prop · G00396 · 1976-12-31 00:00:00 — I motiven till denna regel anfördes att en begäran om muntligförhandling som huvudregel borde bifallas, dvs. att partens egen bedömning avnödvändigheten att hålla sådan förhandling borde vara avgörande, och att enbegäran om förhandling borde kunna avslås bara om det var uppenbart att mangenom en sådan inte kunde antas tillföra saken något nytt av betydelse eller omdet fanns grund för antagande att framställningen gjorts i syfte att sätta"sägen i langdrag" (bet. s. 155). Den föreslagna regeln komplet- 1976/77: 96 101 teradesmed en bestämmelse av innebörd att parterna skulle beredas tillfälle att inomviss tid skriftligen slutföra sin talan, om en begäran om muntlig förhandlingavslogs. Principen att en part inte har någon ovillkorligrätt att få till stånd muntiig förhandling ligger till grund också förbestämmelsen i 9 § tredje stycket förvaltningsprocesslagen. Där föreskrivs sålundaatt muntlig förhandling skall hållas i kammarrätt, skatterätt och länsrätt, omenskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen ej är obehövlig ochej heller särskilda skäl talar mot det. Frågan huruvida part skall ha ovillkorlig rätt tillmuntlig förhandling skall inte ges en överdriven betydelse. Det är uppenbartatt ett slopande av rätten till muntlig förhandling inte skulle komma att påett drastiskt sätt ändra frekvensen av förhandlingar. Besvärsavdelningen kaninte förväntas annat än i undantagsfall ha fömtsättningar att bedöma partsmöjligheter att vid muntiig förhandUng tillföra målet något av värde. Det ärdärför att räkna med att parts begäran om sådan förhandling i allmänhet kommeratt bifallas. A andra sidan kan inte bestridas att förhandling i åtskilligafall begärs utan att part har något ytterligare att anföra utöver vad som redanframförts skriftligen. Den nuvarande ordningen synes inte ägnad att förebyggaatt förhandling begärs slentrianmässigt eller i syften som ligger vid sidan omintresset att tillföra saken något nytt. En förändring som gerbesvärsavdelningen befogenhet att vägra muntlig förhandling som uppenbarligensaknar legitimt ändamål kan möjligen medverka till att parterna i allmänhetbättre överväger behovet av en muntlig förhandling, innan begäran om sådanframförs. Enligt utredningens uppfattning bör därför den hit-tUlsvarandeovillkorliga rätten för part att få till stånd muntlig förhandling ibesvärsavdelningen modifieras. En sådan modifikation synes lämpligen kunna skegenom att införa en regel som nära ansluter tUl den som föreslagits i ämnet ibetänkandet angående tillskapandet av ett nordiskt patentråd. Utredningen hardärför tagit upp en sådan regel i 9 § i den föreslagna lagen ombesvärsavdelningen. Denna regel torde dessutom tUlgodose det från kundkretsenssida angivna önskemålet om att part hålls informerad om tiden för avgörande avbesvär. 9.2Offentlighet vid muntlig förhandling Utredningen vill i detta sammanhang också beröra enannan fråga av intresse i samband med muntlig förhandling, nämligen humvidasådan förhandling bör vara offentlig. Det finns f. n. inte någon uttryckligbestämmelse i detta ämne, och muntlig förhandling i besvärsavdelningen harföljaktiigen inte varit offentiig. 1976/77: 96 102 Något bärande skäl för denna ordning för ettdomstolsliknande organ som besvärsavdelningen torde emellertid knappast kunnapåvisas. Av 22 § patentlagen följer att handlingarna i ärendet, bortsett frånvisst specialfall rörande företagshemlighet,i är offentliga vid tiden för ärendetshandläggning i besvärsavdelningen. Principen om offentlighet vid muntligförhandling har också slagits fast i förvaltningsprocesslagen (16 §), låt varaatt möjligheterna att förordna om handläggning inom stängda dörrar där är någotvidare än vad som gäller enligt . Samma princip ligger vidaretill grund för bestämmelsema i artikel 29 i det tidigare (avsnitt 9.1.1)nämnda förslaget till överenskommelse om en gemensam nordisk besvärsinstans ipatentärenden. Utredningen föreslår med beaktande av attbesvärsavdelningen nu avses att också formellt göras till förvaltningsdomstol att principen om offentiighet genomförs i fråga om muntlig förhandling.Härigenom bringas förfarandet i överensstämmelse med vad numera allmänt gällerför förvaltningsdomstolar. Bestämmelser i ämnet har tagits upp i 10 § i denföreslagna lagen om besvärsavdelnmgen. De har utformats efter mönster avnyssnämnda artikel 29 i förslaget tUl nordisk besvärsinstans. Rörande dennärmare tillämpningen av bestämmelserna hänvisas tUl specialmotiveringen. 10 Begränsning av möjligheten att jämka patentkraven m. m. Enligt 13 § patentlagen (PatL) får en ansökan ompatent inte ändras så, att patent söks på något som inte framgick avansökningshandlingarna, när ansökningen gjordes eller enligt 14 § samma lagskall anses gjord. Med ansökningshandlingar avses i detta sammanhang de i 19 §patentkungörelsen (PatK) angivna grundhandlingama dvs. i första handbeskrivning med tillhörande ritning och patentkrav avfattade på svenska, danskaeller norska språket som förelåg när ansökningen gjordes. Förbudet mot ändring i 13 § PatL som tillkommitpå gmnd av de rättsverkningar som är förbundna med ansökningens ingivande rUctar sig mot såväl ett införande i patentkraven av nya bestämningar (eninskränkning av skyddsomfånget), vilka inte har stöd i gmndhand-lingarna, somett avlägsnande ur patentkraven av bestämningar (en utvidgning avskyddsomfånget) vilket innebär att krav riktas på en uppfinning utöver vad somframgick av grundhandlingama. Däremot träffar förbudet inte sådana ändringarsom innebär ett förtydUgande, en inskränkning eller en utvidgning som hållersig inom ramen för det 1Här bortses också från specialregleringen rörande försvarsuppfinningar. 1976/77: 96 103 somframgår av grundhandlingarna. Rörande den närmare innebörden härav villutredningen hänvisa till vad i detta hänseende anfördes av de nordiskakommittéema ideras slutbetänkande (Nordisk utredningsserie : 6 s. 197200)som ligger till gmnd för gäUande lagstiftning i ämnet. I syfte att hålla i sär de olika former av ändringav patentkraven som sålunda regleras direkt och indirekt inom ramen förPatL benämns i fortsättningen den sist angivna typen av s. a. s. tillåtna ändringarför jämkning av patentkraven. Jämkning av kraven kan av sökanden göras självmanteller, vilket torde vara det vanliga, med anledning av innehållet i teknisktföreläggande som utfärdats i samband med granskning av ansökningen inompatentverket och som i regel hänvisar till den inom verket gjorda utredningenom nyhetsläget. En mot ansökningen gjord invändning enligt 21 § PatL kangivetvis också vara av beskaffenhet att föranleda jämkning. Enligt vad som f. n. gäller, är rätten att jämkapatentkraven inte begränsad till handläggningen i första instans, dvs. ipatentavdelningen.i I överensstämmelse med rådande uppfattning avser prövningeni överinstanserna, liksom i patentavdelningen, att åstadkomma en materielltsett riktig bedömning av patentansökningen i syfte att skapa det rättsskyddsom ter sig motiverat i det enskilda fallet. Härav anses f. n. följa att nyutredning får tUlföras i såväl besvärsavdelningen som regeringsrätten. Så kanske på initiativ av såväl sökanden, invändare (i besvärsavdelningen) somöverinstanserna själva. Överinstansemas prövning torde dock såtUlvida få ansesvara begränsad, att de inte självmant har att ta initiativ i frågan humvida enansökan skulle kunna leda till patent, om den inskränktes på visst sätt. Detförekommer emellertid i viss utsträckning att man från besvärsavdelningens sidainformellt med sökanden diskuterar frågan om en begränsning av kraven i syfteatt uppnå ett rimligt resultat. Sökanden torde också enligt rådande praxis, somhar stöd i förarbetena tUl gällande lagstiftning, kunna begära prövning avalternativa krav på så sätt, att han i första hand påkallar överprövning av devidare krav som underkänts i lägre instans och i andra hand begär prövning avmera begränsade krav som inte tidigare varit föremål för bedömande.2 Jämkning av patentkraven i regeringsrätten medeller utan bibehållet yrkande om överprövning av de ursprungligen framställdakraven 1 Jämkningav kraven i överinstanserna torde grundas på en analogisk till- lämpning av bestämmelserna om patentansökan och dess handläggning i 2 kap.PatL (däribland 13 § PatL) som har stöd i förarbetena till PatL; jfr dep.cbefsuttalande i NJA II:1968 s. 51. 2Jfr Nordisk utredningsserie : 6 s. 262. Någon principiell ändring i dettahänseende torde inte ha åsyftats med förslaget om inrättande av ett nordisktpatentråd; jfr Nordisk utredningsserie 1968:1 s. 114. 1976/77: 96 104 föranleder regelmässigt remiss till besvärsavdelningen.I själva verket remitteras f. n. i princip alla besvär i patentmål tillbesvärsavdelningen.' Eftersom rätten till jämkning enligt nu gällande reglerär i princip obegränsad, händer det att remiss till besvärsavdelningen förekommermer än en gång i samma ärende. Antalet remisser från regeringsrätten tUlbesvärsavdelningen, i de allra flesta fall föranledda av jämkning avpatentkraven, har i takt med det starkt Ökade antalet besväri patentärenden och därmed sammanhängande ökning av antalet fullföljda mål stigit kraftigt som framgår av nedanstående tabell. Är Antal remisser från regeringsrätten 2:a 3:e 4:e Summa 1965 15 1 16 1966 13 4 17 1967 24 2 1 27 1968 42 6 48 1969 61 11 72 1970 73 12 2 87 1971 66 9 75 1972 75 25 4 104 1973 76 8 84 1974 88 13 4 3 108 1975» 65 18 3 86 1 Eftersom besvärsavdelningen f. n. inte formellt harstäUning som förvaltningsdomstol, föreligger inte något hinder mot sådanremiss (se 13 § förvaltningsprocesslagen). " T. o. m. Den arbetsinsats som krävs isamband med handläggningen av remisser varierar. Det kan ibland naturligtvisförhålla sig så, att berörda befattningshavare fortfarande har ärendet i minnetoch inte behöver lägga ned lika mycket arbete på att bedöma konsekvenserna aven jämkning av patentkraven i ärendet som på att sätta sig in i ett helt nyttärende. Man får emellertid inte förbise, att det stundom kan ha förflutitavsevärd tid mellan remissen och den tidigare handläggningen. Vidare är detinte alltid säkert, att samma befattningshavare som tidigare handlagt ärendetär tillgängliga för att handlägga remissen. Det måste också understrykas, atten jämkning av patentkraven stundom medför att ärendet måste prövas från heltnya utgångspunkter vad gäller patenterbarhetsbedömningen. Detta kräver enbetydande arbetsinsats. Vad gäller remisserna från regeringsrätten tillbesvärsavdelningen är dessutom att märka det speciella ansvarbesvärsavdelningens ledamöter med fog känner med tanke på den tekniskasakkunskap som är koncentrerad till avdelningen och som saknar motsvarighet iregeringsrätten. Man kan därför utgå från att remisserna från regeringsrättentiU besvärsavdelningen ofta kräver en arbetsinsats som knappast understi- 1976/77: 96 105 gervad som skulle fordras för handläggning av motsvarande antal nya ärenden. Dettainnebär i praktiken att f. n. av besvärsavdelningens totalakapacitet tas i anspråk för handläggning av remisser från regeringsrätten (jfravsnitt 4.2.2). Mot bakgmnd av den relativt stora betydelse som denf. n. rådande obegränsade rätten att jämka patentkraven visat sig ha frånarbetsbör-de- och effektivitetssynpunkt, har utredningen funnit skäl att närmaregranska denna fråga och därmed sammanhängande allmänna spörsmål om rätten tillfullföljd av talan mot besvärsavdelningens beslut. Rätten till jämkning av kraven måste ses motbakgmnden bl. a. av det för denna typ av förvaltningsärenden i särskilt höggrad rådande förhållandet att sökanden ofta inte har mer än begränsad, om ensnågon, möjlighet att i förväg känna till fömtsättningama i nyhets- och annatavseende för att erhålla det skydd i form av patent som uppfinningen i frågakan förtjäna. Sådan kännedom får han mestadels först under handläggningen avansökningen i patentavdelningen i samband med den dialog som då uppkommer medanledning av tekniskt föreläggande som utfärdats efter företagen granskning avansökningen. Denna rätt till jämkning förekommer i alla jämförbara länder.Redan på grund härav står det klart, att någon omprövning av rätten till jämkningav kraven såvitt gäller handläggningen i patentavdelningen inte bör förekomma. 10.2.2 Jämkningav kraven i besvärsavdelningen Vad gäller handläggningen i besvärsavdelningen ärförutsättningarna i viss mån annorlunda. Det kan med visst fog göras gällandeatt sökanden under handläggningen i patentavdelningen borde kunna på ett uttömmandesätt utforma de krav som enligt hans mening kan komma i fråga. I dettasammanhang måste emellertid till en början beaktas att den av patentavdelningennumera praktiserade s. k. kompakta handläggningsmetoden sannolikt innebär enviss minskning jämfört med tidigare rådande förhållanden av sökandensmöjligheter att redan under handläggningen i patentavdelningen göra denjämkning som kan vara påkallad. Ett förbud mot jämkning av kraven ibesvärsavdelningen skulle också medföra risk för att handläggningen ipatentavdelningen ofta komplicerades i onödan genom att sökanden s. a. s. försäkerhets skull från början skulle komma att belasta ansökningen med alla tänkbaraalternativa krav. Detta skulle snabbt kunna leda till en allmän nedgång ieffektiviteten på patentavdelningen, vilket vore synnerligen olyckligt. Ettsådant förbud skulle dessutom innebära ett så kraftigt 1976/77: 96 106 avstegfrån hävdvunnen nordisk sedvana och rättsuppfattning på området, att detknappast kan övervägas i detta begränsade sammanhang. Utredningen finnersåledes ej anledning att nu föreslå någon inskränkning i rätten att jämkapatentkraven i besvärsavdelningen. 10.2.3Rätten att fullfölja talan hos regeringsrätten 10.2.3.1Tidigare överväganden m. m. Frågan om jämkning av kraven i regeringsrätten ståruppenbarligen i nära samband med det allmänna spörsmålet om rätten tUlfullföljd av talan mot besvärsavdelningens beslut. Detta spörsmål berör f. ö.inte bara patentmålen utan också vammärkes- och mönstermålen. Frågan var föremål för uppmärksamhet redan isamband med tillkomsten av PatL. I sitt remissyttrande över det nordiskakommittébetänkandet med förslag till ny patentlagstiftning (Nordiskutredningsserie : 6) väckte patentverket tanken på att avskära rätten attfullfölja talan hos regeringsrätten. Det framhölls därvid att tvistefrågan idet stora flertalet patentärenden är av utpräglat teknisk karaktär och att deti sådana frågor inte kan sägas att regeringsrätten har bättre förutsättningarän besvärsavdehiingen att komma tUl ett riktigt resultat. Med hänvisning tillden då påbörjade utredningen av frågan om inrättande av en gemensam nordiskbesvärsinstans, fann emellertid departementschefen att regeringsrätten bordetills vidare behållas som högsta instans (NJA II: 1968s. De nordiska kommittéerna, som utredde frågan om inrättande av engemensam nordisk besvärsinstans, stannade i sitt betänkande för att inteföreslå någon begränsning i klagorätten till det av kommittéema föreslagnanordiska patentrådet (Nordsk utredningsserie : 1 s. 101103). Rätten att fullfölja talan hos regeringsrättenövervägdes av förvaltningsdomstolskommittén i samband med spörsmålet omundantag från den av kommittén förordade allmänna ordningen att förvaltningsmålborde passera kammarrätt och få fullföljas därifrån bara efter särskildtiUståndsprövning. Såvitt gäller patentmål och vissa närstående mål fannkommittén med hänsyn tUl dessa måls natur och kvaliteten av den prövning sombestås dem i besvärsavdelningen att det var överflödigt att skjuta in endomstolsinstans mellan besvärsavdelningen och regeringsrätten. Mot bakgrund avden "faktiska domstolsmässighet" som utmärker besvärsavdelningensprövning kunde det enligt kommittén t. o. m. sättas i fråga, om inteprövningstillstånd borde krävas för fullföljd av talan hos regeringsrätten.Eftersom besvärsavdelningen "i sträng mening" inte kunde anses utgöraen domstol, ansåg sig kommittéen dock inte böra föreslå att "f. "några särskilda vUlkor ställdes upp för sådan fullföljd (SOU 1966: 70 s.323324). 1Resonemanget fördes därvid mot bakgrund av frågan om omfattningen avbesvärsrätten för invändare (NJA II: 1968 s. 5051). 1976/77: 96 107 överkommitténs betänkande ifrågasatte patentverket, om man inte borde överväga kravpå prövningstillstånd. Verket tog i sammanhanget också på nytt upp tanken attlåta besvärsavdelningen vara sista instans (prop. 1971: 30 s. 52). I förslagettill lag om allmänna förvaltningsdomstolar m. m. anförde emellertiddepartementschefen helt kortfattat att den tidigare rådande ordningen medfullföljd av talan hos regeringsrätten borde behållas "åtminstone tillsvidare" (prop. 1971: 30 s. 80; ang. skälen för denna ståndpunkt jfravsnitt 6.4). Någon inskränkning i den dittillsvarande möjligheten att iobegränsad omfattning fullfölja talan hos regeringsrätten mot avgöranden avbesvärsavdelningen i patent-, varumärkes- och mönstermål gjordes således intei samband med den reform av förvaltningsprocessen som genomfördes . 10.2.3.2 Uttalandeni samband med näringsutskottets behandling av motionen 1972: 924 Frågan om en begränsning av rätten att fullföljatalan hos regeringsrätten togs åter upp i motionen 1972: 924. Ombesvärsavdelningen byggdes ut på det sätt motionärema föreslagit, dvs.omvandlades till en fristående förvaltningsdomstol, fanns det enligt derasmening inte något principiellt betänkligt mot att göra avdelningen tUl sistainstans. I varje fall borde vid den angivna lösningen krav påprövningstillstånd gälla för mål från besvärsavdelningen liksom för mål frånkammarrättema (NU 1972: 56 s. 4). Tanken att helt avskära rätten till fullföljd motbesvärsavdelningens beslut vann inte något gehör under remissbehandlingen isamband med näringsutskottets behandling av motionen 1972: 924 (NU 1972: 56 s.1214). a. anfördes från såväl regeringsrättens ledamöter som patentverket i det senare fallet med ändring av tidigare intagen ståndpunkt i frågan att motionärerna underskattat de rättsliga aspekterna på patentmålen ochbetydelsen av den överprövning som sker i regeringsrätten. Också frånnäringslivets sida var man kritisk mot tanken att slopa fullföljdsrätten.Däremot fick tanken på att införa krav på prövningstillstånd ett betydligtgynnsammare mottagande. Som fömtsättning härför angavs dock utryckligen avregeringsrättens ledamöter att besvärsavdelningen organiserades som enfristående förvaltningsdomstol. Vid de överläggningar utredningen haft medföreträdare för patentverkets kundkrets har understmkits den betydelse manfrån kundkretsens sida tillmäter rätten att fullfölja talan hosregeringsrätten särskilt vad gäller patent- och varumärkesmål. Deöverväganden som gjorts inom utredningen har lett till att utred- 1976/77: 96 108 ningenanser att tanken på att helt avskära rätten till fullföljd hos regeringsrättenoch att låta besvärsavdelningen bli sista instans i patent-, varumärkes- ochmönstermål bör avvisas. Detta gäller i och för sig oberoende av huruvidabesvärsavdelningen är organiserad som en fristående förvaltningsdomstol ellergörs till förvaltningsdomstol med bibehållet administrativt samband medpatentverket på sätt utredningen föreslår (avsnitt 6.5). I likhet med bl. a.regeringsrätten anser utredningen att de rättsliga problem som här oftaförekommer, exempelvis tiUämpningen av 2 § andra och tredje styckena PatL, ärav så kvalificerad beskaffenhet att det ter sig olämpligt att helt avskärasökandena från rätten att få sådana frågor prövade av den högstaförvaltningsdomstolen i landet. Samma betänkligheter som redovisats i föregåendeavsnitt kan inte anses föreligga mot att såtillvida begränsa fullföljdsrättensom att låta denna, i likhet med vad som är fallet i fråga om det storaflertalet andra förvaltningsmål, bli beroende av tillståndsprövning. De skälsom föranlett att patent-, vammärkes- och mönstermålen tagits undanfrån kravet på tillståndsprövning torde som framgått av vad tidigare anförts(avsnitt 10.2.3.1) ha varit mera av formell än av saklig karaktär och intehänfört sig till målens beskaffenhet i och för sig utan stått i samband med denoklarhet som rått i fråga om besvärsavdelningens förvaltningsrättsligaställning. Med den av utredningen föreslagna lösningen att nu undanröja dennaoklarhet och att uttryckligen göra besvärsavdelningen till förvaltningsdomstol,får frågan om krav på prövningstillstånd för fullföljd av talan givetvis ökadaktualitet. Utredningen har med utgångspunkt från vad nu sagtsövervägt frågan om införande av tillståndsprövning i mål som fullföljs frånbesvärsavdelningen. Dessa överväganden har emellertid lett till attutredningen inte anser sig böra förorda sådan prövning. Skälet härtill ärframför allt att söka i de svårigheter som befunnits föreligga att ställa upplämpliga kriterier för tUlstånd att få målen prövade i regeringsrätten. Den i36 § förvaltningsprocesslagen under 1 upptagna prejudikatdi-spensgmnden skullevara svår att tillämpa. I praktiken är det nämligen förenat med storasvårigheter att i det enskUda fallet avgöra värdet av prövning frånprejudikatsynpunkt. Problemen i de mål som det här gäller avser regelmässigttekniska detaljer av så varierande beskaffenhet att det mestadels får ansestveksamt vilka slutsatser från prejudikatsynpunkt som kan dras av avgörandet iett visst fall. Värdet av prövningen hos regeringsrätten i dessa mål ligger bortsett från en allmän kontroll av formell beskaffenhet snarare i denkvalificerade och samlade bedömningen av huruvida avgörandena ibesvärsavdelningen står i överensstämmelse med de gmndläggande värderingar påvilka den till- 1976/77: 96 I09 Om systemet med prövningstillstånd skulle införas ipatentmålen, är det dessutom tveksamt, om man skulle vinna något i form avförkortad handläggningstid. Med hänsyn till vad sagts om den speciellakaraktären av patentmålen torde det i många fall vara nödvändigt med entämligen ingående föredragning för en säker bedömning av huruvidaprövningstUlstånd skall ges eller inte. Utredningen har också övervägt vissa av de avförvaltningsdomstols-kommittén ursprungligen föreslagna supplerandedispensgrunderha, t. ex. målets svårbedömlighet (jfr SOU 1966: 70 s. 316322)men som tidigare antytts slutligen stannat för att inte föreslå någontillståndsprövning. Utredningen har funnit att en framkomligare väg attlösa åtminstone vissa av de problem som här föreligger består i att avskära denf, n. rådande möjligheten att jämka patentkraven i regeringsrätten. Det måstefrån rättssäkerhets- och annan synpunkt anses tillfyllest att sökanden harmöjlighet att ända fram till avslutandet av handläggningen i andra instans görade jämkningar som kan anses påkallade. En sådan reform skulle dessutom innebäraatt regeringsrättens befattning med patentmålen bringades i bättreöverensstämmelse med den högsta förvaltningsdomstolens prmcipiella uppgift attöverpröva beslut som fattats av meUaninstansen och alltså inte få sig förelagden fråga som inte blivit prövad i det överklagade beslutet. Det kan hellerinte vara rimligt att det skall finnas möjlighet för part att fritt få ändrasin talan på sätt sagts hos en högsta domstol, där möjligheten att föratalan i så gott som alla andra mål begränsas av regler om fuHföljdstillståndmed principiellt förbud att åberopa nya omständigheter och bevis. Vid de överläggningar som utredningen haft medföreträdare för patentverkets kundkrets har uttalats förståelse för en sådanlösning. har dock betonats vikten av att handläggnmgen i patent- ochbesvärsavdelningarna blir tillräckligt uttömmande. Från visst håll har därviduttryckts farhågor för att ett avskärande av rätten att jämka kraven iregeringsräten kan få den ogynnsamma konsekvensen att sökanden "hänger sigkvar" i besvärsavdelningen genom att där i större utsträckning än f. n.åberopa en rad alternativa och subsidiära krav. Enligt utredningens uppfattning bör de farhågor somsålunda kommit till uttryck inte överdrivas. Även om en viss tendens i angivenriktning skulle uppkomma, är det enligt utredningens mening likväl bättre attbesvärsavdelningen från början tvingas ta ställning till förekommandealternativa och subsidiära krav.