prop · G003104 · 1976-12-31 00:00:00 — Härmedsammanhänger att vid frivillig betalning under indrivning avräkning skall skeså att de äldsta böterna i första hand blir betalda (6 § 4 mom. första stycketBöIF). nämnda bestämmelser har tillkommit enbart i syfte att åstadkommaenhetlighet vid tillämpningen av bestämmelserna om förvandlingsstraff.Avskaffas systemet med förvandlingsstraff, finns därför anledning att pröva ombestämmelserna av annat skäl bör bibehållas. Enligt min mening är så intefallet. Enligtgällande rätt har en borgenär med vissa inskränkningar frihet att självbestämma om avräkningen, när betalning inflyter från gäldenären utan att denneangivit vilken skuld som avses. Regeln torde också gälla staten såsominnehavare av flera fordringar mot en gäldenär. Betalningen från den bötfälldekan inflyta på olika sätt. Det är emellertid utom vid frivillig betalning baravid betalning genom införsel som prioritetsfrågan f. n. är reglerad. I 15 §fjärde stycket införsellagen föreskrivs sålunda att vid betalning genominförsel det bötesstraff som stått ute längst har företräde. I övrigt, dvs. vidbetalning genom utmätning eller konkurs, är frågan oreglerad, bortsett frånfall då viss tvångsåtgärd avser flera bötesstraff (jfr 6 § 4 mom. BöIF).Regeln om företräde vid betalning genom införsel har f. ö. begränsad betydelse.Detta beror 1976/77:104 94 påatt utmätningsmannen inte behöver låta de olika bötesposterna konkurrera iinförselmålet utan kan låta införselbeslutet avse endast någon bötespost. Fråganom avräkning vid konkurrens mellan olika bötesposter utgör endast en del av ettstörre problem. Detta gäller avräkning vid konkurrens mellan allmänna fordringaröver huvud taget, t. ex. utom bötesfordringar, skattefordringar och fordringarpå återbetalning av domstolskostnader eller av studiemedel. Hela detta komplexav avräknings-frågor är f. n. i huvudsak oreglerat. Utredningenanser för sin del att det inte föreligger något behov av bestämmelser omavräkning vid betalning genom införsel när statliga fordringar konkurrerarinbördes. Under remissbehandlingen har hovrätten över och Blekingeintagit en motsatt ståndpunkt och hävdat att regler av hithörande slag är avså väsentlig betydelse att uttryckliga föreskrifter därom bör tas in också ien ny bötesverkställighetslag-stiftning. För egen del kan jag när det gäUerfrågan om avräkning av betalning vid konkurrens mellan flera bötesposterinstämma med utredningen att det inte finns något behov av en särskildreglering. En ut-mönstring av bestämmelsen i 15 § införsellagen torde i sådanafall där flera bötesstraff konkurrerar inte medföra någon olägenhet för den enskilde.Den omständigheten att en krediteringsordning inte lagregleras bör i praktikenvid böteskonkurrens inte leda till annan krediteringsordning än den som f. n.tillämpas vid frivillig betalning och vid betalning genom införsel. Om en annankrediteringsordning skulle tillämpas så att betalning avräknas påyngre böter framför äldre är detta från preskriptionssynpunkt enbart tillfördel för den bötfällde. Vad jag nu har sagt avser tiden till dess detplanerade systemet med ADB införts inom exekutionsväsendet. a. att redovisningen av betalningar i betydande utsträckning automatiseras.Härvid kommer avräkningsfrågan upp i hela sin vidd. Iparagrafen anges att indrivning av böter skall tillgripas, när uppbördsförfarandeinte skall äga rum eller när det har prövats utan att leda till full betalning.Med anledning av ett påpekande under remissbehandlingen har uttrycket"fuU betalning" använts för att klargöra att med betalning avses intebara de fall då någon betalning över huvud taget inte har erlagts utan ävensådana fall där endast viss betalning har skett. IBÖVL berörs uttryckUgen de viktigaste indrivningsåtgärdema, nämligenbetalningskrav, införsel, utmätning, avräkning av böter mot fordran påöverskjutande skatt, konkursförfarande och ackordsförfarande. Prop.1976/77:104 95 Vidarekan under indrivningsskedet liksom f. n. förekomma utmätningsed, bevakning avbötesfordran i konkurs och åtgärd enligt 60 a § UL för att säkra utmätning.Några särskilda bestämmelser om åtgärder av sistnämnt slag har inte ansettsbehövliga i den nya lagen. De bör dock anses inbegripna i det i paragrafenanvända begreppet indrivning. Att saköreslängd är exekutionsurkund framgår avandra meningen. Hovrättenöver och har i sitt remissyttrande anfört att det uttryckligenbör anges i lagtexten i vilka fall en dom eller ett föreläggande utgörexekutionsurkund och i vilka fall saköreslängd är det. Enligt hovrättensuppfattning framgår nämligen inte helt klart av den föreslagna lagtextenhumvida kronofogdemyndighet kan verkställa indrivning av böter redan pågrundval av en lagakraftvunnen dom, omfattad av de s. k. Rl-systemet, eller omdenna myndighet först måste avvakta saköreslängden. Med anledning härav villjag framhålla följande. Som framgår av vad jag inledningsvis har anförtanvänds saköreslängd vid indrivningen. I vissa fall upprättassaköreslängd av RPS, i andra fall av tingsrätt. Saköreslängden hos RPSframställs med hjälp av ADB. Underlaget för denna saköreslängd utgörs av dedomar och beslut som domstolarna sänder in till RPS och som omfattas av RI. Dedomar och beslut som inte omfattas av sistnämnda system tas in i en särskildsaköreslängd som f. n. upprättas av tingsrätterna. Tanken är att den dömandemyndigheten i fortsättningen inte skall vara skyldig att upprätta saköreslängdbeträffande sistnämnda avgöranden. Den domstol eller myndighet som har ådömt t.ex. böter skall i stället sedan bötesavgörandet vunnit laga kraft sända tvåavskrifter eller utdrag av avgörarandena till i det län därkronofogdemyndigheten finns. vidarebefordrar därefter den enaavskriften till kronofogdemyndigheten. Bestämmelser i ämnet bör tas in i denbötesverkstäUighetsförordning som jag kommer att föreslå skall utfärdas omriksdagen antager den föreslagna bötesverkställighetslagen. I de fall dåsaköreslängd skall upprättas får inte kronofogdemyndigheten förrätta införseleller utmätning utan att ha saköreslängden. ParagrafeninnehåUer bestämmelser om betalningskrav i indrivningsskede. Paragrafenmotsvarar 1 § BöVK. I fråga om skatt gäller enligt 53 § uppbördskungörelsen(1967:626, 5 § ändrad : 87) (UK) en motsvarande anmaningsplikt.Någon motsvarighet till vad där sägs om att anmaning inte behövs i fall somavses i 68 § UppbL har inte ansetts behövlig. De fall som åsyftas, nämligen s.k. kvittning, utgör ett sådant särskilt skäl mot anmaning som avses i förstastycket. Andra sådana skäl är sådana som nämns i 59 § 2 mom. UL t. ex. fara förått gäldenä- 1976/77:104 96 rengömmer egendom, om han får veta att han är föremål för indrivning. Förhållandetmellan underrättelse enligt 1 § BöVK och underrättelse om utmätning ellerinförsel har uppmärksammats i flera sammanhang. Därvid framgår att det efteranmaning enligt 1 § BöVK kan vara obehövligt att sända särskild underrättelseenligt 59 § UL och 9 § i införsellagen före utmätning resp. införsel (39 §andra stycket utsökningskun-görelsen (1971: 1098), USK). Någon ändring i dettaavseende är inte avsedd. Medkraven sammanhänger frågan om anstånd och avbetalning. Enligt 1 § BöVL kanutmätningsmannen i vissa fall bevilja den bötfällde anstånd med betalningen.Han kan även medge att den bötfällde får erlägga böterna genom avbetalning.Särskilda regler gäller om anstånds-och avbetalningstiden. I 2 § BöVL anges bl.a. att utmätningsmannens beslut i dessa frågor kan ändras, om det förekommeranledning till det. Anstånds-och avbetalningsreglema fick sin nuvarande utformning genom 1937 årsbötesreform. De har sålunda funnits och beslut i sådana ärendenhar förekommit i ett stort antal fall. Det finns inte några egentliga skäl tilländringar beträffande bötesområdets anstånds- och avbetalningsregler i stort.Anmärkas kan dock att de föreskrivna tidsbegränsningarna inte har fåttnämnvärd betydelse i praktiken. I tröga indrivningsärenden är det iverkligheten så att "anstånd" blir gällande utöver lagens gräns ochatt avbetalningsplaner undan för undan får revideras och förlängas utöver vadlagen förutsatt. Dessa företeelser är närmast ofrånkomliga, närindrivningsverksamhet på goda sakliga gmnder bedrivs i andan att vissbetalning är bättre än ingen, låt vara att priset är en längre tidsutdräkt änlagstiftaren tänkt sig. Vidskatteindrivning gäller i sak samma ordning som den återgivna (frånsetttidsgränserna). Detta sammanhänger med att kronofogden fömtom att han harmyndighetsfunktion, nämligen att handlägga målet enligt gällande lag ärföreträdare för staten i dess egenskap av borgenär. Av borgenärsfunktionenföljer att kronofogden anses berättigad att medge anstånd och avbetalning.Praxis i detta avseende har vuxit fram utan stöd av författningsbestämmelser.Eftersom motsvarande betraktelsesätt kan anläggas när det gäller indrivning avböter, kan särskilda bestämmelser i ämnet avvaras. Enligt7 § BÖVL får den bötfällde inte överklaga ett beslut om anstånd elleravbetalning, men han får begära prövning av det i samband med klagan överutmätning eller införsel. Denna möjlighet synes inte utnyttjas i praktiken. Omden bötfälldes ansökan bifalls, föreUgger naturligtvis inte något behov avklagorätt. Går beslutet den bötfällde emot, blir den praktiska konsekvensenoftast att införsel eller utmätning blir aktuell. Beslutet blir då närmast ettförebud om sådan tvångsåtgärd. Prop.1976/77:104 97 för vilken det finns regler om klagorätt. Besluten ianstånds- och avbetalningsärenden är därför inte av den beskaffenheten att debör vara överklagbara särskilt. Något behov av motsvarande regler på skatteområdethar inte heller försports. Några uttryckUga regler i denna fråga är intebehövliga. Vid sidan av kronofogdemyndighets kravåtgärd enligt 7 § ärinförsel och utmätning de viktigaste indrivningsåtgärdema. Det har därför ansettslämpligt att i lagen särskilt anmärka dessa exekutionsformer, även om dettainte behöver ske annorledes än genom en erinran om att för dessa institutgäller särskilda bestämmelser Att införsel är tillåten för böter och vite men inte förrättsverkans-belopp har redan nämnts. I fråga om utmätning för böter finns bestämmelser i ochförordningen (1877: 31 s. 51) om nya utsökningslagens införande och vad i avseendedärå iakttagas skall, UP, (ändrad : 502) blirtillämpliga på samma sätt som f. n. är fallet till följd av 22 § UP. Eftersomnågon motsvarighet till bestämmelsen i 3 § andra stycket BöVL om utvidgatbeneficium vid utmätning för böter inte föreslås kommer bestämmelserna i 65 §UL om beneficium vid utmätning att vara uttömmande även för böter. Ytterligareär att framhålla att bestämmelserna om tidsfrist för utmätning och förexekutiv försäljning inte är och inte heller avses bli tillämpliga vidutmätning för böter. Genom punkt 13 övergångsbestämmelserna tiU lagen(1971:495) om ändring i UL, punkt 9 övergångsbestämmelserna till lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom (punkt 9 ändrad 1973:133), punkt 5övergångsbestämmelserna till lagen (1971:500) om exekutiv försäljning avluftfartyg m. m, (punkt 5 ändrad 1973: 135) och punkt 5 övergångsbestämmelsernatill lagen (1973: 1130) om exekutiv försäljning av registrerat skepp m. m.gäller sålunda undantag från de i nämnda författningar upptagna tidsfristernaför utmätning och exekutiv försäljning. Ytterligare bestämmelser om införsel och utmätning förböter finns i USK. Enligt förevarande paragraf får bötesskuld avräknas motfordran på överskjutande skatt enligt UppbL. i den ordning som föreskrives i 68§ 4 mom. första stycket UppbL beträffande oguldna skatter. Förslaget innebär att s. k. kvittning kan ske såväl motfordran på överskjutande preUminar skatt enligt 68 § 1 mom. UppbL som mot fordranpå skatt enUgt 2 mom. i samma paragraf, dvs. huvudsakUgen fordringar på gmndav nedsättning eUer befrielse från påförd slutlig kvar- 7 1976/77. Prop.1976/77:104 98 ståendeeller tillkommande skatt. Av bestämmelsen framgår att t. v. andra slags skatte-och avgiftsrestitutioner inte kan vara kvittningsob-jekt för bötesfordran. Dekan dock utmätas till gäldande av bötesfordran. Iparagrafens första stycke anges förutsättningarna för att konkursansökan skallfå göras. I andra stycket behandlas ackord. Somjag har betonat i den allmänna delen bör konkursansökan på gmnd av bötesfordranendast användas under särskilda förutsättningar. Utredningen har för sin delföreslagit att synnerUga skäl skall föreligga för att en sådan ansökan skall fågöras. Det skulle innebära bl. a. att ansökan som regel endast får göras, ombötesfordran överstiger förslagsvis . och annan åtgärd inte kan antasleda till betalning och dessutom böterna kan förväntas inflyta helt ellerdelvis tiU följd av konkurs. Avsteg från dessa krav skulle kunna föranledas avsådana omständigheter som att den bötfällde häftar även för andra skulder tilldet allmänna än böterna eller, när ett aktiebolag häftar för en vitesskuld,att bolaget bör bli upplöst genom konkurs [jfr 13 kap. 19 § aktiebolagslagen(1975: 1385)]. Någraremissinstanser har diskuterat utredningens förslag att begränsakonkursansökan till sådana fall då "synnerliga skäl" föreligger. Konkurslagskommitténgör en jämförelse mellan den föreslagna regeln och vad som f. n. gällerbeträffande konkursansökan på grund av skatteskuld. Enligt 62 § UppbL får, omskatteskulden understiger , framställning om den skattskyldigesförsättande i konkurs inte göras med mindre synnerliga skäl därtill föreliggeri det aktuella fallet. I övrigt finns ingen begränsning. mening saknas anledning att i förevarande hänseende haolika system för bötesverkställigheten och skatteindrivningen. Beloppsgränsenför konkursansökan på grund av böter bör dock bestämmas till 500 kr.Föreningen anser att "synnerliga skäl" inte bör krävasför konkursansökan på grund av böter eftersom det enligt föreningens meningsaknas anledning att särbehandla bötesfordringar, när indrivningen fortskriderså långt att konkurs kan övervägas. Även RSV är av den uppfattningen attrekvisitet "synnerliga skäl" bör slopas. Om förvandlingsstraffetavskaffas, kan det i vissa situationer vara värdefullt att inte behöva avståfrån detta effektiva indrivningsinstmment. En begränsning har uppställts redangenom kravet på att det vid en förhandsbedömning skall vara troligt attbötesfordran erhåller någon utdelning i en konkurs. Verket anser attbegränsningen "synnerliga skäl" som förutsätts för en konkurs böruppställas endast för fall motsvarande vad gäller i fråga om skatter enligt 62§ första stycket UppbL. Föregen del kan jag dela den av konkurslagskommittén framförda Prop.1976/77:104 99 uppfattningenatt det saknas anledning att i förevarande hänseende ha olika system förbötesverkställigheten och skatteindrivningen. Paragrafen har därför utformats eftermönster av 62 § UppbL. Beloppsgränsen för konkursansökan på grund av böter hardock bestämts till . Genombestämmelsens utformning klargörs att kronofogdemyndighetens bedömning attförutsättning för konkursansökan föreligger är utslagsgivande. I konkursmålskall alltså inte prövas om sökanden har gjort en riktig bedömning därvidlag.Kronofogdemyndighetens ställningstagande att göra konkursansökan bör intekunna överklagas, något som också framgår av bestämmelsens avfattning. Idetta sammanhang må erinras om den i jämförelse med konkurs mindre ingripandeåtgärden att ansöka om att bötfälld skall avlägga utmätningsed. I praxis ansesstaten ha sådan befogenhet på bötesområdet. När det gäller skatter finns enbestämmelse härom i 55 § tredje stycket UK. Inte heller beträffandeutmätningsed har det ansetts nödvändigt att ta upp några bestämmelser i den nyalagstiftningen. Jag vill i detta sammanhang erinra om att lagberedningenföreslår att institutet utmätningsed skall ersättas av vissa åtgärder inomramen för utmätningsförfarandet (se SOU 1973: 22 s. 144). Denna fråga övervägsf. n. inom . Genomandra stycket införs den nyheten att ackordsförfarandet görs tillämpligt påbötesfordran. Skälen härför har närmare utvecklats i den allmänna delen. Ackordsförslagfår antas under samma villkor och i samma ordning som gäller i fråga omackordsförslag rörande skatter. Detta innebär framför allt krav på attackordsförslag skall vara till fördel för det allmänna samt, i fråga om s. k.underhandsackord, att även övriga borgenärer som ackordet angår godkänner det/jfr 62 § tredje stycket UppbL och förordningen (1965: 852) om ackord ochavskrivning rörande vissa skatter (ändrad : 654)/. Kraven är såallmänt formulerade att de bör kunna utnyttjas beträffande såväl skatter somböter. En principiell skillnad föreligger visserUgen mellan fordringarna såtill vida att åtskilliga skatter är prioriterade medan böter är oprioriterade.Denna skillnad behöver dock i praktiken inte få betydelse i den mån staten, somtorde vara vanligt, avstår från förmånsrätten för skatter och deltar i ackord. Detkan anmärkas, att vid offentiigt ackord bötesfordran av måttlig storlek oftakan påräknas få full betalning till följd av den i 11 § tredje stycketackordslagen föreskrivna ordningen. Iparagrafen har intagits vissa grundläggande men kortfattade bestämmelser omavkortning och om avskrivning av böter. I Ukhet med vad 1976/77:104 100 somgäller f. n. avses detaljregleringen få sin plats bland de närmare föreskriftersom avses skola meddelas av regeringen. I första stycket anges attböter skall avkortas, om böterna bortfallit eller det eljest föreligger lagahinder mot att bötesfordringen verkställes. Efter avkortning kvarstår intenågon exigibel fordran för statsverket. De nuvarande avkortningsgmnderna angesi BöIF. Några väsentliga ändringar utöver dem som betingas avförvandlingssystemets avskaffande åsyftas inte. De viktigasteavkortningsgmnderna som kommer att finnas är följande: 1. efter förordnande om verkställighetens avbrytandeenligt 12 § bötesverkställighetslagen, 2. i fall som avses i 34 kap.1113 §§ och 35 kap. 7 § BrB, 3. efter ackord enligt 10 § andrastycket bötesverkställighetslagen, 4. då böterna fallit bort tillföljd av nåd eller efter användning av extraordinärt rättsmedel, 5. vid fel- ellerdubbeldebiteringar, 6. i fall då rest uppkommer vidomväxling tUl svenskt mynt av belopp, som influtit efter framställning somavses i 3 § lagen om samarbete med , , och angåendeverkstäUighet av straff m. m. och som varit avsett att täcka oguldet belopp, 7. vid verkställighet avbötesstraff utomlands enligt lagen om internationellt samarbete rörandeverkstälUghet av brottmålsdom. I andra stycket föreskrivsatt avskrivning får ske under villkor som bestäms av regeringen och attavskrivning inte medför ändring i betalningsskyldigheten. Det kan erinras om attavskrivningens natur jämfört med eftergiftens (som är aktuell bl. a. i 12 §) behandlas i prop. 1965: 160 s. 45. Där anges att avskrivning sker i statensintresse av effektivitet i förvaltningen, nämligen då ingen möjlighetföreligger att få betalning eller då indrivningen skulle förorsaka mer arbeteoch kostnad än som kan anses skäligt. Vid eftergift däremot är syftet iallmänhet att av humanitära och andra skäl främja gäldenärens sociala ellerekonomiska intressen. I denna och den följandeparagrafen behandlas en möjlighet att lägga ned bötesverkställighet, närsärskilda skäl av social natur föranleder det. Förebilden för denföreslagna regleringen är närmast 5 § BöVL. Det har dock funnits anledning attta i beaktande även de tankar som ligger bakom 17 § första stycket andrapunkten BöVL, som gäUer eftergift av förvandlingsstraff när så föranleds av denbötfälldes personUga förhållanden eller av synnerUga skäl i övrigt.Bötesstraffet och frågan om substitut för detta bortfaller då helt. Handläggningsmässigthar den föreslagna ordningen utformats an- Prop.1976/77:104 101 norlundaän nuvarande 5 § BöVL. Denna paragraf framtvingar nämligen ett omständligtförfarande, något som har medverkat till att paragrafen sällan har tillämpats.Enligt förslaget har beslutanderätten lagts hos kronofogdemyndigheten. Attdennes beslut i berörda ärende kan överklagas framgår av 13 §. Paragrafenär uppbyggd så, att det framgår att kronofogdemyndigheten har fått enbefogenhet att meddela förordnande som avses i paragrafen. Den "kan"meddela förordnande. Ifråga om förutsättningarna för förordnande av eftergift anknyter förslaget ibetydelsefulla hänseenden till avfattningen av 5 § BöVL. Sålunda krävs förförordnandet att indrivning av böter skulle vara till synnerligt men för denbötfällde eller någon som är beroende av honom för sin försörjning. Vidare fordrasatt det inte är från allmän synpunkt påkallat att indrivning fortgår. Däremothar inte medtagits någon motsvarighet till den nuvarande bestämmelsen om attförordnande inte får meddelas, om verkställighet behövs för den bötfälldestillrättaförande. Detta rekvisit som förekommer flerstädes ibötesverkställighets- och annan straffrättslig lagstiftning torde sällantillmätas någon självständig betydelse i förevarande sammanhang. Denväsentligaste olikheten mellan departementsförslaget och gällande föreskrift i5 § BöVL i fråga om förutsättningar för eftergift är att förslaget inte harnågon motsvarighet till nuvarande förbehåll att eftergift bara kan komma ifråga beträffande böter som enligt BöVL inte kan förvandlas. Nuvarandeeftergiftsmöjligheter gäller sålunda i praktiken huvudsakligen fall därböterna har ådömts innan intagning har skett i vårdanstalt föralkoholmissbmkare, i ungdomsvårdsskola, i vid förordnandeenligt 31 kap. 3 § BrB eller i avfängelse . Den föreslagna nya regeln får därför rent formellt ettkraftigt vidgat tillämpningsområde. BRÅhar i sitt remissyttrande föreslagit att man bör överväga införandet av enallmän bestämmelse i bötesverkställighetslagen, varigenom den som ådömdes enfrihetsberövande påföljd under exempelvis än ellereljest varit tvångsintagen på anstalt , vid frigivning skallkunna få sin bötesskuld nollställd eller eventuellt starkt reducerad. Det bördock fömtsättas för tillämpningen av en sådan bestämmelse menar BRÄ att denintagne vid frigivning i huvudsak saknar andra medel till betalning av böter änvad han uppburit från anstalten i samband med frigivningen. Föregen del är jag av samma uppfattning som utredningen nämligen att det i nylagstiftning inte finns anledning att anknyta till vissa formellt angivna slagav anstaltsvistelser. MöjUghet bör finnas för kronofogdemyndigheten att ieftergiftssammanhang allmänt kunna ta i beaktande de ekonomiska och andrasvårigheter vilka möter den som efter 1976/77:104 102 eninte helt kort anstaltsvistelse av ena eller andra slaget skall försöka attanpassa sig i arbetsliv och samhälle. Ytterligare bör inte endast svårighetersom föranleds av och föreligger under tid närmast efter anstaltsvistelse kunnabeaktas. Även andra för den enskilde särskilt svåra eller belastandesituationer bör kunna utlösa eftergiftsbeslut. Därvid kan t. ex. nämnaslångvarig sjukdom av aUvarligare art eUer ådraget fysiskt handikapp somförsvårar den bötfälldes utkomstmöjUgheter och existens i övrigt. Jagvill i detta sammanhang erinra om att statsmakterna har öppnat möjlighet tillsådana mera allmänna hänsynstaganden, när det gäller gäldenärersåterbetalningsskyldighet i vissa fall, jfr 18 § lagen (1964: 143) ombidragsförskott (omtryckt 1976: 277) och prop. 1964; 70 s. 46 samt 15 §avskrivningskungörelsen (1965: 921, 15 § ändrad 1974: 882). EnUgtmin mening bör emellertid en viss restriktivitet iakttagas vid tillämpningen avbestämmelsen. I all synnerhet gäller detta i två fall. Det ena är att eftergifti förevarande ordning inte gärna bör förekomma när det är fråga om någorlundabetydande belopp, något som inte minst kan vara fallet när det gällerrättsverkansbelopp. På exekutionsstadiet bör enligt min mening som regeleftergift inte komma i fråga beträffande bötesfordringar som överstiger 3 000kr. I vissa fall kan man dock tänka sig en högre gräns. Som BRÅ framhållit isitt remissyttrande kan höga bötesbelopp i samband med kumulation av många bötesfordringarskapa problem och i vissa fall verka förlamande för bötesgäldenärer, t. ex. isamband med villkorlig frigivning.