prop · G0031 · 1976-12-31 00:00:00 — Kretsen av icke valbara har dock utvidgats tillatt omfatta cheferna för de förvaltningar som hör till respektive nämnd. När det gäller de specialreglerade nämndernavarierar valbarhetskraven. För flertalet äger kommunstyrelsens valbarhelsreglermotsvarande till-lämpning. 1 några specialförfattningar föreskrivs dock atttjänsteman hos kommunen inte på grund av sin tjänsteställning är obehörig attvara ledamot eller suppleant i nämnden. Motiveringenför valbarhelshindren är enligt kommunallagskommillén (SOU 1952:14 s. 223) ihuvudsak atl den ledande tjänstemannen och förvaltningscheferna enbart somtjänstemän bör tillföra resp. nämnd sina särskilda kunskaper och erfarenheter.Det ansågs angeläget atl de står neutrala i förhållande till olikapartiriktningar, åtminstone såtillvida all de inte företräder viss riktningsåsom ledamot av nämnd. Kommunallagsutredningenföreslår att de för fullmäktige, styrelsen och oreglerade nämnderna gällandevalbarhetsbesiämmelserna ändras sä alt valbarhetshindren för kommunens ledande tjänstemanoch för förvaltningscheferna faller bort (9 och 33 SS EKL). Utredningen anseratt de skäl på vilka valbarhetshindren grundals inle längre är bärande och altvalbarhelshindren för verkschefer bör ersättas med en särskild jävsregel avinnebörd att verkschef inte får delta i avgörande av ärende som rör Prop.1976/77:1 145 verket.Förslaget påkallar en översyn av specialförfailningarnas valbarhetsregler, somgenomgående innehåller en hänvisning till kommunallagens bestämmelser omvalbarhet till fullmäktige eller styrelsen. I 3 a S 1 mom. andra stycket brandlagen (1974:80),4 S första stycket lagen (1970:296) om social centralnämnd m. m., 4 S socialhjälpslagen(1956:2) och 5 S femte stycket nykterhelsvårdslagen (1954:579) ges valbarhetsreglergenom reservationslösa hänvisningar lill kommunallagens bestämmelser omvalbarhet till kommunstyrelsen. Uteslutna från valbarhet till brandslyrelse,social centralnämnd, social distriklsnämd, socialnämnd och nykterhetsnämnd ärsåledes kommunens ledande tjänsteman och vederbörande förvaltningschefer. gäller i sak samma valbarhetsregelsom för de nu uppräknade nämnderna. Formellt sett avviker dock skollagensvalbarhets-regel från motsvarande bestämmelser i de berörda specialförfattningarna.1 14 S första stycket skollagen (1962:319) har valbarhetsregel sålunda gettsformen av en hänvisning till kommunallagens bestämmelser om valbarhet till fullmäktigemed tillägget att skolchefen inte får utses till ledamot eller suppleant iskolstyrelsen. 5.1.2 Nämndermed modifierade kommunstyrelseregler 1 3 S andra stycket byggnadsstadgan (1959:612), 8 Sförsta stycket barnavårdslagen (1960:97) och 8 § första och andra styckenahälsovårdsstadgan (1958:663) ges valbarhetsregler genom hänvisningar tillkommunallagens bestämmelser om valbarhet till kommunstyrelse. Dessa bestämmelserstillämplighet på , barnavårdsnämnden och hälsovårdsnämnden hardock inskränkts genom en särskild regel alt tjänsteman hos kommunen inte pågmnd av sin tjänsteställning skall vara obehörig att vara ledamot ellersuppleant. Denna särbestämmelse innebär att kommunens ledandetjänsteman och förvaltningschefen hos resp. nämnd är valbara. Skälet för dennaordning har framför allt varit det praktiskt betingade önskemålet att möjliggörainval av jurist hos kommunen i och barnavårdsnämnden.Beträffande hälsovårdsnämnd förklaras regeln av önskemålet om möjlighet attförena ledamotskap i nämnden med tjänst som hälsovårdsinspektör. Som förut har framhållits föreslårkommunallagsutredningen att kommunallagens regler om valbarhet tillfullmäktige, styrelsen och de oreg- 10 Riicsdagen 1976/77. Prop.1976/77:1 146 leradenämnderna ändras så alt gällande valbarhetshinder för kommunens ledandetjänsteman och för vederbörande förvaltningschefer faller bort. I ställetföreslår utredningen en särskild jävsregel för förvaltningschef Om kommunallagsutredningens förslag förverkligasuppkommer frågan om de nämnda valbarhetshindren bör slopas också i denmån de gäller förde specialreglerade nämnderna. Skälen för valbarhelshindrenhar i huvudsak varit desamma för alla nämnder och nämnderna bör även ifortsättningen kunna behandlas lika. Frågan om valbarhet till brandstyrelse,skolstyrelse, social centralnämnd, social diskiriktsnämnd, socialnämnd ochnykterhetsnämnd bör kunna regleras genom en hänvisning till valbarhetsregelnför styrelsen i en ny enhetlig kommunallag. Om förvaltningschef bör vara valbarsynes nämligen kunna bedömas på samma sätt belräffande de specialregleradenämnderna som för övriga nämnder. Det kan erinras om att den föreslagnagenerösare regeln har gällt för val till betydelsefulla nämndersom byggnadsnämnd, och hälsovårdsnämnd, ulan all detta synes havållat några påtagliga olägenheter. En bibehållen anknytning till kommunstyrelsereglernasynes inte fordra alt den särskilda jävsregel som kommunallagsutredningenföreslår för förvaltningschef ges moslvarande tillämpning beträffande de häraktuella specialreglerade nämnderna. Erfarenheterna från byggnads-, barnavårds-och hälsovårdsnämndernas verksamhel visar att jävsreglerna i 4 och 5 SSförvaltningslagen, som gäller i alla ärenden hos de specialregleradenämnderna, är tillräckliga också i de fall dä valbarhetshindren är mindrestrikta. Den nu förordade lösningen medför atl valbarhetsreglernai byggnadsstadgan, barnavårdslagen och hälsovårdsstadgan behöver justeras.Val-barhelsreglerna i övriga här berörda specialförfattningar behöver däremotinte ändras. De har redan formen av oreserverade hänvisningar till kommunallagensbestämmelser om valbarhet till kommunstyrelsen. Regeln om jäv för verkschefgörs ej tillämplig. Vidare bör valbarhetsregeln i skollagen med hänsyntill intresset av enhetlighet ändras så att också den får formen av enhänvisning till kommunallagens bestämmelser om valbarhet till kommunstyrelsen. 5.2Särskilda regler om nämndernas sammansättning Vissa av specialförfattningarna innehållersärskilda regler eller rekommendationer om hur nämnderna skall varasammansatta. Förutom hälsovårdsstadgan gäller detta flertalet lagar om desociala nämnderna. Bestämmelserna är regelmässigt utformade så altvissa yrkesgrupper -läkare, veterinärer eller jurister-anges böra varaföreträdda i nämnden. 1 allmänhet ges härutöver en rekommendation till nämndenall, om angiven yrkesgrupp inte är företrädd i nämnden, anlita sådan expertis.Dessa senare bestämmelser behandlas i avsnitt 5.4. Prop.1976/77:1 147 De särskilda reglerna om nämndernas sammansättninghar lill syfte att ge nämnderna tillgång till den sakkunskap som behövs. Eftersom kommunindelningsreformen bl. a. har öppnatandra möjligheter atl utnyttja behövlig expertis, har det bedömts lämpligt allpröva denna typ av föreskrifter i översynsarbelet. Någon anledning att för denna begränsade frågaavvakta socialutredningens förslag om en ny social ramlagstiftning synes inteföreligga. Inte heller synes det vara nödvändigt att avvakta resultatet avhälsovårds-utredningens översyn av hälsovårdsstadgan. 5.2.1 Social cenlralnäintid och social disiriktsnämnd Bland social centralnämnds minst nio ledamöter ochsocial distriktsnämnds minst fem ledamöter bör enligl 3 § första stycket och 8§ lagen om social centralnämnd juridisk och medicinsk sakkunskap om möjligtvara företrädd. Vid lagens tillkomst fördes denna rekommendation på socialutredningensförslag över från barnavårdslagen och nykterhelsvårdslagen, vilka, somutvecklas närmare i del följande, innehåller bestämmelser om att jurist resp.läkare om möjligt bör vara nämndledamot. (Stencil S 1969:11)framhöll alt den visseriigen var av den uppfattningen att det inte står i godöverensstämmelse med moderna demokratiska tankegångar att föreskriva eller ensrekommendera yrke eller utbildning som kompetensgrund när det gäller val tilloffentligt uppdrag. Ett förtroendemannaorgans behov av särskild expertis bör iprincip tillgodoses på annat sätt. Utredningen ansåg emellertid att den ianslutning till förslaget om social centralnämnd, som bara syftade till att göraen integration av de tre sociala nämnderna möjlig, så lång möjligt borde avståfrän att föreslå sakliga ändringar i förhållande till gällande rätt. Vid sittslutliga ställningstagande till den framtida socialvårdsorganisationen skulleutredningen behandla även hithörande frågor. Vissa remissinstanser fann förslaget omspecialistledamöter i nämnderna riktigt. Några länsstyrelser beklagade attuiredningen inle i detta sammanhang ansett sig böra gå längre och ta ställningtill frågan om obligatorisk jurisimedverkan i ärenden som gäller administrativafrihets-berövanden. Andra remissinstanser, bland dem ,förordade att bestämmelser om specialistledamöter i nämnderna skulle utgå. Omnämnderna ansågs ha behov av en särskild expertis borde en sådan knytas tillnämnden i andra former. Föredragande departementschefen (prop. 1970:121 s.28) uttalade förståelse för åsikten alt ett kommunalt förtroendemannaorgansbehov av särskild expertis i princip bör tillgodoses på annat sätt än genom atlexperter ingår som ledamöter. Eftersom socialutredningen skulle ta upp dessafrågor i ett större sammanhang borde dock enligt departementschefen ingensaklig ändring göras i gällande ordning. Prop.1916/71 :\ 148 Vid riksdagsbehandlingen av lagförslaget tilldrogsig frågan om expertmedverkan särskilt intresse. I motionerna 1970:1:1181 och11:1388 yrkades all rekommendationen om inval av jurist och läkare i socialacentralnämnden skulle utgå. Motionärerna ansåg att en sådan rekommendation ärotidsenlig och menade alt det är främmande för en demokratisk valordning atlspecialdeslinera mandat till vissa yrkesgrupper. Den expertmedverkan som krävsvid behandling av vissa ärenden borde enligt deras mening ske genom medverkanav nämndens egna tjänstemän eller genom att särskilda sakkunniga tillkallas. Idet sammanhanget framhöll motionärerna att det kan bli fråga om atl tillkallainte bara jurist eller läkare utan också andra sakkunniga som barnpsykolog,skolkurator, familjerådgivare, tjänsteman vid invandrarbyrå m. fl. Andra lagutskottet (2 LU 1970:51) erinrade om allfrågan om jurists medverkan i barnavårdsärenden hade ägnats åtskilliguppmärksamhet vid barnavårdslagens tillkomst och att justitieombudsmannen i enframställning till Kungl. Maj:t hade ifrågasatt om inte barnavårdslagenborde ändras på sådant sätt att juristmedverkan i någon form gjordesobligatorisk i ärenden angående frihetsberövanden och förbud motfosterbarnsförflyttning. En närmare redogörelse för vad som har förevarit idessa sammanhang lämnas i det följande (avsnitten 5.2.3 och 5.4.6). I själva sakfrågan om juristmedverkan vidbehandling av barnavårdsärenden gav utskottet uttryck för uppfattningen attdet är viktigt att de berörda nämnderna tillförs juridisk sakkunskap ierforderiig omfattning. När det gäller formerna för hur juristmedverkanlämpligen bör anordnas var dock utskottet berett att i princip ansluta sig tillde synpunkter som hade redovisats i motionerna. Gällande bestämmelser häromfick enligt utskottet anses vara otidsenliga. Det behov av särskild expertissom ett förtroendemannaorgan kan ha borde enligl utskottets mening tillgodosespå sätt motionärerna hade föreslagit genom medverkan av nämndens ellerkommunens egna tjänstemän eller genom att särskilda sakkunniga tillkallas. Utskottet ansåg i princip att nuvaranderekommendation i barnavårdslagen om inval av jurist i nämnden borde utgå ochatt någon motsvarande rekommendation inte borde föras över till den föreslagnalagen om social centralnämnd. Samma uppfattning hade utskottet i fråga omrekommendationen i nykterhelsvårdslagen om inval av läkare i nykterhetsnämndenoch överförandet av denna rekommendation till lagförslaget. Med hänsyn tillkravet på enhetlighet i lagstiftningen om kommunala nämnder med delvis sammakompetensområde ansåg utskottet det nödvändigt att bar-navärdslagen,nykterhelsvårdslagen och den föreslagna lagen om social centralnämnd innehållerlikartade bestämmelser om expertmedverkan i nämnderna. Eftersom del inte varmöjligt att i del aktuella ärendet ta upp frågor om ändring av de bådaförstnämnda lagarna ansåg sig utskottet Prop.1976/77:1 149 -som saknade anledning att för denna frågas skull avstyrka propositionen i desshelhet - nödsakat att tillstyrka den föreslagna rekommendationen om medverkanav läkare och jurist inom den sociala centralnämnden. DeUa ställningstagandeskulle dock ses som en lösning under kortare övergångstid. Enligt utskottetsmening borde Kungl. Maj:t lägga fram förslag om ändring i barnavårdslagen,nykterhelsvårdslagen och lagen om social centralnämnd av innebörd attrekommendationen om expertmedverkan inom berörda nämnder tas bort. Riksdagenbiföll utskottets hemställan (rskr 1970:285). Riksdagsskrivelsen överiämnadesför beaktande till socialutredningen, som bl. a. har att övervägasocialvårdslagstiftningen. För socialnämnd gäller inte några särskilda reglerom sammansättningen. Vid tillkomsten av socialhjälpslagen övervägdes dock ominte den i fattigvårdslagen (1918:422) intagna bestämmelsen att minst en avledamöterna och en av suppleanterna i faltigvårdsslyrelsen skulle vara kvinnaborde få en motsvarighet i socialhjälpslagen. Önskvärdheten av att kvinnorväljs in i socialnämnden ansågs dock framstå som så självklar att anledningsaknades atl genom tvingande bestämmelser tillföra nämnden kvinnliga ledamöter(prop. 1955:177, 2 LU 39, rskr 397). Bland minst fem ledamöter börenligt 7 S första stycket barnavårdslagen juridisk sakkunskap om möjligt varaföreträdd. Frågan om juristmedverkan i barnavårdsnämndbehandlades ingående under förarbetena till barnavårdslagen. (SOU 1956:61) ansåg alt sådan medverkan bara kunde tänkas motiverad av behovatt höja nämndens förmåga att utreda och pröva ärenden som är av stor vikt ochkan erbjuda betydande svårigheter. Om jurisimedverkan skulle anses önskvärd, ansågkommittén övervägande skäl tala för att en kvalificerad domare skulle inträdasom ledamot av nämnden vid handläggningen, företrädesvis av ärenden rörandeomhändertagande. En sådan ordning skulle dock enligt kommittén innebära enprincipiell nyhet, som skulle bryta den dittillsvarande uppfattningen omlämpliga former för det kommunala socialvärdsarbetets bedrivande. Med hänsynhärtill ansåg kommittén all det inte borde komma ifråga atl införa enobligatorisk domarmedverkan i barnavårdsnämnden. Denna borde enligt kommiuénfullt ut behålla sin karaktär av nämnd, bildad av valda ledamöter,och inte vid handhavandet av vissa ärenden framträda som en domstolsliknandemyndighet. Denna ståndpunkt fick starkt stöd vidremissbehandlingen. I vissa yttranden redovisades dock en positiv inställningtill tanken all barna- Prop.1976/77:1 150 vårdsnämndvid handläggningen av vissa ärenden borde förstärkas med domare eller annanjurist. Föredraganden (prop. 1960:10 s. 94-96) framhöll vidremissen till lagrådet att kraven på obligatorisk juristmedverkan ibarnavårdsnämndens arbete hade kommit fram i den allmänna diskussionen omrättssäkerhet vid s. k. administrativa frihetsberövanden. Den synpunkt somdärvid hade anlagts hade varit att del var nödvändigl atl stärkarättssäkerhets-garantierna för de enskilda. Dessutom hade hävdats attbarnavårdsnämnderna måste organiseras med domare eller annan jurist som ledamot,för att ungdomsbrottsligheten skulle kunna bekämpas tillräckligt effektivt ochbehovet av samhällsskydd tillgodoses. Enligt föredraganden stod det fullt klart att ettökat utnyttjande av juridisk sakkunskap skulle stärka rättssäkerheten ochfrämja effektiviteten i barnavårdsnämndernas arbete. Härigenom skulle nämndernasställning allmänt sett också förbättras. När det gäller formerna förjurist-medverkan anslöt sig föredraganden till kommitténs förslag, som hadebiträtts av flertalet remissinstanser. Föredraganden ville därför inle tillstyrkaalt den i den äldre barnavårdslagen intagna föreskriften atl juridisksakkunskap om möjligt borde vara företrädd i nämnden skulle behållas i den nyabarnavårdslagen. Även om inval av domare eller annan jurist i imånga fall kunde vara ett lämpligt sätt att tillgodose nämndens behov avjuridisk sakkunskap kunde detta enligl föredraganden tillgodoses också påandra vägar. Lagrådet erinrade i sitt utlåtande (prop. 45152) över förslaget lill ny barnavärdslag om att detta i flera hänseendeninnebar väsentligt ökade befogenheter för barnavårdsnämnderna. De ökade befogenheternaaktualiserade i hög grad behovet av juristmedverkan i nämnderna. Lagrådetansåg atl obligatorisk juristmedverkan i barnavårdsnämnderna var ettofrånkomligt krav. Hur en sådan medverkan lämpligen borde anordnas iorganisatoriskt avseende fick enligl lagrådet bli beroende på ytteriigareutredning. I avbidan härpå ansåg lagrådet alt man borde behälla den dittillsgällande rekommendationen att om möjligt välja in en jurist i nämnden. Vid anmälan av lagrådels yttrande förklaradeföredraganden all hon -även om bestämmelser som endast innebär enrekommendation om inval i kommunala nämnder av personer med särskildakvalifikationer syntes kunna ge anledning till invändningar från såväl praktiskasom principiella synpunkter - ville gå lagrådet till mötes. I förslaget till nybarnavårdslag logs därför in en bestämmelse av innehåll att juridisk sakkunskapom möjligt borde vara företrädd inom nämnden. Vid riksdagsbehandlingen (2 LU 1960:5, rskr 152)kom inle några ytterligare synpunkter på frågan fram. 1976/77:1 , 151 Av nyklerhetsnämnds minst fem ledamöter bör enligl5 S tredje stycket nykterhelsvårdslagen om möjligt en vara läkare. I lagenföreskrivs dessutom alt såväl män som kvinnor skall vara representerade inämnden. Vid nykterhetsvårdslagens tillkomst fördesbestämmelsen om atl läkare om möjligt skall vara ledamot av nämnden utansärskilda kommentarer över från alkoholisilagen (1931:233). Skälet tillföreskriften synes ha varit en önskan att förstärka del medicinska inslaget inykterhetsvården. Ävenbestämmelsen att såväl män som kvinnor skall vara representerade inykterhetsnämnden hade sin motsvarighet i alkoholistlagen, i vilken föreskrevsatt minst en av ledamöterna och en av suppleanterna i nämnden skulle varakvinna. (SOU 1948:23) hade föreslagit atl bestämmelsenskulle behällas. Med anledning av den kritik som riktades mot förslaget avvissa remissinstanser föreslog föredragande departementschefen (prop. 1954:159)en föreskrift atl såväl män som kvinnor skulle vara representerade i nämnden.Någon saklig ändring avsågs dock inte med den nya formuleringen. Föreskriftenskulle enligt departementschefen inle tolkas så att nämnden behöver ha mer änen kvinnlig ledamot. Av hälsovårdsnämnds minst fem ledamöter bör enligt7 § hälsovårdsstadgan om möjligt en vara läkare och en vara veterinär. Vid hälsovårdsstadgans tillkomst tilldrog sigfrågan om formerna för medicinsk och veterinärmedicinsk sakkunskaps medverkaninom den allmänna hälsovården särskilt intresse. Hälsovårdsstadgekommiitén (SOU1953:31) föreslog regler som nära anslöt lill tidigare gällande bestämmelser.Enligl kommittéförslagel skulle sålunda stadsläkare och siadsveterinär samtköpingsläkare vara självskrivna ledamöter i hälsovårdsnämnd. Inom andrahälsovårdsnämnder än de med läkare och veterinär som självskrivna ledamöterskulle också om möjligt medicinsk och veterinärmedicinsk sakkunskap varaföreträdd. Remissinstanserna hade delade meningar omkommittéförslagel i dessa avseenden. Å ena sidan hävdade bl. a. och att självskrivna ledamöteri princip över huvud tagel inte borde förekomma i hälsovårdsnämnd. Å andrasidan föreslogs att tjänsteläkare och tjänsteveterinär borde vara självskrivnaledamöter i hälsovårdsnämnderna inom samtliga kommuner och inte bara inämnderna i vissa städer och köpingar. Föredragande departementschefen (prop. 1958: B 46s. 72-73) framhöll atl omgivningshygienens förebyggande betydelse var allmänterkänd och atl därav följde att frågeställningarna inom hälsovården ofta krävdemedicinsk fackkunskap för en tillfredsställande lösning. Prop.1976/77:1 152 inomhälsovårdsnämnderna hade också enligt departementschefens genomgående visat sigvara mycket värdefull. Departementschefen anslöt sig alltså till kommitténsuppfattning atl medicinsk sakkunskap knappast kan undvaras inomhälsovärdsarbetet om detta skall kunna bli effektivt. Med hänsyn tillhälsovårdsnämndens ökade uppgifter i fråga om livsmedelskontrollen ochdjurskyddet delade departementschefen kommitténs uppfattning att ocksåveterinärmedicinsk sakkunskap borde tillförsäkras nämnden. Departementschefen ansåg emellertid attsjälvskrivet ledamotskap i ijäsnlemän över huvudtaget inte säkerställer deras medverkan i hälsovårdsarbetet. Däremot ansåg hanså starka sakliga skäl tala för deras ledamotskap atl de i betydandeutsträckning kunde väntas bli invalda i nämnden. Enligt departementschefensmening var ett sådant val att rekommendera. Han förordade därför inteobligatoriskt ledamotskap i ochijänsleveterinär men väl en i hälsovårdsstadgan inlagen rekommendation attläkare och veterinär om möjligt bör vara ledamöter av nämnden. har som tidigare framhållits (avsnitt5.2.1) hemställt om förslag till ändringar i barnavårdslagen,nykterhelsvårdslagen och lagen om social centralnämnd av innebörd attrekommendationen om expertmedverkan i berörda nämnder tas bort. Skälen försådana ändringar är flera. För det första står det, som socialutredningen harpåpekat, inte i överensstämmelse med moderna demokratiska tankegångar attföreskriva eller ens rekommendera yrke eller utbildning som kompetensgrund närdet gäller val till offentligt uppdrag. Det måste sägas vara i hög gradotidsenligt att på sådant sätt destinera mandat lill vissa yrkesgrupper. Depolitiska partierna bör enligt modernt synsätt inte vara bundna av sådanaföreskrifter eller rekommendationer när de nominerar förtroendemän. Särskilda rekommendationer om nämndernassammansättning har, som framgår nedan (avsnitt 5.3.1), i vissa fall ansettsutgöra hinder mot föreskrift om proportionell valmetod, vilket redan det utgörett vägande skäl att pröva nödvändigheten av sådana föreskrifter. Rekommendationerna att vissa yrkesgrupper ommöjligt bör vara företrädda i nämnderna har till syfte all ge nämndernatillgång till den sakkunskap som behövs. Frågan hur nämndernas behov avsakkunskap skall tillgodoses kan dock lösas på flera olika sätt. Skälen för atlgöra det förtroendemannavägen synes ha föriorai sin bärkraft när kommunindelningsreformenhar genomförts och kommunernas personalresurser därmed har blivit större. I defall då erforderiig sakkunskap inte finns atl tillgå bland kommunens tjänstemänkan nämnderna få sitt behov Prop.1976/77:1 153 avsakkunskap tillgodosett genom all tillkalla särskilda experter. Det måste vidare betonas att nämndernas behov avsakkunskap inte är begränsat till den sakkunsakp som företräds av jurister ochläkare. Även andra yrkesgruppers t. ex. psykologers sakkunskap är värdefull ochkan i vissa sammanhang vara väl så betydelsefull som juridisk och medicinsksakkunskap. Det kan därför ifrågasättas om det finns tillräckligt starka skälatt utpeka medverkan av viss sakkunskap som särskilt angelägen. En särskild uppmärksamhet har frågan omjurisimedverkan i tilldragit sig. a. harjuslitieombundsmannen som tidigare nämnts (avsnitt 5.2.1) ifrågasatt om intebarnavärdslagen bör ändras på sådant sätt att jurisimedverkan i någon form görsobligatorisk i vissa ärenden. Också i andra sammanhang har förslag omobligatorisk juristmedverkan förts fram. I allmänhet har dock dessa förslaginle inneburit krav att junst skall ingå som ledamot i nämnden. Omjuristmedverkan ges denna form skulle barnavårdsnämnden på sätt och vis föriorasin egenskap av nämnd och - i vart fall vid handläggningen av vissaärenden - framträda som en domstolsliknande myndighet. En sådan utveckling börinte accepteras. behov av juridisk sakkunskap får därförtillgodoses på annat sätt. Frågan om andra länkbara former för jurisimedverkanbehandlas närmare i ett följande avsnitt (5.4). Vad som har anförts leder till slutsatsen alt samtligaföreskrifter om särskild yrkesrepresentation bör mönstras ut urhälsovårdsstadgan och lagstiftningen om de sociala nämnderna.