prop · G00387 · 1976-12-31 00:00:00 — Inom förbundet pågårcentral utbildning av funktionärer i socialpolitik, arbetsmarknadsfrågor,bostads- och samhällsplanering och inom andra viktiga områden av betydelse förDHR:s intressebevakning. Kurser i föreningsfrågor äger också rum förförtroendevalda inom DHR:s 24 distrikt och 200 grandorganisationer. Även beträffandehandikappsrörelsens tidskrifter och övriga informationer uttalar sigremissinstanserna i överensstämmelse Prop.1976/77:87 111 med utredningens synpunkter. anför idetta sammanhang att samhället måste öka sin information om bidrag, hjälpmedelm. m. SRF understryker, all synskadade behöver mycken information men får lite.Det ställer stora krav på SRF:s informationsverksamhet. DHR finner delangelägel att förbundet kan ge ut en bra tidskrift, ty ulan den skullemedlemmar och andra läsare inte nås av ordentlig information om t. ex. reformer.Av brist på medel har DHR måst sänka kvalitén på sin tidning. DHR behöver ocksåi informationsverksamheten arbeta med affischer, broschyrer och kampanjer.Hörselfrämjandets riksförbund framhåller att handikapporganisationerna genomsina tidskrifter lämnar information som i hög grad borde bekostas avsjukvårdshuvudmännen. Men vi gör det bättre själva, tillägger förbundet.Föreningen understryker, att informationsverksamheten är enhuvudfråga i all verksamhet som avser en i informationshänseende såutomordentligt underförsörid grupp som dövblinda. Det är dyrt och svårt attinformera dem. anför, all förbundet slår för enmycket stor del av det informationsmaterial som finns om allergi. är synnerligen viktig i detta sammanhang och de berättigade anspråkenpå den är väsentligt större än förbundets resurser att tillgodose barn och ungdomar betonar betydelsen avhandikapporganisationernas tidskrifter både som medlemsorgan ochopinionsbildare. Förbundet anser det angeläget att organisationema får råd attge sina tidkskrif-ter bättre spridning till myndigheter och institutioner. Utredningens synpunkter på handikapprörelsens betydelseför kontakt och gemenskap för handikappade delas också av remissinstansema.DHR framhåller, att dess medlemmar får hjälp i föreningslivet att bryta sinisolering. För att ge medlemmar och andra ökat självförtroende ordnar DHRkontaktkurser i samverkan med olika samhällsorgan. Av ekonomiska skäl harverksamheten inte tillräcklig omfattning och förstärkta samhällsinsatser påhandikappområdet ökar behovet av denna verksamhet. Alla remissinstanser, som yttrat sig i frågan, tillstyrkerförslaget om ökade samhällsbidrag till handikapporganisationerna. I anslutningtill utredningens förslag beträffande ekonomiska frågor inom handikapprörelsenhar vidare så gott som alla remissinstanser biträtt uppfattningen att bidragentill handikapporganisationerna utan detaljerad ändamålsbestämning skallberäknas under huvudtitel. Statens handikapprådframhåller del som angeläget att samhällsstödet till handikapprörelsenavpassas så att dess verksamhet inte fortsätteratt vara beroende av insamlingaroch försäljning. Rådet betonar även i detta sammanhang liksom inredningen attorganisationernas företrädare i bl.a. handikappråden skall kunna delta på likavillkor som övriga ledamöter. Statskontoret och riksrevisiönsverket tillstyrkerförslaget om ändrad anslagskonstruktion. anför attändringen torde ge bättre möjligheter till en Prop.1976/77:87 112 helhetssyn vid bedömningen av behovet av kulturellaåtgärder för handikappade. Förändringen behöver enligt verket inte medföraförsämrat samarbetet mellan handikapporganisationerna och SÖ i pedagogiskafrågor. Verket förklarar sig också positivt till en ökad statlig ekonomisksatsning på sådan verksamhet som handikapporganisationema bedriver. Verketframhåller betydelsen av att en klar gräns fastställs för organisationernasansvarsområde, bl. a. i fråga om kurser, studier och information, för att eneffektiv resursanvändning skall kunna uppnås och en avvägning skall kunna skemellan olika insatser. Utredningen har enligt riksr-evisionsverkel intetillfredsställande belyst hithörande frågor. , som biträderutredningens mening alt samhällets bidrag till handikapprörelsen inte får styraverksamhetens inriktning, anser det angeläget att organisationerna bygger utsin verksamhet på utbildnings- och kulturområdena. SÖ tar upp frågan omvälgörenhets- och insamlingsverksamhet och anför att fi-nansering genom sådanamedel av handikapporganisationernas insatser befäster förlegade föreställningarom handikappade. SÖ, som tillstyrker förslaget om ändrad anslagskonstraktion,anseratt ett samlat samhällsstöd såsom till andra folkrörelser ger storafördelar. HCK och DHR betonar att förslaget om uppräkning av bidragen tillhandikapporganisationema måste ses som oprulbart. Den föreslagna ändringen avanslagskonstmktionen tillstyrks. DHR betonar, all organisationer-na självklar!dessutom måste ha tillgång till del generella stöd som finns på kulturområdet.FUB anför, att förbundet på grund av otillräckligt ekonomiskt slöd från statentvingats att entlediga personal, inskränka sin verksamhet och engagera sig i enomfattande tämligen olönsam försäljningsverksamhet. FUB framhåller vidare attdet är ett demokratiskt intresse av hög rang att en svag grupp som förståndshandikappadehar en stark organisation som med kraft kan föra gruppens talan. finner det förnedrande alt tvingas lila till sådanafinansieringskällor som lotterier och insamlingar. Ett litet antal remissinstanser avstyrker förslaget omändrad anslagskonstruktion. Till dem hör , som anserattspecialdestination av vissa bidrag är ett stöd för handikapporganisationema vidderas planering av verksamheten. Styrelsen menar vidare att handikappade sominte är medlemmar i organisationerna skulle bli lidande på att medlen förkurs-och studieverksamhet inte beräknas särskilt. bildningsverksamhetoch biträder likaså reservanterna ochJonssons mening. framhåller att handikappade inte skallsärbehandlas i kulturellt avseende. Det skulle emellertid bli fallet omutredningens förslag genomförs, ty anslag för kulturverksamhet blandhandikappade bör, som för andra medborgare, utgå från . Prop.1976/77:87 113 Handikappfrågan är en fråga om attgöra samhället tillgängligt. Målet för politiken på handikappområdet är attintegrera handikappade i samhällsgemenskapen och ge dem samma livsvillkor somandra. Medvetna strävanden i detta syfte har under de senaste 15 årenförbättrat handikappades situation på ett omvälvande sätt. Jag är dock på detklara med all alltjämt mycket stora krav måste ställas på samhället för attmålet skall nås. Handikappfrågan är således också en fråga om solidaritet;hela folkets engagemang krävs för att vi skall förverkliga integration ochnormalisering. Följaktligen delar jag uppfattningen att handikappfrågan beröralla människor och inte bara dem som till följd av skador eller sjukdom mötermera betydande svårigheter i samhället som det är utformat. Den gälleralla, ty det är i allas intresse alt var och en kan delta i gemenskapen ochmedverka i samhällsutvecklingen. utvecklardenna viktiga grundsyn i sina utgångspunkter för betänkandet Kultur åt alla,och jag får hänvisa till vad chefen för utbildningsdeparlementet i anslutninghärtill har anfört. För egen del vill jag understrykaalt varken handikappfrågan eller kulturfrågan kan ses var för sig.Handikappade är ingen särgrupp. Både i samhällets handlande och i enskildasmåste däremot alltid uppmärksammas alt många människor på grund av skada ellersjukdom kan ha ett särskilt behov av anpassningsåtgärder för att verksamhetskall vara tillgänglig för dem. Detta gäller självklart även kulturiivet.Människornas möjlighet att delta i kulturlivet är i sin tur beroende av derasmöjligheter på andra områden. Det är frågor om alt ha arbete, ha tryggadekonomi, bo bra, få personlig service, få utbildning, kunna förflytta sig ochmycket annat. På alla sådana områden måste samhällets insatser fortsätta.Handikapputredningen lar upp en rad frågor utanför kulturpolitiken, och jagövergår nu till dem som faller inom verksamhetsområde. Goda möjligheter till förflyttninghar en grundläggande betydelse för att handikappade skall kunna delta isamhällslivet. har härvid i olika sammanhang framhållitvikten av all det allmänna färdväsendet anpassas bättre till handikappadesbehov. (utredningen om det allmänna kommunikationsväsendetsanpassning till de handikappades behov) har ägnat dessa frågor ingåendeuppmärksamhet och redovisat sina synpunkter och förslag i betänkandet (SOU1975: 68) Handikappanpassad kollektivtrafik. Belänkandet bereds f.n. inomkommunikationsdepartementet och chefen för avseratt föreslå regeringen att i en allmän trafikpolitisk propositionlägga fram förslag med anledning av bl. a. detta belänkande. Som komplettering till de allmännaanordningarna för förflyttning behövs en bra färdtjänst i alla kommuner. Delär en viktig förutsättning för alt förverkliga kravet på integration ochnormalisering för handikappade. 8 1976/77. Prop.1976/77:87 114 har utvecklat hur färdtjänsten enligtdess mening skall vara beskaffad. Utredningen framhåller alt färdtjänsten skallbetjäna alla vars handikapp motiverar att de har tillgång till denna särskildatransportservice. Vidare skall färdtjänsten få anlitas efter behov och inteegrän-sas med hänsyn till antalet resor, färdmål eller tidpunkten för resan.Resenärens behov av personlig hjälp vid färden skall tillgodoses och färdkunna påkallas lätt och utan omgång. Rätt att anlita färdtjänsten inom en visskommun skall innebära rätt att använda den i alla andra kommuner. Avgiften förfärdtjänsten skall motsvara avgiften för färd med allmänna kollektivakommunikationer. Remissinstanserna delar handikapputredningensuppfattning. Denna ansluter sig även i princip till Svenska kommunförbundetsrekommendation 1969. framhåller dock i sittyttrande att en färdtjänst av nämnda kvalitet är en lösning som får ses i ettlängre tidsperspektiv. Remissinstanserna såväl inom som utom handikapprörelsenpåtalar skilda brister i färdtjänsten. De betonar även att den är mycket ojämntutbyggd kommunerna emellan, både kvantitativt och kvalitativt. Åtskilligainstanser ser det som nödvändigt att statsbidraget till färdtjänst förknippasmed närmare villkor om kvalitet. Jag finner liksomhandikapputredningen och remissinstanserna det angeläget all en färdtjänst avgod kvalitet byggs upp över landet. Syftet med det infördastatsbidraget är att underlätta för kommunerna alt genomföra en sådanutbyggnad. Vid införandet av statsbidraget förutsattes det sålunda attkommunerna utnyttjar det statliga stödet för avsedda förbättringar av dennaverksamhet. Jag vill erinra om attstatsbidragsreglerna gäller försöksvis . Riksrevisionsverkethar i uppdrag att utvärdera bidragssystemet och redovisa utvärderingen tillregeringen före . Bidragssystemets fortsatta konstruktionkommer därefter att övervägas. I detta sammanhang kan nämnas attDe m.fl. organisationer i framställning tillregeringen aktualiserat frågan om visst statligt stöd till driftkostnaden förtelefon i handikappfordon. Denna fråga prövas f. n. av berörda departement. Den kommunala sociala hemhjälpenomfattar huvudsakligen äldre, men den är också en betydelsefull del avsamhällets åtgärdssystem på handikappområdet. Denna service har kunnatutvecklas på ett gynnsamt sätt genom det införda och år 1974förstärkta statsbidraget till kommunerna. Liksom handikapputredningen finnerjag det angeläget att den sociala hemhjälpen ställer personlig service tillförfogande i de situationer då handikappade behöver sådan service. Jag vill sehemhjälpsverksamheten som en social service som genom rikt varierade insatsergör del möjligt för handikappade och äldre att leva självständigt i egnabostäder och kunna delta i olika slags verksamhet efter fritt val. Den utgör dåett viktigt medel att bryta isolering och skapa goda livsvillkor kulturelltoch socialt. 1976/77: 87 115 Viktiga uppgifter förhemhjälpsorganisationen är enligt min mening att ledsaga handikappade utomhemmet, t. ex. för inköp, besök hos vänner, deltagande i kulturlivet och underen promenad. Det har också stor betydelse alt den tillgodoser anhörigas behovav avlösning i omvårdnaden av handikappade. Jag delar även utredningensuppfattning att den bör utvecklas till en service med riksgiltighet. Detbetyder att en person, som är berättigad till hemhjälp i sin hemkommun, bör fåbehövlig hjälp när han tillfälligt vistas i en annan kommun. Detta äremellertid en angelägenhet. Del torde därför ankomma på att utfärda närmare riktlinjer för verksamheten. Nuvarandestatsbidragsregler utgör inget hinder för en fortsatt utvidgning ochdifferentiering av kommunernas hemhjälpsservice. De avser alt främja eneffektiv och väl utbyggd serviceorganisation. Remissinstanserna är ense medhandikapputredningen om alt samhällets tolktjänst för vissa handikappgrupperbehöver byggas ut väsentligt. Även jag delar denna mening. Tolkljänst för döva i landstingensregi började på förslag av handikapputredningen - att ordnas i slutet av 1960-taletinom ramen för hjälpmedelsverksamheten. Landstingen har genomhjälpmedelsersättningen i princip täckning för sina kostnader för tolktjänst.Utbyggnaden av tolk-tjänsten har av olika skäl gått långsamt. Antalet årligatolkuppdrag är ännu inte nämnvärt större än antalet döva. Detta kan självfalletinte motsvara dövas och hörandes behov av att samtala med varandra. En nödvändig ökning avlolktjänslens omfattning torde komma till stånd genom en rad åtgärder som nuhåller på att vidtas. Olika åtgärder ifråga om utbildningen av tolkar, vilkanyss har redovisats av chefen för , spelar rollhärvidlag. Del är vidare betydelsefullt all alltfler landsting inrättar fastatjänster för tolkar. Det är givetvis också viktigt att tolkljänst överalltmedges enligt de vidgade regler som föreslogs av enarbetsgrupp, vari ingick företrädare för bl. För egen del biträder jag denmening som framförts av vid remissbehandlingen avbetänkandet Kultur ål alla, nämligen att rätten till lolktjänst bör ha så fåbegränsningar som möjligt. Självfallet bör dövblinda ha samma rätt tilltolkljänst. Del är därvid angeläget att den utformas för all tillgodose behovenför både primärt döva och primärt synskadade. Del är också viktigt att dövamed andra tilläggshandikapp, t. ex. psykisk utvecklingsstöming, får tillgångtill lolktjänst. Jag biträder handikapputredningens förslag om hörselskadadesoch talskadades rätt till tallolkar och noterar med tillfredsställelse attdenna fråga nu behandlas inom . Jag anser del även viktigtatt vuxendö-vas (dövblindas) svårigheter vid samtal beaktas inomtolkverksamheten och att de får tillgång till lolktjänst. Goda hjälpmedel är en viktig förutsättning för atthandikappade skall le- Prop.1976/77: 87 116 Hjälpmedelsverksamheten har utvecklatssnabbt. En rad betydelsefulla reformer har genomförts, särskilt under desenaste tio åren. Jag delar handikapputredningens uppfattning att det fortsattaarbetet på detta område främst bör vara en fråga om ett intensifieratforsknings- och utvecklingsarbete. Syftet bör vara, dels att förbättrahjälpmedel som finns, dels att utveckla hjälpmedel för behov som ännu inte hartillgodosetts. I båda hänseendena är handikappinstilulel, som framgår av dessremissyttrande, berett till ökade insatser. Överläggningar pågår omLandstingsförbundets inträde som en av huvudmännen för institutet, vilket kankomma alt påverka resurserna för bl. a. detta ändamål. Hörselskador medför ofta betydandesvårigheter att delta i kulturell och social gemenskap. Jag är medveten om attdessa svårigheter inte kan bemästras uteslutande med tekniska insatser. Det äri hög grad också en fråga om beredvillighet från andra deltagare attunderlätta situationen för hörselskadade. Hörapparaten är emellertid somhandikapputredningen framhåller ett tämligen ofullkomligt hjälpmedel. Därförtillmäter jag den fortsatta utvecklingen både av den och av andrahörseltekniska hjälpmedel stor betydelse. Det är därvid inte minstbetydelsefullt att insatserna avser teleslingan och andraljudöverföringssystem. I detta sammanhang vill jag även understryka betydelsenav landslingens hörselpedagogiska och hörselre-habiliierande verksamhet. Fråganom hörselskadades - och andra gruppers - rätt till ersättning frånsjukförsäkringen för inkomstbortfall under viss rehabilitering utreds f. n.inom . Frågan om psykisktutvecklingsstördas behov av hjälpmedel har, som handikapputredningenframhåller, ägnats förhållandevis ringa uppmärksamhet. Def är därförbetydelsefullt att enligt vad handikappinstitutet nu redovisar, ett merametodiskt arbete har kommit i gång på detta område. understrykeralt kravet på normalisering innebär att handikappade skall få del av allservice och verksamhet i samhället på lika villkor som andra. Handikappadesbehov skall inte endast tillgodoses i den mån medel ställs till förfogandegenom särskilda bidrag. Tillgänglighet för handikappade bör vara en fastlagduppgift för myndigheter och enskilda som svarar för service och verksamhet isamhället. Kostnader för anpassning bör åvila varje servicegren. principkonkretiseras i förslaget att lelefonut-rustning för döva, dövblinda och vissatalskadade skall tillhandahållas, installeras och underhållas av televerketutan att verket tar ul högre avgifter för denna utrustning än för andratelefonapparater. De flesta remissinstanserna tillstyrker detta förslag.Handikappinstitutet framför dock viss oro för att detta på kort sikt skullekunna medföra förseningar och på ovisshet beträffande effekternaför handikappade. , som aktivt medverkat i tillkomsten av denna typav teleutrustning, anser att kostnaden för den bör utgöra ett socialt åtagandesom inte skall belasta 1976/77:87 117 å andra sidanmotsätter sig att utrustningen betraktas som handikapphjälpmedel ochfinansieras av landstingen. Att döva och talskadade kan utnyttja telefonnätet förkommunikation beror på att samtalet förs i skrift. Den text som avsändarenproducerar på ett slags skrivmaskin framträder på en TV-skärm. En sådan apparatkan kallas bokslavstelefon. Såväl avsändare som mottagare av meddelande viabokstavstelefon måste således vara försedda med sådan utrustning, vilketsjälvfallet begränsar användningsområdet. Genom inrättande av en förmedlingscentralmed personlig betjäning kan man emellertid förmedla samtal till andratelefonabonnenter. Bokstavstelefon finns i bruk i bl.a. . Denhar i viss utsträckning prövats i med dispens från . Denapparatur som stadigvarande skall användas i måste dock vara anpassadtill svensk och nordisk telestandard. Ett utvecklingsarbete har därför - efterställningstagande i - bedrivits i samverkan mellan denordiska lelemyndigheterna. Detta har nått så långt att det svenskateleverket har möjlighet att installera ett visst antalbokstavstelefoner. Full klarhet om vilken apparattyp som för framtiden ärlämpligast kan dock ännu inte nås. I stort sett är det enda som krävs för användning avbokstavstelefon att man kan skriva maskin med en viss hastighet och avläsaTV-skärmen. En försöksverksamhet som genomförts av handikappinstitutetomfattade 28 abonnenter. Alla deltagare i försöket ansåg att bokstavstelefonenger acceptabla eller bra kommunikationsmöjligheter. Utnyttjandegraden betecknassom god. Det är emellertid oklart hur många döva och talskadadepersoner som kan eller önskar använda bokstavstelefon. Ålder ochtilläggshandikapp kan utgöra direkta hinder för all lära sig användautrustningen. Även av andra skäl kan enskildas intresse vara olika starkt.Handikappinstitutet uppskattar antalet tänkbara abonnenter till ca 5 000.Kostnaden för en bokstavstelefon kan enligt institutets uppskattning komma attligga . Alla uppskattningar är dock osäkra. Enligt min mening ärbokstavstelefonen i och för sig ett bra exempel på hur en servicefunktion isamhället genom ny teknik kan anpassas till en medborgargrupp, som på grund avsitt handikapp inte har kunnat utnyttja den. måste förutsättningarnaklarläggas närmare för hur ett system med bokstavslelefoner skall kunnaanvändas effektivt. anser som förut nämnts att alla skallha rätt all på samma villkor få telefon genom , och att deanordningar som behöver göras för att handikappade skall kunna telefonera skalltillhandahållas utan kostnad för den enskilde. Den merkostnad som uppstår börfördelas på samtliga abonnenter som en kostnad i drift. hävdar i sittremissyttrande att bokstavstelefonen är att betrakta som etthandikapphjälpmedel, och att finansieringen därför bör åvila 9 Riksdagerr 1976/77. 1976/77:87 118 landstingen.Landstingsförbundet å sin sida avvisar dock denna lösning. De övriga remissinstanser som tagit upp frågananser all bokstavstelefonen bör ställas till förfogande för döva ochtalskadade på samma villkor som gäller i fråga om vanliga telefoner.,De anserockså att de kostnader detta medför för samhället bör bestridas av . Jag har i dessa frågor samrått med chefen förkommunikationsdepartementet och finner det nödvändigt att frågan ombokstavstelefonerna och deras finansiering blir ytterligare belyst.Utrustningen är ännu inte färdigutvecklad för stadigvarande bruk men tekniskaförutsättningar för installation av bokstavstelefonen kommer alt finnas år1978. Full behovsläckning kan uppnås först . Detta ger tid för ennärmare belysning av de principiella och praktiska problemen, utan att deavsedda förbättringarna för döva, dövblinda och talskadade därigenom försenas. föreslår i sitt betänkande attteleverket får i uppdrag att i nära samarbete med utarbeta erforderiig detaljplan för hur olika grupperhandikappade skall få tillgång till telefon. Jag anser i likhet med utredningenatt en sådan detaljplan är nödvändig. Den bör utarbetas av en särskildberedningsgrupp. Jag avser att senare föreslå regeringen att tillkalla en sådangrupp med företrädare för berörda departement, . Gruppen bör samråda med företrädare för berördahandikapporganisationer. Gruppen bör ha till uppgift att ta fram närmareunderlag för ställningstagande till frågan om finansieringssättet. Syftet,börvara att möjligt ställa till förfogande utrustning som möjliggörkommunikation över telenätet för döva, dövblinda och talskadade. börbeaktas att del syslem man väljer är anpassat till den fortgående utvecklingenpå.teleområdet och sålunda kan användas under överskådlig lid. Systemet börvara gemensamt för de nordiska länderna. Gruppens planeringsarbete bör ävenomfatta formerna för prövning av den enskildes behov av och förutsättningarför utnyttjande av bokstavstelefon, samt formerna för beslut om utlämnande avutrustning. Ett slutgiltigt ställningstagande i finansieringsfrågan bör anståtill dess beredningsgruppens planeringsarbete slutförts och dess synpunkterredovisats. Det bör slutligen nämnas att dövblindas behov avtelekommunikation inte kan tillgodoses genom den här beskrivnabokstavstelefonen. För de dövblinda krävs att texten framställs i blindskriftpå papper. Försöksverksamhet för att få fram lämplig telefonutruslning fördövblinda har inletts av handikappinstitutet med stöd från allmänna arvsfondenoch i samarbete med . Del är angeläget att detta arbete fullföljs såsnabbi som möjligt. tar även upp vissa frågor inomsjukvård och rehabilitering utanför hjälpmedelsområdet i trängre mening, ochjag vill understryka dess uttalanden om vikten av effektiva insatser inomhörselvår- 1976/77:87 119 den,även för hörselskadade med tilläggshandikapp, t. ex. psykisk utvecklingsstöming.Landslingen har kraftigt byggt ut hörcentralernas verksamhet. Detföreligger dock behov av ytterligare kurser, inte minst repetitionskurser, förhörselträning, träning i avläsning, i andra metoder för kommunikation och italkorrektion. Optisk rehabilitering och synträning ärförhållandevis nya specialiteter inom rehabiliteringen för synskadade.Synhjälpscentraler finns inom 12 landsting fastän med olika grad av utbyggnad.Rehabiliteringen innebär att ett arbetslag med ögonläkare, optiker ochsynpedagog provar ut de optiska hjälpmedel som är bäst för den synskadade, somsedan tränas att använda hjälpmedlen i olika situationer. Jag ser verksamhetensom en motsvarighet till hörcentralernas insatser för hörselskadade.