, exempelvis tillskapande av nyablanketter. Dessa insatser är tidskrävande. Det är därför angeläget attunderstryka att tillräckligt tidsutrymme lämnas från det reformen beslutas tiUdess den träder i kraft. Enligt förslaget skall även de tingsrättsböter somavses i BöIF omfattas av den centrala uppbörden. Denna del av förslagetinnebär att en ny typ av uppgifter kommer att databehandlas. Underförutsättning att inrapporteringen från domstolarna till rikspolisstyrelsenkan ske på ett sätt som anpassas till datasystemet och att erforderligaresurser ställs till förfogande är styrelsen beredd att acceptera även dennadel av förslaget. Statskontoretanser att en förstudie bör göras avseende de organisatoriska, systemtekniskaoch ekonomiska konsekvenser, som en sådan utbyggnad skulle innebära. Resultatetav en sådan undersökning bör ligga till grund för ett slutgiltigtställningstagande i frågan. Samarbetsorganetför ADB inom rättsväsendet har till sitt remissyttrande fogat en promemoria ominnebörden av förslagen för maskinella system och domstolarna m. m. Underhänvisning till vad som sägs i denna promemoria framhåUer samarbetsorganet attytterligare systemtekniska utredningar krävs innan ett uppbördssystem av detslag utredningen har föreslagit kan genomföras. Samarbetsorganet har därefteravlämnat ytterligare en promemoria angående dé beräknade kostnaderna förgenomförande av förslagen i betänkandet. Av promemorian framgår atttotalkostnaderna för såväl slopandet av förvandlingsstraffet som ett nyttuppbördssystem beräknas uppgå till c:a . Till detta kommer en totalårlig kostnad av c:a . Utredningensförslag till en särskild regel om avbrytande av verkställigheten på grund avsociala skäl av synnerlig styrka har behandlats av flera remissinstanser. Förslagettillstyrks av , hovrätten över och ,socialutredningen och . i län anser att vid den prövning som skall Ugga till grund för beslut omeftergift så kan en utredning om bötesgäldenärens sociala förhållanden knappastundvaras. Det förefaller naturligt att här- 1976/77:104 61 vidsocial centralnämnd eller distriktsnämnd (socialnämnd) avger yttrande.Härigenom tillgodoses kravet på lekmannamedverkan i eftergiftsärenden.Eftergift bör enligt mening i främsta rummet ifrågakomma somett led i en social rehabilitering eller i fall där bötesgäldenärens ekonomiallvarligt försvagats på grund av långvarig sjukdom eller arbetslöshet. Enligtlänsstyrelsen kan 18 § lagen (1964: 143) om bidragsförskott (omtryckt 1976:877) tiäna som förebild. En utvidgning avmöjligheten att avbryta verkställigheten på grund av sociala skäl förespråkasav BRÅ. Enligt denna remissinstans bör generellt sett samhället i storutsträckning kunna avstå från ekonomiska krav i form av böter, skatter,allmänna avgifter o. d., när det gäller personer som under viss längre tidberövats friheten på grund av brott eller andra sociala beteendestörningar, ochsaknar medel. Den som har berövats friheten kan sägas ha betalat sin skuld.Från denna synpunkt kan man överväga införandet av en allmän bestämmelse ibötesverk-ställighetslagen som innebär att den som avtjänat frihetsberövande påföljdunder exempelvis än eller eljest varit tvångsintagen påanstalt , vid frigivningen skall kunna få sin bötesskuldnollställd (eventuellt starkt reducerad). Det bör dock förutsättas förtillämpligheten av en sådan bestämmelse att den intagne vid frigivningen ihuvudsak saknar andra medel till betalning av böterna än vad han uppburit frånanstalten i samband med frigivningen (avgångspremie o. Den av utredningenföreslagna bestämmelsen om rätt för kronofogden att under vissa förutsättningarefterge bötesverkstäUighet har inte speciellt knutits an till vissa typer avanstaltsvistelse. Utredningen uttalar att även andra för den enskildepåkostande situationer bör kunna utlösa eftergiftsbeslut. Därvid nämnssärskilt långvarig sjukdom av allvarligare art samt ådraget fysiskt handikappsom försvårar den bötfälldes utkomstmöjligheter och existens i övrigt. EnligtBRA bör man dock lämpligen Skilja på dessa båda kategorier av eftergiftsfalloch sortera in dem under olika bestämmelser. I anstaltsfallen som ju utmärksav att bötesgäldenären varit utsatt för ett betydande tvångsingripande frånsamhällets sida på grund av kriminalitet eiler andra beteendestörningar motiveras böteseftergiften av att den frigivne skall erbjudas en rimlig startutanför murarna. 1 de övriga socialt ömmande fallen är det fråga om personersom drabbats av sjukdom, nedsatt arbetsförmåga o. d. av sådan art att manmåste räkna med minskade förvärvsmöjligheter och inkomster. Eftergiftenmotiveras här av skäl som hänförs till sjukdom o. d. Förslaget att eftergift påexekutionsstadiet i allmänhet inte bör ifrågakomma beträffande bötesfordringarsom överstiger . förefaller BRÅ vara alltför restriktivt. Det ärsärskilt de höga bötesbeloppen (kumulation av många bötesfordringar) somskapar problem och i vissa fall kan verka förlamande för bötesgäldenären, exempelvis i samband med villkorlig frigivning. 1976/77:104 62 BRÅvill alltså föreslå en betydligt vidare ram för möjligheten att tillgripa böteseftergift.I fråga om mycket höga bötesskulder bör dock frågan om avskrivning lösasnådevägen. Utredningensförslag att tingsrätt skaU ha vetorätt i frågor om avbrytande avverkställighet har godtagits av . I övrigt har förslagetfått ett övervägande kritiskt mottagande. Hovrättenöver och anser sålunda att förslaget är alltför opraktiskt föratt kunna genomföras. Utredningen synes väl ha haft det goda syftet att skapaen enklare ordning än den som gäller i fråga om ärenden enligt 5 § BöVL menhar inte lyckats med detta. Att lägga det formella avgörandet på en myndighetmedan en annan myndighet som avger yttrande har det reella avgörandet är ettsystem som i andra sammanhang visat sig fungera illa. Domstolarna är för övrigtorganiserade för att avgöra tvistiga eller tveksamma frågor. De är alltförotympliga för uppgiften att skaffa fram utredningsmaterial eller avge yttrande.Därav följer att det riktiga måste vara att avgörandet i princip bör läggas pådomstol, om syftet är att böter därigenom skall bortfalla, under det attuppgiften att såsom part företräda staten lämpligen kan ligga på kronofogde.Skälet till att den nuvarande bestämmelsen inte används torde, bortsett fråndess begränsade räckvidd, ligga däri att det inte finns något organ som tarinitiativ, när den enskilde inte förmår att göra det. Enligt hovrättens meningbör ansökan kunna väckas, förutom av den enskilde eller åklagare, även avskyddskonsulent eller socialvårds-konsulent. Hovrätten kan icke biträdauppfattningen att det är lämpligt med ett fullföljdsförbud i dessa ärenden.Utredningen säger sig icke ha undersökt hur eftergiftsreglerna i 18 § lagen ombidragsförskott tillämpas. Om den hade gjort det, hade den säkerligen fåttveta att tillämpningen är oenhetlig i oUka delar av landet. I än högre gradskulle detta bli fallet, om den nu föreslagna ordningen för eftergift av böterpå verkställighetsstadiet genomfördes. Beslut bör därför anser hovrätten kunnaöverklagas enligt vanliga regler. Liknande synpunkter anförs av . FöreningenSveriges åklagare föreslår att åklagare blir remissmyndighet enligt 13 §förslaget tUl ny BöVL. Även RSV anser att yttrande från åklagare bör räcka ochatt det saknas anledning att ge denne vetorätt. Stockholmstingsrätt, i och Föreningen anser att beslut om eftergift bör kunna fattas av kronofogde utantingsrättens hörande. BRÄ anser att det bör anförtros åt kronofogden att ensamförordna om eftergift, när det rör sig om småböter, utdömda för mindreordningsförseelser o. d. Enligt RRV:s mening är den av utredningen föreslagnaordningen mindre lämplig. Verket ifrågasätter om inte frågan om eftergift avbötesstraff bör prövas endast inom ramen för nådeinstitutet. Prop.1976/77:104 63 Gällandeordning för verkstälhghet av bötesstraff innebär i korthet följande. Denprimära verkstälhgheten, som går ut på att utdömt bötesbelopp skall tillförasstatsverket, ankommer enligt huvudregeln på utmätningsmannen. Denne skallförst kräva den bötfällde på betalning. Om denne inte betalar, skall böternadrivas in. Härvid används införsel eller utmätning. För böter som har ålagtsgenom straff- eller ordningsföreläggande gäller i viss mån en annan ordning.Sådana böter kan i ett inledande skede inom ramen för s.k. uppbörd av denbötfällde frivilUgt betalas in till en central myndighet, (). Först om en sådan frivillig betalning inte sker, övergår verkställighetsuppgiftenpå utmäningsmannen. Oavsett hur böterna har ålagts, gäller vidare att om detinte går att driva in böterna så skall de i princip för-1'andlas till fängelsegenom beslut av rätten. I det övervägande antalet fall leder de avdömda förvandlingsmålentill att rätten beviljar villkorligt anstånd med verkstälUgheten avförvandlingsstraffet. Förvandlingshotet är främst avsett att tjäna sompåtryckningsmedel för att få fram betalning. Den nu beskrivna ordningentillämpas inte endast i fråga om böter utan även beträffande vite.Bestämmelserna om indrivning däremot inte bestämmelserna om förvandling ärdessutom tillämpliga i fråga om sådan särskild rättsverkan av brott som innebäratt den dömde skall betala ett belopp i pengar. Andra ekonomiskasanktioner kan komma att följa samma ordning. Utredningen (Ju1973: 11) om en eventuell reformering av det ekonomiska sanktionssystemet inomstraffrätten har i uppdrag att förbereda och kartlägga behovet och lämplighetenav en reformering av gällande system i fråga om bötesstraffet och ekonomiskasanktioner i övrigt. I direktiven uttalas bl.a. att kriminalpolitiska skältalar för att ekonomiskt verkande sanktioner i större utsträckning än f.n. börkomma till användning för vissa typer av brott samt att det kan finnas behov aven möjlighet att rikta ekonomiska sanktioner mot juridiska personer. Bötesstraffethar tiU syfte att på grund av brottet tillfoga den dömde ett strafflidande iform av ett ekonomiskt avbräck. Det har liksom övriga brottspåföljder en bådeindividualpreventiv och allmänpreventiv funktion. Bötesstraffet skall delsavhålla bötesbrottslingar från fortsatt brottslighet, dels avhålla folk iallmänhet från att begå brott. Bötesstraffetsanvändningsområde är synnerligen vidsträckt i lagstiftningen. Böter ensamteller tillsammans med fängelse, oftast återfinns sålundai straffskalorna i ett mycket stort antal specialstraffrättsliga bestämmelser.Det är framför allt fråga om 1976/77:104 64 ordningsförseelsermen också gärningar som innefattar egentlig kriminalitet och som anses kunnasonas med böter. Även i (BrB) förekommer bötesstraff på mångaställen i straffskalorna för den mindre allvarliga brottsligheten. Också vidallvarligare brott kan böter komma i fråga, nämligen som komplement tiUvillkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till värd enligtbarnavårdslagen (1960: 97, ändrad : 713). I fråga om psykiskt sjukaoch ungdomar kan man i vissa faU ådöma böter trots att dennapåföljd inte finns angiven i straffskalan för brottet. 1rättstillämpningen utgör bötesstraffet den helt dominerande brottspåföljden.Här kan räcka med att erinra om att antalet bötesstraff, parkeringsbotsfallenoräknade, var omkring 350 000 och därefter har stigittill över 400 000 medan antalet fängelsestraff och påföljder i övrigt enligt2631 kap. BrB understeg 30 000 . Under1970-talet har antalet intagna i kriminalvårdsanstalt minskat.Medelbeläggningen på anstalterna uppgick till 4 606. För år 1974var motsvarande siffra 3 840. är antalet drygt 3 400. En bidragande orsaktill denna utveckling är den ökade insikten om att frihetsberövande är skadUgtför de flesta människor. Andra påföljder än frihetsstraff används därför iökande utsträckning. Iförsta hand kommer naturligtvis villkorlig dom och skyddstillsyn i fråga somalternativ till fängelse. Men den sociala och ekonomiska utvecklingen liksomandra betydelsefulla förändringar inom samhället återspeglas också i synen påolika normöverträdelsers relativa straffvärde. Mankan således förutse en ökad användning av böter som sanktion vidbl.a. Jag har redan nämnt att det ekonomiskasanktionssystemet f.n. också är föremål för en undersökning i syfte att sökautvidga användningen av sådana sanktioner. Fler exempel kan ges på attbötesstraffet kommer att få en än mer dominerande ställning inompåföljdssystemet än f.n. Dettaär enligt min mening en positiv utveckling. Ett bötesstraff kan vara likaeffektivt som ett kortvarigt frihetsstraff utan att ha dettas skadeverkningar.Bötesstraffets obestridliga fördelar från statsfinansieU synpunkt bör ocksåframhållas i detta sammanhang. En ökad användning av denna form avsanktionsmedel bör även leda till att de resurser som finns tillgängliga förandra, kostnadskrävande påföljder, t.ex. frivården, bör kunna utnyttjas merarationeUt. Meddenna syn på bötesstraffet är det naturligtvis utomordentligt betydelsefulltatt strafformen är ett effektivt medel för att bekämpa bötesbrottsligheten. Ettproblem därvidlag är att rättsväsendets resurser är begränsade och attinsatserna både på lagförings- och verkställighetsstadiet måste anpassasså att de viktigaste uppgifterna tiUgodoses 1976/77:104 65 Därvid kommer naturligtvis den allvarligare brottsligheten främsti blickfältet. Bötesstraffetanvänds som har nämnts mest för brottslighet av jämförelsevislindrig natur. Det ligger därför nära till hands att hävda att det är betydligtviktigare från aUmän synpunkt att annan och grövre brottslighet bekämpaseffektivt än att. så bUr faUet med bötesbrottsUgheten. Ett sådant synsätt ärnaturUgt med tanke på de allvarliga konsekvenser grövre brott regelmässigtmedför för både de enskilda som drabbas och för samhället. Man bör dock inte idetta sammanhang förbise att det på bötesområdet ofta kan vara fråga om enmycket frekvent brottslighet av oUka slag. Det är således rimligt att manbeaktar totalskadorna av de mångfaldiga förseelserna på bötesområdet när mandiskuterar hur rättsväsendets begränsade resurser bör disponeras. Huvudregelnmåste enligt min uppfattning dock vara att rättsväsendets resurser i störstamöjliga utsträckning koncentreras på annan brottslighet än den som har bötersom påföljd. I enUghet härmed har i lagstiftning och rättstillämpning undersenare år i tilltagande omfattning processekonomiska hänsyn fått spela in.Starka kriminalpoUtiska skäl kan vidare åberopas mot en ordning som innebär attgärningar med jämförelsevis lågt straffvärde skall behöva leda till attnormöverträdaren alltid stämplas som en brottsling. Mot denna bakgrund har ettökat antal förseelser ansetts kunna lämnas utan beivran, främst genomrapporteftergifts- och åtalsunderlåtelseinstituten. En motsvarande ordning börenUgt min mening gälla även på bötesverkstälUghetens område. Intresset av atträttsväsendets resurser inte i alltför hög grad tas i anspråk för de små uppgifternabör få slå igenom också när det gäller bötesverkställigheten. Man bör därförkunna acceptera ett verkstälUg-hetssystem, i vilket man i resursbesparandesyfte ägnar mer begränsade arbetsinsatser åt indrivningsärenden av mindreekonomisk betydelse. Ett sådant synsätt har redan gjort sig gällande iskatteindrivningen [se t. ex. 66 § första stycket 6 uppbördslagen (1953:272, 66§ ändrad : 853) UppbL]. Ett annat exempel på en utveckling i sammariktning utgör bestämmelsen i 31 kap. 1 § tredje stycket (RB)som innebär att statsverket står för de mindre utiäggen i brottmålsprocessenmed hänsyn till att en verkstälhghet för uttagande av dem skulle ställa sigoproportionerligt kostsam. (Ju 1970:53) har i sitt betänkande (SOU 1975:55) Bötesverkställighet föreslagitatt förvandlingsstraffet slopas. Vidare har utredningen lagt fram förslag tiUny bötesverkställig-hetslagstiftning. Förslagen kännetecknas särskilt av attböternas ställning i exekutivt och liknande sammanhang förbättras i förhållandetiU andra slag av fordringar. Som ledande princip uppställs att böter skall jämställasmed skatter och därmed Ukställda offentligrättsliga fordringar. 5 1976/77. 1976/77:104 66 Ävenhandläggningsmässigt eftersträvas en samordning med skatteindrivningsrutinerna.Utredningens förslag har under remissbehandUngen fått ett övervägande positivtmottagande även om vissa instanser i några frågor har föreslagit andralösningar än dem utredningen har stannat för. Närde nuvarande bestämmelserna om verkställighet av bötesstraff beslutades år 1937behöll man förvandlingsstraffet. Avgörande för detta beslut var att det ansågsvara önskvärt att ha ett kraftigt påtryckningsmedel för att upprätthålla engod betalningsfrekvens. I detta syfte skärptes t.o.m. förvandlingsnormernagenom att tiden för det förvandlingsfängelse som skulle svara mot bötesstraffpå oUka nivåer förlängdes. De skärpta förvandlingsnormerna förutsattes bli tillnytta för de många som därigenom förmåddes till betalning och därmed även församhället. Detta ansågs vara värt priset att de få som ändå inte betaladedrabbades av ett jämförelsevis hårt förvandlingsstraff. skapadesvidsträckta möjligheter att medge dem, som oförskyllt kommit ibetalningssvårigheter, villkorligt anstånd med förvandlingsstraffets verkställande. Förvandlingshotetantas utöva sina verkningar väsentligen på två sätt. Dels bidrar det till attinom gruppen av bötesgäldenärer som helhet skapa en god betalningmoralbeträffande bötessskulderna. Dels kan det i enskilda fall utnyttjas som medelatt framtvinga betalning genom att man uttryckligen gör klart för den enskildeatt förvandling kommer att äga rum, om betalning inte erläggs. Vadgäller den förstnämnda effekten så anmärker utredningen till en början attkunskapen om att bötfällda vid utebliven betalning kan få "sitta avböterna" säkerligen är väl spridd och därför kan tänkas ha en gynnsamverkan på betalningsviljan, generellt sett. Utredningen betonar emellertid attdet här dock i praktiken främst är fråga om en förstärkning av andrabetalningsmotiv, vilka i och för sig är så eftertryckligt verkande att de förden helt övervägande delen av gäldenärerna inte behöver förstärkas. Bland defaktorer som sålunda utgör motiv för betalning nämner utredningen följande: ennaturlig och genom uppfostran förvärvad inställning att skulder skall betalas,medvetandet att man genom utebUven betalning får dåligt anseende hos den mindreeller större krets som får kännedom om förhållandet, farhågor för framtidasvårigheter att få kredit samt särskilt vissheten att den exekutiva indrivningsapparatenytterst kan gripa in med tvångsåtgärder. Mot bakgrund härav och i betänkandet(s. 117) ytterligare redovisade skäl antar utredningen att den aUmännabenägenheten att betala bötesskulder inte kommer att nämnvärt påverkas av omförvandlingsstraffsystemet bortfaller. Remissinstanserna synes i allmänhet hagodtagit denna bedömning. För egen del är jag också beredd att i huvudsakacceptera denna slutsats som en utgångspunkt för den föreslagna reformen. Prop.1976/77:104 67 Däremotär det otvivelaktigt så att det nuvarande systemet har betydelse närförvandlingshotet aktualiseras i enskilda fall för betalningsovilliga ellerbetalningsoförmögna gäldenärer. Hotet har en stark betalningsfrämjande effekt.Genom hotet drivs tillgångar fram som inte annars är åtkomliga för exekution.Beräkningar som har gjorts av utredningen ger vid handen att omkring 4ä 5 milj. kr. eUer möjUgen något mer inflyter med anledning av attförvandlingshot har aktuaUse-rats. Antalet fall där så har skett med betalningsom följd kan uppskattas till omkring 6 000 . Ser man tiU de fall, därbetalning har influtit under direkt inverkan av förvandUngshotet, så är debetalande till en del, sannolikt den övervägande delen, personer som har varitbetalningsovilliga men i själva verket har haft betalningsförmåga. Derastillgångar eller inkomster har dock inte varit åtkomliga för exekution. Attbötesbetalning i dessa fall har kommit till stånd är från alla synpunktertillfredsställande. Ser man saken frånstatsfinansiell synpunkt neutraliseras dock i allt väsentligt denna positivaeffekt av att kostnaderna för systemet uppgår till belopp som ungefär motsvararvad som inflyter tack vare förvandlingshotet. Till viss del får man ocksåräkna med att det är andra kategorier av betalande än den som faktiskt harbetalningsförmåga som har handlat under intryck av förvandlingshotet. Det måstesålunda antas att betalningarna i viss utsträckning härrör från personer, somlever på eller under existensminimum och i någon utsträckning måste t.o.m.förutsättas att medel till betalningarna har erhålUts inom ramen för densociala stödverksamheten. I den mån förvandlingshotet får sådana verkningarmåste det anses förfelat från socialpolitiska synpunkter. Detsamma får ansesvara fallet, när medel till betalningar härrör från andra än de bötfällda,t.ex. Det bör emellertid tiUäggas att även i socialt svaga fallförvandlingshotet kan fylla en viktig funktion, nämligen att motverka attindivider inom den kategorin får inställningen att de är immuna motbötesstraffet. Vadjag nu har anfört leder över till frågan om det i ett verkstäUig-hetssystemutan möjlighet att förvandla böter finns risk att det kan uppkomma enbötesimmun grupp. Som har nämnts uppskattas antalet fall där betalningsker med anledning av att förvandUngsfrågan har aktualiserats till omkring 6000 . Härtill kommer att det antal fall där förvandlingsstraff kommertill verkstäUighet eller där beslut meddelas om förvandlingsstraff undermedgivande av villkorligt anstånd med verkställigheten numera uppgår till drygt3 000 . OmförvandUngsstraffet avskaffas, skuUe de nu berörda omkring 9 000 fallen per årha fått klart mindre känning av bötesverkställigheten. Mänga av de 6 000 skullesannolikt inte ha brytt sig om att betala och övriga skulle ha undgått beslutom villkorligt eller ovillkorligt förvandlingsstraff. Frågan inställer sig då,om hela denna grupp skulle uppfatta 1976/77:104 68 sigsom bötesimmun i ett system utan förvandUngsinslag. Som utredningen har anförtskall frågan säkerligen besvaras nekande såvitt angår en viss, kanske betydandedel av gruppen.