prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Enligl min meningkan emellertid en viss differentiering av preskriptionstiden knappast undvikas.Som jag skall återkomma lill lorde differentieringen inle heller behövadrivas så långt att reglerna blir alltför detaljerade eller svårbegripliga. Sammanfattningsvisanser jag att man nu bör genomföra en förkortning av den allmännapreskriptionstiden för fordringar och att promemorieförslaget i storutsträckning bör läggas till grand för lagstiftningen. Den avvikelsen bör dockgöras att man i viss mån har olika långa preskriptionstider för skilda typer avfordringar. Även när det gäller utgångspunkten för beräkning avpreskriptionstid finns det enligt min mening skäl att välja en annan lösning äni promemorian. Del kan med fog påstås att promemorians system med två olikapreskriptionstider för en och samma fordran, beroende på om den är förfallentill betalning eller ej, är alltför komplicerat. Som har påpekats av någraremissinstanser kan det också innebära vissa nackdelar att välja en fordransförfallodag som utgångspunkt för preskriptionstid. Reglernaom preskriptionstidens längd har ett nära samband med hur bestämmelserna ompreskriptionsavbrott är utformade. Med nuvarande ordning kan preskriptionavbrytas genom ett formlöst krav eller en muntlig påminnelse från borgenärenssida. Därigenom motverkas i viss mån önskemålet atl fordringsförhållandenskall avvecklas inom rimlig tid. I stället innebär nuvarande regler ompreskriptionsavbrott att en fordran kan hållas vid liv under mycket lång tidutan att förhållandel mellan borgenären och gäldenären blir klariagt. Detta kani sin tur leda till rättsföriuster för båda parterna. På grand av det sagda ärdet påkallat att införa strängare bestämmelser om de åtgärder borgenären måstevidta för atl avbryta preskription. En skärpning av reglerna om preskriptionsavbrott ärsärskilt angelägen som komplement till regler om korttidspreskription. Omnuvarande avbrottsregler bibehölls, skulle man uppenbariigen i stor utsträckningomintetgöra syftet med en kortare preskriptionstid. Detsagda innebär att jag i allt väsentligt ansluter mig till promemorians förslagtill skärpning av de nuvarande reglerna om preskriptionsavbrott. Också deregler om verkan av preskription m. m. som föreslås i promemorian bör i storutsträckning genomföras. Jag återkommer till de olika bestämmelsema i detföljande. De nya reglerna om preskription bör tas in i ensärskild preskriplionslag, som alltså flr ersätta motsvarande bestämmelser iden nuvarande preskriptionsförordningen. Som jag närmare skall gå in på i ettsenare avsnitt bör Prop.1976/77:5 118 denya reglema i viss utsträckning kunna ersätta även de särskilda preskriptionsbestämmelsersom f. n. finns i olika specialförfattningar. Del torde dock vara ofrånkomligtatt i en del fall behålla speciella preskriptionsbeslämmelser. 6.2Huvudregeln om preskriptionstidens längd Innan jag går närmare in på hur preskriptionstidenbör bestämmas vill jag erinra om de regler om preskriptionstid som f. n. gälleri dansk och norsk rätt. Både i och har man en huvudregel om långpreskriptionstid som kompletteras med särskilda regler om kortare preskriptionslidför en rad olika fordringar. 1 finns dessutom regler om längrepreskriptionstid än den ordinära för vissa fordringar. Enligtdansk rätt preskriberas en fordran enligt huvudregeln eftertillkomsten. 1 praktiken omfattas emellertid de flesta fordringar av särskildabestämmelser om femårig preskriptionstid som räknas från den dag borgenärenkan kräva betalning. Detta gäller bl. a. fordringar som avser överlåtelse avlös egendom, nyttjande av fast eller lös egendom, tillhandahållande av husrumeller förtäring, transport av personer eller gods, skattefordringar,lönefordringar och fordringar som avser periodiska prestationer, t. ex. ränta,livränta, pension och underhållsbidrag. Har skuldebrev utfärdats eller föreliggerannan särskild rättstitel, varigenom fordringens tillvaro och storiekskriftligen har slagits fast, gäller dock den allmänna tjugoårsfrislen ävenbeträffande fordringar som normall preskriberas . Norsk rätt har som huvudregel en preskriptionstidpå . Preskriptionstiden är dock för åtskilliga typer avfordringar, i huvudsak sådana som i dansk rätt omfattas av den femårigapreskriptionstiden. Den kortare tiden gäller emellertid inte när skuldebrev harutfärdats. För vissa fordringar föreskrivs en tjugoårstid, bl. a. för fordran påmedel som har satts in hos bank e. d. och fordran på livränta och liknandeperiodiska prestationer. Preskriptionstiden räknas i allmänhet från den dagfordringen är förfallen till betalning. Är förfallodagen beroende av uppsägningfrån borgenärens sida, räknas preskriptionstiden från den dag till vilkenfordringen tidigast kan sägas upp. Särskilda regler om utgångspunkten förpreskriptionstiden finns också beträffande vissa andra fordringar. När enfordran har fastställts genom dom e. d. är preskriptionstiden tio eller tjugoår. 1 svenska betänkande omfordringspreskriplion föreslogs som huvudregel en tioårig preskriptionstid.Tiden skulle dock vara för fordringar som härrörde från försäljningeller annan överiåtelse av lös egendom, nyttjande av fast eller lös egendom,tillhandahållande av husrum, förtäring eller undervisning, transport avpersoner eller gods eller utförande av arbete eller personlig verksamhet. Entreårstid skulle vidare gälla för bl. a. räntefordringar, periodiska prestationeroch utomobligaloriska skadeståndsanspråk. Hade skuldebrev utfärdats eller hadefordringen blivit fast- Prop.1976/77:5 119 slagengenom dom eller liknande avgörande, skulle preskriptionstiden dock vara tio årutom när det var fråga om fordran på ränta e. d. eller periodiska prestationer.Preskriptionstiden skulle enligt förslaget som regel räknas från den dagfordringen förföll. I fråga om fordringar som förfaller vid anfordran ellerefter uppsägning skulle emellertid utgångspunkten vara den dag lill vilkenborgenären tidigast kunde bringa fordringen att förfalla. Slutligen föreslogsen tjugoårig preskriptionstid för fordran på medel insatta på bankräkning e.d. skulle också vara den yttersta preskriptionstiden förutomobligaloriska skadeståndsanspråk och förändra fordringarutan bestämdförfallodag. Som jag har framhållit gör sigbehovet av en kort preskriptionstid särskilt starkt gällande beträffandefordringarsom regelmässigt förekommer i det dagliga livet och som rörförhållandet mellan näringsidkare och konsumenter. Hit hör fordringar som avserköp av hushållsartiklar och annan lös egendom som är avsedd för enskilt brak,fordringar på ersättning för reparationsarbeten, transporter m. m. Fordringarav detta slag är ofta bagatellartade. regleras de direkt ellerefter en viss kortare betalningsfrist. Om gäldenären inte betalar självmant,torde borgenären i allmänhet tämligen omgående vidta åtgärder för atl fåbetalt. Som regel finns det inte behov av bestämmelser som gör det möjligt attkräva ut sådana fordringar när något eller har gått från det betalningskulle ha eriagts. Det är också beträffande fordringar påkonsumentområdet som risken är störst för att en gäldenär som har betalat sinskuld blir nödsakad att betala på nytt. Visseriigen torde det statistiskt settvara relativt ovanligt att en gäldenär utsätts för dubbelkrav. Sker detta,torde dock gäldenären, om han är privatperson, ofta ha begränsade möjligheteratt visa att han har betalat. Det torde sålunda vara mindre vanligt allenskilda personer för ordentliga räkenskaper över utgifter eller skulder somrör den dagliga hushållningen och att de sparar kvitton . De fordringar på konsumenter som det här är frågaom är underkastade korttidspreskription enligt dansk och norsk rätt, och detföreslogs betänkande att del för deras del skulle införas en treårigpreskriptionstid. I departementspromemorian diskuteras rent av möjligheten att försådana fordringar införa en preskriptionstid från förfallodagen.Alternativet tillbakavisas dock. Inte heller jag anser att man bör gå så långt inför en ettårig preskriptionslid för konsumentfordringar. Klart äremellertid, med hänsyn lill vad jag har sagt, all starka skäl lalar föratl man låter de angivna fordringarna vara underkastade en kortpreskriptionstid. De skäl som talar för en begränsning avpreskriptionstiden beträffande fordringar på konsumentområdet gör sig emellertidi betydande utsträckning gällande också i fråga om andra fordringar. Ävenutanför konsumentområdet kan en lång preskriptionstid medföra risk för att engäldenär som har betalat sin skuld tvingas betala på nytt. I varje fall minskarhans möjligheter att Prop.1976/77:5 120 framställade invändningar mol ett betalningsanspråk som kan vara befogade. Självklart måste hänsyn tas också lill borgenärensintressen när man prövar frågan huravida preskriptionstiden bör förkortas. sammanhanget får del stor betydelse vilka regler som ställs upp föravbrytande av preskription. Spörsmålet om preskriptionsavbrolt ämnar jagbehandla närmare i ett följande avsnitt. Redan här vill jag emellertid nämnaatt det enligl min mening i princip bör krävas antingen att gäldenären erkännerskulden eller att borgenären vidtar rättslig åtgärd för atl preskriptionenskall avbrytas. Även om man på det angivna sättet skärper reglernaom preskriptionsavbrott, anser jag att man från borgenärssynpunkt ändå börkunna acceptera att preskriptionstiden förkortas väsentligt i förhållande tillnuläget. Detta gäller såväl inom som utom konsumentområdel. Självfallet liggerdet i borgenärens intresse att få betalt för sin fordran så snart som möjligt.Det torde vara mera sällan som borgenären har något att vinna på all ha osäkrafordringar utestående . Har gäldenären inte betalt eller erkäntskulden inom något eller , beror det som regel på att fordringen ärtvistig eller atl gäldenären av annan anledning vägrar betala. 1 sådana fall ärdet - oavsett hur preskriptionsbestämmelserna är utformade - naluriigt attborgenären utan alltför långt dröjsmål väcker talan mot gäldenären för att flfordringen fastställd eller att han vidtar någon annan åtgärd som, enligt vadsom föreslås i det följande, avbryter preskriptionen. Även när gäldenärensförsummelse beror på att han saknar möjlighet att fullgöra sinbetalningsskyldighet, ter det sig rimligt att borgenären för att visa att han stårfast vid sitt krav relativt snart utverkar fastslällelse av fordringen,antingen genom gäldenärens erkännande eller genom rättsligt avgörande. En komplikation är att borgenären ibland saknaromedelbar kännedom om exempelvis gäldenärens hemvist och att han av sådan ellerliknande anledning kan fö svårt att vidta preskriptionsavbrytande åtgärd,åtminstone om preskriptionstiden förkortas avsevärt. Enligt min mening bör mandock inte söka komma till rätta med dessa problem genom att generellt ställaupp en lång preskriptionstid. I stället bör den lösningen väljas att man, somockså har föreslagits i promemorian, inför en tilläggsfrist i fall då borgenäreninte har kunskap om gäldenärens hemvist e. d. Jag återkommer till denna fråga idet följande. På grand av det sagda förordar jag att man iprincip förkortar preskriptionstiden för såväl konsumentfordringar somfordringar i övrigt och att man därvid låter samma preskriptionstid gälla överhela fältet. Som jag har framhållit torde det dock vara svårtatt undvara bestämmelser om en längre preskriptionstid för vissa särskildatyper av fordringar. Vilka undantag från den allmänna regeln omkorttidspreskription som bör gälla ämnar jag ta upp i följande avsnitt. När man sedan skall bestämma vilken preskriptionstidsom bör gälla enligt huvudregeln blir det naturligtvis av betydelse vilkentidpunkt som tas Prop.1976/77:5 121 tillutgångspunkt för preskriptionstiden. Promemorians förslag innebär att enfordran preskriberas , räknat från förfallodagen. Preskriptionskall dock alltid inträda senast efter fordringens tillkomst, om den ejhar förfallit till betalning . Vadsom sålunda föreslagits har utsatts för kritik från flera håll underremissbehandlingen. Kritiken har framför allt gällt förslaget om en fordransförfallodag som utgångspunkt för beräkningen av preskriptionstid. En sådanordning har påståtts innebära olägenheter bl. a. när del gäller fordringar som förfallertill betalning vid anfordran eller efter uppsägning. Del blir i såfall av stor betydelse att kunna konstatera om och när en anfordran elleruppsägning har skett. En gäldenärs påstående alt han exempelvis har betalat vidanfordran och att därefter preskriptionstiden har gått till ända kan mötas medinvändningen att anfordran aldrig har ägt rum och all därför någonpreskriptionstid inte ens har börjat löpa. Omvänt kan en borgenär som väntarmed att kräva betalning mötas av påståendet atl anfordran skedde omedelbartefter fordringens tillkomst och atl fordringen numera är preskriberad. Delgäller alltså för berörda parter att spara inte bara kvitton o. d. beträffandebetalning utan också bevismaterial i fråga om anfordran eller uppsägning. Vid sidan av de nu återgivna synpunkterna har detunder remissbehandlingen också anförts att det är oklart när vissa fordringar,främst skadeståndsfordringar, förfaller lill betalning. Problem har vidareansetts kunna uppstå i fall då fordringens tillkomst tas som utgångspunkt förpreskriptionstiden. Främst gäller detta i fråga om villkorade fordringar, dvs.fordringar som är beroende av att en viss omständighet inträffar. Enligt min mening kan de framförda invändningarnainte frånkännas betydelse. Framför allt torde förslaget om altpreskriptionstiden skall räknas från fordringens förfallodag kunna vållasvårigheter. Till viss del lorde man visseriigen kunna komma lill rätta medproblemen genom specialregler. Sådana bör dock så långt möjligt undvikas. Mot promemorieförslaget kan dessutom invändas allett syslem med två olika utgångspunkter för beräkning av preskriptionstid tersig onödigt komplicerat. Än mer invecklat blir systemet om man dessutom, ienlighet med vad jag har föreslagit, har olika långa preskriptionstiderför skilda typer av fordringar. Enligt min mening bör man välja ett tredjealternativ när det gäller utgångspunkten för beräkning av preskriptionstid,nämligen att räkna preskriptionstiden från den dag en fordran tidigast kangöras gällande. Genom en sådan ordning undgår man flera av de nackdelar somuppstår om tillkomstdagen eller förfallodagen utgör utgångspunkten. Dettaalternativ innebär i fråga om fordringar med bestämd förfallodag atlpreskriptionstiden börjar löpa först från förfallodagen, oavsett när dennainträffar. I fråga om fordringar utan bestämd förfallodag räknaspreskriptionstiden, om anfordran kan ske , från fordringenstillkomst. Krävs uppsägning, räknas Prop.1976/77:5 122 preskriptionstidenfrån den dag till vilken uppsägning tidigast kan ske. För fordringar som ärberoende av all en viss omständighet inträffar räknas preskriptionstiden iprincip från den dag omständigheten inträffar. När det gäller fordringar somhar fastställts genom dom eller liknande avgörande bör emellertidutgångspunkten bestämmas på ett något annoriunda sätt. Det är då fråga om allberäkna ny preskriptionstid efter det preskriptionsavbrott har skett genominledande av rättegång e. d. Frågan om utgångspunkten för preskriptionstiden idetta fall är en fråga om verkan av preskriptionsavbrott. Den frågan behandlasi ett senare avsnitt i samband med övriga regler om verkan avpreskripiionsavbrotl. Mot att alltid beräkna preskriptionstiden från denlidpunkt då en fordran tidigast kan göras gällande kan invändas att del då ivissa fall kan dröja myckel länge innan preskription inträder. Hit hör fall dåpartema har avtalat om en förfallodag som ligger långt fram i tiden. Frånborgenärens synpunkt är det emellertid en fördel att inte behöva avbrytapreskriptionen före förfallodagen. kan det för gäldenären synasnaluriigt att preskriptionsavbrytande åtgärd inte behöver vidtas föreförfallodagen när parterna är ense om vilken dag betalning skall ske. Det fåralltså enligt min mening accepteras att en fordran i vissa fall preskriberaslång tid efter tillkomsten. utgångspunkten för preskriptionstiden på dethär föreslagna sättet, talar flera skäl för att den preskriptionstid somnormalt skall gälla bestäms till . En kortare preskriptionstid skulle geborgenären alltför att kräva ut sin fordran. Det är också tveksamt omen kortare preskriptionstid alltid skulle vara lill fördel för gäldenären.Denna fråga hänger uppenbariigen samman med vilka regler som ställs upp föravbrytande av preskription. Som jag redan nämnt anser jag alt det i princip börkrävas antingen att gäldenären erkänner skulden eller att borgenären vidtarrättslig åtgärd för att preskription skall avbrytas. Om man inför en alltförkort preskriptionstid föreligger en uppenbar risk för att borgenärer för attundvika preskription mycket snabbt ansöker om stämning ellerbetalningsföreläggande även mot sådana gäldenärer som kanske är fullt bereddaatt betala frivilligt. Från den enskildes synpunkt är det naluriigtvisbetänkligt om han på det sättet blir utsatt för rättslig åtgärd i onödan. Överhuvud taget finns del med en mycket kort preskriptionslid risk för att vissaborgenärer kommer att tillämpa kravratiner som är alltför hårdhänta motgäldenärerna. A andra sidan finns det enligl min mening inteanledning att ställa upp en generell preskriptionstid som är längre än tre år.Med en sådan tidsfrist torde borgenären i allmänhet fö tillräcklig tid för attvidta åtgärder för att fl betalt för sin fordran eller för att åstadkommapreskriptionsavbrott. Gäldenären torde också fö tillräckligt rådram och slipparisken för alt i onödan utsättas för rättsliga åtgärder. Till förmån för en treårslid kan också anföras under tidigare nordiska överläggningar har enats om att preskriptionstidenbör vara tre 1976/77:5 123 år.I arbetet på gemensamma europeiska preskriptionsbeslämmelser har man utgåttfrån samma lid. Sammanfattningsvis föreslår jag således altpreskriptionstiden enligl huvudregeln skall vara från den dag enfordran tidigast kan göras gällande. 6.3Undantag från den normala preskriptionstiden Jag har sagt all del belräffandevissa typer av fordringar finns skäl atl ha en längre preskriptionslid än dennormala. De fordringar som kan komma i fråga och som också har dragits framunder remissbehandlingen av promemorian är fordringar på grand av skuldebrev ellerdom o. d., fordringar gentemot bank, skadeståndsfordringar, lönefordringar,skattefordringar och fordringar mellan privatpersoner. Jag ämnar behandla dessaolika typer av fordringar i skilda avsnitt. 6.3.1Fordringar på grund av skuldebrev eller dom m. m. Som tidigare nämnts innehåller förslagregler om en tioårig preskriptionstid beträffande fordringar för vilkaskuldebrev har utfärdats eller som har fastställts genom dom eller liknandeavgörande. Även gällande dansk och norsk rätt föreskriver en längrepreskriptionstid för de angivna slagen av fordringar. Vid de nordiskaöveriäggningar som senast har hållits har yppats sympati för att behålla sådanaregler. Under remissbehandlingen har, som tidigare nämnts,från flera håll uttalats att en preskriptionstid från förfallodagenär alltför kort för att kunna gälla generellt. En längre preskriptionstid haransetts särskilt motiverad i fråga om skuldebrevsfordringar och domfästafordringar. Några remissinstanser har sålunda förordat att den föreslagnatreårstiden beträffande sådana fordringar ersätts av en femårstid. Som skäl för att ha en lång preskriptionstidbeträffande fordran som grandar sig på skuldebrev kan till en början anförasatt parternas avsikt när skuldebrev utfärdas ofta är att skuldförhållandetskall bestå . Vidare minskar bevissvårigheterna, om gäldenärengör en skriftlig betalningsutfästelse. Del finns därför mindre risk för tvistom fordringen än annars. Och om tvist uppstår, är det lättare att föranstaltaom den utredning som kan visa sig erforderiig. De skäl för en kortpreskriptionstid som hänger samman med att oklara fordringsförhållanden såsnart som möjligt bör upp faller därför i stor utsträckning bort närskuldebrev har utfärdats. Vad som har sagts om skuldebrevsfordringargäller också fordringar som grundar sig på annat skriftligt fordringsbevis,exempelvis kontrakt eller liknande skriftligt avtal. Däremot finns det givetvisinte skäl att föreskriva en längre preskriptionstid enbart därför altborgenären har tillställt gäldenären en faktura e. d. Förutsättningen föratten fordran skall anses jämställd med en skuldebrevsfordran är att fordringengrundar sig på en skriftlig hand- Prop.1976/77:5 124 lingsom utgör bevis om all gäldenären är betalningsskyldig. Vad som kan krävas äralltså ett skriftligt åtagande från gäldenärens sida att fullgöra en vissprestation. Däremot bordet inte vara nödvändigl atl åtagandet ärovill-koriigteller att det belopp som skall eriäggas är exakt fixerat i den skriftligahandlingen. Jag skall återkomma till hithörande frågor i specialmoliveringen. Även om det alltså finns anledning alt ha en längrepreskriptionstid än belräffande skuldebrevsfordringar och andrafordringar som grundar sig på skriftligt fordringsbevis, kan en sådan ordninginle gärna gälla generellt. Mycket talar för alt man gör undanlag belräffandefordringar som hänför sig till konsumentköp och konsumenttjänster och alltsålåter vanliga regler om korttidspreskription gälla för sådana fordringar ävennär de har kommit att grundas på ell skriftligt fordringsbevis. Risk finnsannars för att reglema om korttidspreskription, som ju är särskilt angelägna påkonsumentområdel, kringgås genom att näringsidkare i större omfattning avkräverkonsumenten en skriftlig förbindelse. Även bortsett härifrån är del önskvärtatt undvika att man fåren särskilt lång preskriptionstid bara därför attkonsumenten har åtagit sig betalningsskyldighet skriftligen. Av störst praktiskt intresse i delta sammanhang ärfordringar som hänger samman med avbetalningsköp och liknande former avkreditköp. Vid sådana köp är del regel atl gäldenären undertecknar ett kontrakteller annat skriftligt fordringsbevis. Enligt min mening skulle det te sigklart omotiverat att för dessa vanliga typer av konsumentfordringar ha enlängre preskriptionstid, som preskriptionstiden förkortades förfordringar på konsumentområdel i allmänhet. Vad jag nu har sagt leder till alt preskriptionstidenför konsumentfordringar som hänger samman med konsumentköp ochkonsumenttjänster i princip bör vara även om fordringen grundar sig påskuldebrev e. d. När det däremot gäller fordringar som inte avserkonsumentköp o. d. finns det mindre anledning att hålla fast vid den kortarepreskriptionstiden i fall då fordringen grandar sig på skriftligtfordringsbevis. Tvärtom talar här övervägande skäl för alt man har en längrepreskriptionstid än . 1 rena affärsförhållanden kan en så kort preskriptionstidsom i vissa fall innebära en klar nackdel för båda parter, t. ex. om detär fråga om ett licensavtal eller annat skriftligt avtal som tillämpasfortlöpande under lång lid. En längre preskriptionstid ter sig också motiveradnär det gäller fordringar på grund av banklån, inte minst beträffande denvanliga typ av lån där låntagaren utfärdar ett skuldebrev som formelltförfaller lill betalning eller kan sägas upp med vissa kortare mellanrum mensom automatiskt föriängs om låntagaren fullgör sina förpliktelser. Vad som nuhar sagts om banklån gäller även i fall då låntagaren är en privatperson.Viktigt är också att preskriptionstiden inle är alltför kort i sådana fall dåborgenären har ställning av konsument, t. ex. när del gäller fordringar enligtpresentkort o. d. Även i rent privata fordringsförhållanden, t. ex. i fråga omlån mellan Prop.1976/77:5 125 närståendeeller vänner, finns det fog för en längre preskriptionstid än närgäldenären har utfärdat skuldebrev. På grund av det sagda förordar jag i fråga omfordringar som inle hänger samman med konsumentköp e. d. alt del föreskrivs enlängre preskriptionstid än , om. fordringen grundar sig på skuldebreveller annat skriftligt fordringsbevis. En särskild fråga är vilken preskriptionstid somskall gälla beträffande löpande skuldebrev.