prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Som jag skall återkomma tilli specialmotiveringen anser jag övervägande skäl tala för att sådana skuldebrevbör löpa med en längre preskriptionstid, även om skuldebrevet skulle avse ettkon-sumenlköp eller en konsumenttjänst. Jag vill emellertid erinra om atl konsumenlköplagen(1973:877) f. n. innehåller ett förbud mol användande av löpande skuldebrev ikonsumentköpsammanhang. De skäl som kan anföras till förmån för en längrepreskriptionstid för skuldebrevsfordringar o. d. gör sig i ännu högre gradgällande beträffande fordringar som har fastställts genom dom eller liknandeavgörande. Genom domstolsprövningen slås på ett auktoritativt sätt fast i vadmån gäldenären är betalningsskyldig eller ej. Avgörandet är bindande förparterna. De skäl för en kort preskriptionstid som hänger samman med önskemåletatl fordringsförhållanden skall bli klariagda inom rimlig tid gör sig alltsåinte gällande i detta fall. Även beträffande domfästa fordringar bör såledespreskriptionstiden vara längre än . Det finns härvid enligl min meninginle skäl alt göra skillnad mellan fall då domen avser ell konsumentköp e. d.och övriga domfästa fordringar. a. kan sägas att borgenären genom domenfår en grand för sin fordran som är fristående från det bakomliggandeförhållandet. Praktiskt sett skulle det också kunna vålla avsevärdasvårigheter att i preskriplionshänseende göra skillnad mellan olika typer avdomar. När det gäller atl bestämma preskriptionstidenslängd för sådana fordringar som skall vara underkastade en längrepreskriptionstid än ligger det nära till hands att anknyta till gällanderegler och alltså föreskriva en tio-årsfrist. En längre preskriptionstid bör ivarje fall inte komma i fråga. Vissa omständigheter kan anföras till förmån fören än . Under remissbehandlingen har också tanken på enfemårig preskriptionstid för skuldebrevsfordringar förts fram. Mot detta kanemellertid invändas att liden då blir väl kort beträffande skuldebrev som intehar bestämd förfallodag, åtminstone om preskriptionstiden räknas redan från dendag fordringen tidigast kan göras gällande. Vidare uppstår olägenheter i frågaom sådana fordringar som förfaller eller kan sägas upp med vissa mellanrum mensom löper vidare, om gäldenären fullgör sina förpliktelser. Det kan också heltallmänt sägas att om man vid sidan av den normala treårsliden vill ha en längrepreskriptionstid belräffande vissa slags fordringar, så bör tiderna liggalängre från varandra än . Alt å andra sidan föra in en preskriptionstidsom är längre än men kortare än den nuvarande tioårstiden Prop.1976/77:5 126 tersig knappast motiverat. Jag förordar alltså all tiden bestäms till . Liksom när del gäller fordringar i allmänhet börpreskriptionstiden för skuldebrevsfordringar räknas från den dag fordringentidigast kan göras gällande. Detta innebär belräffande skuldebrev som skallinfrias så snart anfordran sker och där anfordran kan ske attpreskriptionstiden börjar löpa i och med skuldebrevets tillkomst. Ärförfallotiden bestämd, räknas preskriptionstiden från förfallodagen. Vadbeträffar domfästa fordringar skall jag la upp frågan om utgångspunkten förpreskriptionstiden i ett följande avsnitt om verkan av preskriptionsavbrott. Jag ämnar återkomma lill de nu förordadebestämmelserna i specialmotiveringen. Redan här vill jag emellertid ta uppfrågan huruvida undanlagsregeln för skuldebrevsfordringar bör gälla ävenfordran på ränta och annan lilläggsförpliktelse till huvudfordran. Enligt danskoch norsk rätt gäller den kortare preskriptionstiden för fordran på förfallenränta, dock inte om skuldebrev har utfärdals för fordringen. 1 1957 årsbetänkande föreslogs en liknande bestämmelse. I departementspromemorianföreslås att ränlefordringar skall följa huvudregeln om en tioårigpreskriptionstid från tillkomsten och en treårig från förfallodagen, vilket ipraktiken innebär en treårig preskriptionstid för de flesta räntefordringar. Onekligen kpn vissa skäl anföras för att låtaräntefordringar vara underkastade en kort preskriptionstid. Emellertid anserjag att intresset av att ha så enkla och enhetliga regler som möjligt vägeröver till förmån för en motsatt lösning. Preskriptionstiden för en räntefordranbör således vara av samma längd som preskriptionstiden för huvudfordringen. Harskriftligt fordringsbevis utfärdats och är det inte fråga om konsumentköp e. d.eller är preskriptionstiden för huvudfordringen av annan anledning , börinte heller räntan preskriberas förrän . I de fall preskriptionstidenför huvudfordringen är , bör gälla för räntan. En annan sak är all det med hänsyn lill räntanssubsidiära karaktär kan övervägas atl införa en beslämmelse om att ränta inteför krävas ul när huvudfordringen har preskriberats. Den frågan skall behandlasi ett senare avsnitt i samband med andra frågor om verkan av preskription. Härskall endast påpekas att de skäl som talar för att samma preskriptionstid börgälla beträffande kapital och ränta inte gör sig gällande, om sambandet mellanhuvudfordringen och räntefordringen har upplösts. Om t. ex. en gäldenär somhar försummat flera räntebetalningar utfärdar en separat skuldförbindelse därhan åtar sig alt betala den förfallna räntan en viss dag, börpreskriptionstiden kunna bli , även om preskriptionstiden är förhuvudfordringen. Vad som har sagts beträffande ränta bör gälla ocksåandra tilläggsför-pliklelser enligt skuldebrev, dock endast om gäldenärensåtagande även omfattar tilläggsförpliktelsen. Den längre preskriptionstiden böralltså inle ulan vidare vara tillämplig belräffande t. ex. expeditionskostnaderoch rät- Prop.1976/77:5 127 tegångskostnader.Har borgenären inlett rättsligt förfarande som har lett till dom eller liknandeavgörande varigenom gäldenären har ålagts ersätta borgenärensrättegångskostnader, kommer dock tioårsliden atl gälla också kostnaderna,eftersom domfästa fordringar enligt vad jag har förordat skall varaunderkastade den längre preskriptionstiden. Att samma preskriptionstid föreslås gälla förfordran på ränta som för huvudfordringen innebär inle att utgångspunkten förpreskriptionstiden blir densamma. I vissa fall kan preskriptionstiden förhuvudfordringen börja löpa före preskriptionstiden för räntefordringen, i andrafall kan del vara tvärtom. Om t. ex. huvudfordringen förfaller till betalningvid anfordran men räntan, om anfordran inte sker, förfaller en gång ,räknas preskriptionstiden för huvudfordringen från den dag anfordran tidigastkan ske, dvs. i allmänhet från fordringens tillkomst, men preskriptionstidenför räntefordringen från den dag resp. räntebelopp skall betalas. Förfaller huvudfordringentill betalning exempelvis efter fordringens tillkomst men räntanårligen, räknas preskriptionstiden för huvudfordringen från den avtaladeförfallodagen och preskriptionstiden för räntan från den dag resp. räntebeloppförfaller till betalning. Vad jag nu har sagt om ränta gäller ocksådröjsmålsränta, i den mån gäldenären har utfäst sig att betala sådan ränta.Däremot bör fordran på dröjsmålsränta som grandar sig enbart på räntelagen(1975:635) behandlas som en fristående fordran och alltså vara underkastad entreårig preskriptionstid, oavsett vilken tid som gäller beträffandehuvudfordringen. I dansk och norsk rätt föreskrivs att den kortarepreskriptionstiden på tre resp. skall vara tillämplig också påfordringar som avser förfallen termin av pension, livränta och vissa andraperiodiska prestationer, dock inte om skuldebrev har utfärdats för fordringen.För min del anser jag att man i princip bör inta samma ståndpunkt belräffandedessa typer av periodiska prestationer som i fråga om räntor. Övervägande skältalar alltså för att man inte heller beträffande de periodiska prestationernainför någon specialregel. Detta medför bl. a. att preskriptionstiden förfordran på underhållsbidrag normalt blir från den dag resp. beloppförfaller till betalning, om bidragsskyldighet har fastställts genom dom ellergrandas på skriftligt avtal. Påpekas bör att själva rätten till underhållgivetvis inte preskriberas. Jag vill i det sammanhanget erinra om att frågorsom rör underhållsbidrag f. n. utreds av familjelagssakkunniga (Ju 1970:52).Det ingår i de sakkunnigas arbete att närmare pröva spörsmålet om preskriptionav fordringar på underhållsbidrag och det eventuella behovet avspecialpreskriptionsregler på Under remissbehandlingen har del gjorts gällandeatt promemoriefdrslaget leder till olägenheter för bankerna i fråga om vanligabanklån. Det gäller lån enligl sädana skuldebrev som har bestämd förfallodagmen som in- Prop.1976/77:5 128 nehållerenföriängningsklausul som innebär alt förfallodagen successivt flyttas fram omlåntagaren betalar ränta och amortering i föreskriven ordning. De påståddaolägenheterna hänger samman med att preskriptionstiden enligtpromemorieförslaget skall vara så kort som från förfallodagen och attdet skall krävas rättslig åtgärd för preskriptionsavbrolt från borgenärenssida. Med anledning av remisskritiken på denna punkt villjag framhålla all borgenären inle riskerar några olägenheter av det angivnaslaget, om del i promemorian föreslagna systemet ersätts med den ordning somjag har förordat. De fordringar som åsyftas kommer nämligen att löpa med en tioårigpreskriptionstid. Fullgör gäldenären sina åligganden skall, som närmarebehandlas i del följande, ny preskriptionslid fortlöpande räknas från den daggäldenären betalar ränta eller amortering. Säger borgenären upp hela kreditenpå grund av gäldenärens försummelse och träffar parterna därefter uppgörelse omalt återgå lill den tidigare avtalade ordningen för kreditens avveckling, löperen ny tioårig preskriptionstid från den dag uppgörelse träffas, eftersompreskriptionsavbrott då sker genom gäldenärens erkännande av skulden. Vad beträffar fordringsförhållanden med fleragäldenärer anser jag att preskriptionstiden liksom enligt promemorieförslagetbör räknas separat för var och en av gäldenärerna. Preskriptionstiden böralltså räknas från den dag borgenären kan göra fordringen gällande mot resp.gäldenär. Principen bör vara densamma oavsett om gäldenärernas ansvar är delateller solidariskt. Enligt gällande rätt är de allmänna bestämmelsernaom fordringspreskription i princip tillämpliga också på fordran på grund avborgen. En särskild bestämmelse flnns dock i 4 § förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål. Därföreskrivs i fråga om proprieborgen en tolvmånadersfrist räknat från den dagbetalning skulle ha eriagts. Bestämmelsen är inte tillämplig, om borgensmannenhar gått i borgen "tills full betalning sker". Enligt promemorieförslaget skall de allmännabestämmelserna om preskriptionstidens längd vara tillämpliga också på fordranpå grund av borgen. Den särskilda bestämmelsen om preskription av proprieborgeni förordning föreslås upphävd. Förslaget innebär alltså atlpreskriptionstiden för borgenärens fordran mol borgensmannen skall vara tio årfrån fordringens tillkomst resp. från förfallodagen. Utgångspunkten förden längre preskriptionstiden blir enligt promemorieförslaget olika beroendepå om det är fråga om proprieborgen eller enkel borgen. Vid proprieborgen ansesfordringen mot borgensmannen tillkommen den dag han gör sitt åtagande, dvs. iprincip som huvudfordringen. Vid enkel borgen bör däremot borgenärensfordran mot borgensmannen inte anses tillkommen förrän det har visat sig allborgenären inle kan få betalt av huvudgäldenären. Promemorieförslagels bestämmelser om preskriptionav fordran på grand av borgen har föranlett viss kritik underremissbehandlingen. Prop.1976/77:5 129 framförallt förslagels konsekvenser i sådana fall då en proprieborgensman har gått iborgen för ett lån med bestämd förfallodag som successivt flyttas fram. Denföreslagna ordningen anses innebära olägenheter för borgenären genom alt hantvingas vidta preskriptionsavbrytande åtgärd gentemot borgensmannen varttredje år, även om huvudgäldenären fullgör sina skyldigheter. För egen del anser jag atl de bestämmelser ompreskriptionstid som jag har föreslagit i del föregående bör kunna tillämpasäven på borgensfordringar. Även i fråga om sådana fordringar undgår man på detsättet de olägenheter som har påtalats under remissbehandlingen. Eftersomfordringar på grand av borgen normalt torde grandas på skriftligtfordringsbevis och ligga utanför området för konsumentköp ochkonsumenttjänster, kommer sådana fordringar regelmässigt att vara underkastadeen preskriptionstid från den dag fordringen tidigast kan görasgällande. Vilken dag fordringen tidigast kan göras gällande blir bl. a.beroende av om det är fråga om enkel borgen eller proprieborgen. Jag återkommertill denna fråga i ett följande avsnitt. Jag förordar alltså att de allmänna bestämmelsernaom preskriptionstidens längd och utgångspunkten för preskriptionstiden skallgälla också borgensfordringar. Detta innebär också att jag ansluter mig tillförslaget i promemorian att upphäva 4§ förordning. Även när det gäller regressfordringar anser jag ttde allmänna bestämmelser som jag har förordat i det föregående bör gälla.Därigenom uppnås en förenkling i förhållande till promemorieförslaget. Grandasregressfordringen på skuldebrev e. d. blir tiden i allmänhet och iannat fall . I båda fallen blir utgångspunkten för preskriptionstiden dendag fordringen tidigast kan göras gällande, dvs. den dag denregressberättigade har infriat huvudfordringen. Jag skall återkomma tillhithörande fordringar i det följande. 6.3.2Fordringar på bank o. d. För bankfordringar, dvs. fordringar på medel sominnestår på bankräkning, gäller f n. huvudregeln om tioårig preskription. I1957 års betänkande föreslogs särskilda bestämmelser för sådana fordringar.Eftersom medel som har satts in i bank ofta får stå orörda under mycket långtid utan att borgenären ser till att banken erkänner skulden, ansågs detuppenbart olämpligt att tillämpa bestämmelserna om tioårig eller treårigpreskription på sådana fordringar. 1 stället föreslogs en tjugoårigpreskriptionstid räknad från fordringens tillkomst. Enligt dansk rätt preskriberas bankfordringar från fordringens tillkomst. Även enligt norsk rätt ärpreskriptionstiden , men tiden räknas från förfallodagen. 1 det norskadepartementsförslaget föreslås atl tjugoårstiden bibehålls men atlden räknas från tillkomstdagen. 1 finns regler som innebär att enfordran på grund av bankinsättning Prop.1976/77:5 130 preskriberasefter kungörelseförfarande när har förflutit från del bankräkningensenast användes. Det är dock ovanligt att bankerna utnyttjarkungörelseförfarandet. 1 promemorian konstateras alt bankfordringar somregel torde vara betalbara antingen vid anfordran eller viss lid efteruppsägning. Tillämpas promemorieförslagets bestämmelser på sådana fordringar,innebär det att en preskriptionstid av från insättningen primärt kommeratt gälla. När fordringen förfaller till betalning efter anfordran elleruppsägning, ersätts tioårstiden av en treårsfrist räknad från förfallodagen. 1promemorian framhålls att de föreslagna reglerna inte medför någon ökad riskför rättsföriuster för borgenärerna när det gäller banktillgodohavanden somännu inte har förfallit till betalning. Vad beträffar medel som är tillgängligaför lyftning vid anfordran torde några olägenheter inte heller föranledas avatt den treåriga preskriptionstiden blir tillämplig när fordringen förfallertill betalning. Utbetalning torde nämligen regelmässigt ske i samband med attanfordran sker. Däremot kan enligt promemorian de föreslagna reglerna medföraen försämring för kontohavare som har medel innestående på bankräkning frånvilken uttag för ske först efter uppsägning. Det gäller framför alltsådana fall då konlohavaren fortlöpande verkställer uppsägning men sedan intetar ul medlen. 1 promemorian framhålls emellertid att risken för attkonlohavaren gör rättsföriuster i en sådan situation torde vara obetydlig,eftersom preskriptionsavbrott enligt förslaget skall kunna ske genom attbanken erkänner skulden genom saidobesked eller på annat sätt och eftersombankerna i praktiken inte torde göra gällande att preskription har inträtt. Mot bakgrand av det sagda föreslås i promemorianinte några särskilda bestämmelser om preskription av fordran på medel som harsatts in i bank. Det innebär alltså att förslagets allmänna bestämmelser skallvara tilllämpliga även på sådana fordringar. Emellertid föreslås en särskildbestämmelse om att det skall vara möjligt att träffa avtal om föriängdpreskriptionstid bl. a. i fråga om bankfordringar. Under remissbehandlingen har man från flera hållavstyrkt att promemorieförslagets allmänna bestämmelser tillämpas påbankfordringar. Det främsta skälet härtill är att den föreslagna treårstidenanses vara alltför kort och ägnad att medföra ölägenheter för både insätlarnaoch bankerna. I stället föreslås att den nuvarande tioårstiden behålls förbankfordringar. Också jag anser att promemorians bestämmelser ompreskriptionstidens längd passar mindre väl för bankfordringar. Även om det medhänsyn till bankemas praxis inte föreligger någon större risk för att det ipraktiken skall uppstå rättsföriuster för insätlarna, kan en treårigpreskriptionstid ändå medföra olägenheter för både insättare och banker. Änstörre blir uppenbariigen ölägenheterna, om man inför en treårstid ochsamtidigt, i enlighet med vad jag har förordat för andra typer avfordringar, räknar tiden Prop.1976/77:5 131 frånden dag fordringen tidigast kan göras gällande. Väljer man en sådanutgångspunkt även för bankfordringar måste man alltså i varje fall bestämmapreskriptionstiden lill minsjt . Det kan emellertid sägas all fordringar på medelsom har satts in på bankräkning intar en särställning i preskriptionshänseende.Från insättarens synpunkt är insättningen en form av deposition avsamma art som när han lämnar värdepapper eller annan egendom till förvaltningav bank. I enlighet med vedertaget juridiskt betraktelsesätt bedöms emellertidfallen olika. Insättning på bankräkning ger upphov till ettobligationsrältsligl anspråk som är underkastat vanliga preskriptionsregler.Anspråk på att fö tillbaka egendom som har lämnats lill förvaltning av bank ärdäremot av sak-rättslig karaktär och är över huvud taget inte föremål förpreskription. För den som inle är förtrogen nied juridiska termer och tänkesätttorde det vara svårförståeligt att hans rättigheter mot banken bedöms olika ide båda fallen. Den som sätter in pengar på bankräkning torde imånga fall vara helt okunnig om att hans fordran kan preskriberas. För gemeneman torde det te sig närmast självklart att han skall ha en ovillkoriig rättatt få tillbaka de pengar han har satt in på banken. Att ett sådant synsättinte är främmande ens för bankerna framgår av att de så gott som aldrig tordeåberopa preskription när ett bankkonto har stått orört , låtvara att ränta inte tillgodoförs konlohavaren . Mot bakgrand av det anförda kan ifrågasättas omfordringar på grand av insättning i bank över huvud taget bör vara föremål förpreskription. Vid avgörandet av denna fråga måste emellertid skälig hänsyn tasockså lill bankernas intressen. Vad som från banksynpunkt kan anföras tillförmån för att bankfordringar bör vara underkastade preskription är attbankerna kan ha intresse av att definitivt avveckla bankkonton som har ståttoutnyttjade . I praktiken lorde emellertid behovet av ensådan möjlighet vara begränsat. För att bankernas intresse av att bli kvitt gamlakonton skall tillgodoses är det i och för sig inte nödvändigl atlbankfordringar är underkastade preskription. En möjlighet är att införabestämmelser som ålägger bankerna att vidta de åtgärder som behövs förenavveckling. Ett sådant system finns, som tidigare nämnts, i , där rättenatt kräva ut en fordran på grand av bankinsättning inte kan upphöra på annatsätt än genom kungörelse-förfarande när har förflutit från detbankräkningen senast användes. I själva verket har bankerna också här i landetvissa möjligheter att fö till stånd en avveckling av gamla konton, även ombanktillgodohavanden undantas från preskriptionsbeslämmelsema. För det förstakan en bank som vill avveckla ett konto ta kontakt med konlohavaren och betalatillbaka det insatta beloppet. 1 de allmänna villkoren för flera av devanligaste typerna av bankräkningar tas numera regelmässigt in en klausul somger banken rätt att avsluta kontot efter uppsägning som får ske genomkungörelse i Prop.1976/77:5 132 En annan möjlighet som kan användas, omkonlohavaren inte kan anträffas eller banken inle vet vem som är rättborgenär, är alt använda det förfarande som föreskrivs i lagen (1927:56) omgälds betalning genom penningars nedsättande i allmänt förvar.Nedsältningsförfarandel är emellertid tillämpligt bara i fråga om förfallnafordringar. Eftersom fordringar på medel som har stått outnyttjade under långtid som regel inte är förfallna till betalning, kan bankerna i praktiken sällananvända sig av denna möjlighet. Vad jag nu har sagt innebär alt om bankfordringarundantas från preskriplionsbeslämmelserna, så bör bankerna ges ökademöjligheter att själva ta initiativ lill att avveckla gamla konton. Delta kanåstadkommas antingen genom att möjligheterna att användanedsältningsförfarandel utvidgas eller genom att det införs särskildabestämmelser om avveckling av bankkonton efter kungörelseförfarande e. d.Förfarandet med nedsättning kan förefalla något opraktiskt och omständligt, mendetta alternativ framstår trots detta som den enklaste lösningen. Med hänsynockså till att det endast undantagsvis torde bli aktuellt för bankerna attvidta åtgärder för att avveckla gamla konton förordar jag därför en utvidgningav möjlighetema till nedsättning. Insättning på postgirokonto företer i fleraavseenden likheter med insättning hos bank. Fordran på medel som har satts inpä postgirokonto bör därför i preskriptionshänseende behandlas på samma sättsom fordran gentemot bank. Även de förordade bestämmelsema om nedsättningbör gälla beträffande medel på postgirokonto. Sammanfattningsvis anser jag alltså att fordringarpå medel som har satts in i bank eller på postgirokonto bör undantas frånpreskriptionslagens bestämmelser. Med bank bör därvid förstås Sverigesriksbank, bankaktiebolag, sparbank och centralkassa för jordbrakskredit. Vidareföreslår jag att det i 1 § lagen om gälds betalning genom penningars nedsättandei allmänt förvar tas in en bestämmelse om att nedsättning av belopp som sattssin på räkning hos bank e. d. för ske även om fordringen inte är förfallen tillbetalning, under föratsättning att har förflutit från det insättningeller uttag senast gjordes. Som jag närmare skall behandla i ett följandeavsnitt förordar jag dessutom att den tid som skall förflyta innan medel somhar satts ned för lyftas av den som har gjort nedsättningen förkortas fråntjugo till . Vad jag nu har sagt gäller kontohavarens fordran påatt återfå det insatta beloppet. Det kan ifrågasättas om samma ordning börtillämpas beträffande ränta på insatta medel. Med visst fog kan göras gällandeatt en räntefordran bör vara underkastad vanliga preskriptionsregler, eftersomräntan inte ingår i det belopp som har anförtrotls banken av insättaren.Övervägande skäl talar emellertid enligt min mening för att samma ordning börgälla beträlTande räntan som i fråga om kapitalbeloppet. Pågrund av det anförda föreslår jag att också fordringar på ränta på insatta Prop.1976/77:5 133 medelundantas från preskription och att den föreslagna bestämmelsen i lagen om gäldsbetalning genom penningars nedsättande i allmänt förvar blir tillämplig påsådan ränta. 6.3.3Skadeslåndsfordringar m. m. Promemorieförslaget innehåller en särskildbestämmelse om beräkning av preskriptionstiden för villkorade fordringar o. d.Enligt den bestämmelsen skall en fordran som är beroende av att en vissomständighet inträffar inte anses tillkommen förrän detta sker. Bestämmelsenskall enligt promemorian tillämpas bl. a. på skadeståndsfordringar, såväl inomsom utanför kontraktsförhållanden. Promemorieförslagetinnebär alltså i fråga om fordran på skadestånd för kontraktsbrott att dentioåriga preskriptionstiden räknas från den dag kontraktsbrottet sker.