prop · G003141 · 1976-12-31 00:00:00 — För att klara denna ökade måltillströmning hararbetsdomstolen, som nämnts, fortlöpande tillförts ytterligare fast anställdpersonal. tillträdde den andre av domstolens ordförande sintjänst, och erhöll domstolen en tredje ordförande. Vidare harantalet anställda vid domstolens kansli stigit från fem tilldrygt tretton , då domstolen erhöll bl. 1976/77:141 71 Genom dessa personalförstärkningar har domstolensarbetskapacitet givetvis ökat betydligt. Efter har domstolenavgjort i genomsnitt 242 mål . Jämfört med motsvarande genomsnittssiffraför och för tiden därefter t. o. m. , dvs. 80, rör det sig om en öknuig av resp. tre gånger.Ser man enbart till har awerkningstakten ökat drygt fem gångerresp. nästan , I sammanhanget bör påpekas att domstolengenom tillkomsten av en tredje ordförande regelbundet har kunnat hållahuvudförhandling mot tidigare högst en före den 1 juli 1974och normalt två därefter t, o. m. . Detta haremellertid kunnat inverka på antalet avgjorda mål först under de tre sistamånadema av . Den höga takten i målawerkningen hargivetvis inneburit en stor arbetsbelastning på ordförandena i domstolen. Dennaawerkningstakt hade emellertid inte varit möjlig, om inte Övrig personal idomstolen framför allt biträdespersonalen på målkanslisidan och domstolenssekreterare tagit på sig en orimligt stor arbetsbörda som kunnat accepterasendast för en begränsad tidsrymd. För att domstolen skall mera stadigvarandekunna ta tillvara den kapacitetsökning som tillkomsten av en tredje ordförandeinnebär har det därför ansetts nödvändigt att dess personalorganisation iövrigt förstärks ytterligare. Sålunda har domstolen i framställning den 16december 1976 om överskridande av anslag för /77 hemställt attutan dröjsmål tillföras fyra nya tjänster som sekreterare och annanbiträdespersonal. Vidare har regeringen i den framlagdabudgetpropositionen för /78 föreslagit att den vid ingången / 77 anställda kansUpersonalen ökas med drygt sju tjänster. Sammanfattningsvis kan sägas att arbetssituationenvid arbetsdomstolen f. n. är ansträngd. Några tecken på att måltillströmningenännu har nått sin kulmen finns emellertid inte. Tvärtom är tendensen som fömtnämnts i starkt stigande. Dessutom finns det anledning räkna med att vissaarbetsrättsliga reformer som har genomförts kommer att ta domstolensresurser i anspråk i betydande omfattning. infördes nya bestämmelser omansvaret för funktionärer i offentlig verksamhet. Genom denna reform har dettidigare straffrättsliga ansvaret för ämbetsbrott avskaffats i väsentligaavseenden och ersatts av ett privaträttsligt ansvar av huvudsakligen sammanatur som det som tillämpas på den privata arbetsmarknaden. I pro-cessuellt avseendeinnebär reformen att både de disciplinmål som har prövats iadministrativ ordning och de disciplinärenden som kan tillkomma som följd avden nya regleringen skall handläggas i samma ordning som andra arbetstvister.Arbetsdomstolen är således numera behörig att pröva tvister beträffandeoffentliga tjänstemän om 1976/77:141 72 åläggandeav disciplinpåföljd, om avskedande, om avstängning på grund av brott ellertjänsteförseelse och om förflyttning. Även tvister från den offentligatjänstemannasektorn om avgångsskyldighet i samband med pensionering, omskyldighet att underkasta sig läkarundersökning och om avstängning på gmnd avsjukdom omfattas av arbetsdomstolens behörighet. Dessa nya bestämmelser grundar sig på ett förslagav ämbetsansvars-kommittén. Enligt kommittén var det tydligt att denna reformskulle komma att medföra en inte obetydlig ökning av arbetsdomstolens arbetsbörda,även om det dock måste bedömas som osäkert hur stor ökningen kunde bli. Isamband härmed redovisade kommittén vissa statistiska uppgifter rörande antaletdisciplinmål m. m. som handlagts vid regeringsrätten . Pågmndval av detta siffermaterial har arbetsdomstolen i sin petitaskrivelse /78 beräknat att reformen kommer att öka antalet mål viddomstolen med åtminstone 35 . Även om endast ett fåtal tvister av dettaslag har förekommit vid domstolen under det år som de nya bestämmelsema nu harvarit i tillämpning torde det vara realistiskt att räkna med en ökningav den omfattning som domstolen har antagit. Ännu större betydelse för den framtidamålutvecklingen vid arbetsdomstolen kommer lagen (1976: 580) om medbestämmandei arbetslivet (medbestämmandelagen) att få. Denna lag, som trädde i kraft den1 , innebär en omfattande och genomgripande reformering av dentidigare lagstiftningen på den kollektiva arbetsrättens område. Lagens främstasyfte är att främja kollektivavtal om medbestämmanderätt för de anställda ialla frågor som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, dvs.även i frågor om företagsledning etc. Uppkommer tvist om tillämpningen avsådant avftal eller om arbetsskyldighet, har den kollektivavslutandefackföreningen s. k. tolkningsföreträde, dvs. föreningens uppfattning gällertills frågan har avgjorts genom förhandlingar eller i sista hand avarbetsdomstolen. Även i lönelvisler slår arbetstagarpartens uppfattning omlöneavtalets rätta innebörd igenom, om inte arbetsgivaren omgående tarinitiativet om arbetsskyldighet, har den kollektivavtalsslutande fackföreningens. k. primär förhandlingsskyldighet för arbetsgivaren i vissa fall. Enligt dessaregler måste arbetsgivaren ta initiativ till förhandlingar med de fackligaorganisationema innan han fattar beslut om viktigare förändring av sinverksamhet eller av arbets- eller anställningsförhållandena för arbetstagaresom tillhör förhandlingsberättigad organisation. Den primäraförhandlingsskyldigheten har förenats med regler om skyldighet förarbetsgivaren att fortlöpande informera i första hand den lokalaarbetstagarorganisationen om sin verksamhet och personalpolitik. Slutligen kannämnas att arbetsgivaren är skyldig att på eget initiativ förhandla medkollektivavtalsbärande arbetstagarorganisation innan han 1976/77:141 73 anlitarutomstående arbetskraft för att utföra visst arbete. Han får inte hellerbesluta eller verkställa sådan åtgärd, om arbetstagarorganisationen lägger inveto mot åtgärden under åberopande att den kan antas medföra åsidosättande avlag eller kollektivavtal för arbetet eller att den annars strider mot vad somär allmänt godtaget inom branschen. Att medbestämmandelagen kommer att påverkaarbetsdomstolens arbetsbörda i avsevärd mån kan det knappast råda någon tvekanom. Hur snart lagen kan få denna effekt är det emellertid f. n. svårt attuttala sig om. I och för sig kan de nya reglema om primärförhandlingsskyldighet tämligen omgående ge upphov till tvister humvidaarbetsgivaren har iakttagit denna skyldighet och om påföljd för överträdelse avdessa regler. Även informationsreglema och reglema om facklig vetorätt vidanlitande av utomstående arbetskraft kan föranleda tvistersom i sista hand får avgöras av arbetsdomstolen. Däremot är det mindresannolikt att domstolen får anledning att pröva mål omtolkning eller till-lämpnmg av sådana medbestämmandeavtal som kan ingås enligtde nya reglerna. I vart fall torde dessa regler emellertid kommaatt på ett mera påvisbart sätt ge utslag i måltillströmningen tillarbetsdomstolen. I sammanhanget bör beaktas att dessa tvister kan krävaskyndsam handläggning i vissa fall. Partema kan nämligen i flertalet tvisterbegära s. k. interimistiskt beslut, dvs. beslut som skall gälla i avvaktan påden slutliga prövningen av tvisten. En omständighet som också kan få betydelse förarbetsdomstolens arbetsbörda är att det tidigare lagreglerade avtalsförbudet påden offentliga sektorn har tagits bort i den med medbestämmandelagenantagna lagen (1976: 600) om offentlig anställning och ersatts av ett särskiltregelsystem i det på området träffade särskilda huvudavtalet. Härigenom harutrymmet för kollektivavtalsregleringen vidgats betydligt, och arbetsdomstolenkan därför småningom komma att tillföras fler kollektivavtalstvister fråndetta område än det fåtal som har förekommit vid domstolen (igenomsnitt sex ). Även om det i dagens läge inte går att bilda signågon säker uppfattning om den framtida måltillströmningen tillarbetsdomstolen ger den nu lämnade framställningen klart vid handen attsärskilda åtgärder måste vidtas, om domstolen i fortsättningen skall fylla sinuppgift att snabbt slita uppkommande tvister på arbetsmarknaden. Därvid kan mangå till väga på två sätt. Dels kan man söka begränsa måltillströmningen tilldomstolen, så att dess totala arbetsbörda minskar. Dels kan man inrikta sig påatt ytterligare öka domstolens arbetskapacitet. Ett sätt att begränsa måltillströmningen tillarbetsdomstolen skulle i och för sig kunna vara att inskränka arbetstvistlagenstillämpningsområde. Lagen är f. n., med vissa undantag, tillämplig på allatvister som rör förhållandet emellan arbetsgivare och arbetstagare. Prop.1976/77:141 74 komstuttrycktes farhågor för att arbetsdomstolen genom ett så vidsträckttillämpningsområde skulle komma att tillföras en mångfald tvister som saknadestörre arbetsrättsligt intresse. Dessa farhågor har emellertid visatsig sakna gmnd. Vid en genomgång av de mål som efter har kommitin till arbetsdomstolen som första instans eller fullföljdsinstans är det svårtatt finna exempel på tvister som hellre borde ha prövats inom det allmännadomstolsväsendet, dvs. i sista hand av hovrätt eller högsta domstolen. Ettsnävare tillämpningsområde för arbetstvistlagen är alltså i varje fall f. n.inte sakligt motiverat. En annan fråga som diskuterades ingående vidarbetstvistlagens tillkomst var om tingsrättemas avgöranden i arbetstvisterskulle kunna överklagas direkt till arbetsdomstolen eller om hovrätt bordeutgöra mellaninstans. Enligt några remissinstanser riskerade arbetsdomstolen iett tvåinstanssystem att tillföras så många överklagade mål från tingsrättemaatt dess karaktär av prövningsinstans för principiellt viktiga arbetstvistergick förlorad. Departementschefen höll emellertid för troligt att dettillskott av överklagade mål som kunde bU följden, om arbetsdomstolen gjordestill andra i stället för tredje instans, inte i någon större utsträckningskulle komma att påverka dess arbetsbörda. Denna uppfattning delades avriksdagen. Hur utvecklingen i praktiken har gestaltat sig framgår av tabell 2. Tabell2 Antalet överklagade mål vid arbetsdomstolen efter Även om antalet överklagade mål har tilltagitbetydligt ger tabell 2, sammanställd med tabell 1, vidhanden att dessa mål ännu så länge utgör ett begränsat problem i förhållandetill de mål som kommer in till arbetsdomstolen som första domstol. Deöverklagade målen utgör nämligen av det totala antalet mål som harkommit in till arbetsdomstolen efter . Ser man enbart tillstatistiken för är andelen visserligen något högre (11,), men denligger alltjämt på en ganska blygsam nivå. I sammanhanget bör även beaktas attde överklagade målen ofta bereder domstolen mindre arbete än de andra målen. Iett förhållandevis stort antal av de överklagade målen inskränker sigarbetsdomstolens befattning med målen till en prövning av interimistiskayrkanden, kvar-stadsyrkanden eller andra processuella yrkanden som alltså interör Prop.1976/77:141 75 En del mål, som omfattas av lagen (1974: 8) om rättegången itvistemål om mindre värden, faller vidare bort på grund av detdispensprövningssystem som gäller enligt den lagen. Och i de kvarstående måldär arbetsdomstolen får göra en fullständig överprövning av sakfrågan är denförberedande handläggningen och domskrivningen i regel mindre arbetskrävande äni andra fall. Slutsatsen av det anförda blir att det f. n. intefinns anledning att föra in hovrätt som en instans mellan tingsrätt ocharbetsdomstolen, I stället bör undersökas om den allt kraftigare ökningen av demål som enligt nuvarande kompetensregler får stämmas in direkt tillarbetsdomstolen kan hejdas genom en justering av dessa kompetensregler, så atttingsrätt i fortsättningen blir första instans för vissa av dessa mål. Denfrågan behandlas närmare i avsnitt 3. När det gäller frågan vilka åtgärder som kan behövasättas in för att öka arbetsdomstolens arbetskapacitet är det tydligt att det ilängden inte räcker med en fortsatt utökning av kanslipersonalen. Det tordenämligen stå utom all tvekan att domstolen med oförändrade arbetsformer harbegränsade möjligheter att ytterligare höja sin awerkningstakt, om inte enförstärkning sker även på ledamotssidan. Som framhållits vid tillkomsten avarbetstvistlagen bör man emellertid i det längsta undvika att tillföradomstolen fler ledamöter än den f. n. består av. På någon punkt kan visserUgenen utökning ske utan att domstolens karaktär riskerar att gå förlorad. Iövrigt bör man emellertid i första hand undersöka om det inte går att minskaarbetsbelastningen för ledamöterna genom att domstolens arbetsformer ändras påolika sätt. Detta torde framför allt kunna ske genom en justering avsam-mansättningsreglema och reglema om rättegångsförfarandet. Hithörandefrågor tas upp till närmare behandling i avsnitten 4 och 5. Det bör framhållas att de åtgärder som föreslås idet följande inte innebär några radikala mgrepp i den nuvarande regleringen avrättegången i arbetstvister. Med hänsyn till osäkerheten om hur den framtidamålutvecklingen kan komma att gestalta sig bör man inte nu överväga någragenomgripande förändringar i arbetsdomstolens verksamhet. 3Gränsdragningen mellan arbetsdomstolens och tingsrätternas behörighet Ursprungligen hade arbetsdomstolen som enda uppgiftatt pröva mål om kollektivavtal. Efter hand utvidgades domstolens behörighettill att omfatta även mål om tillämpning av viss arbetsrättslig lagstiftning.Enligt dessa lagar t. ex. lagen (1963: 114) om semester gällde dock i regelsom fömtsättning för domstolens behörighet att tvisten rörde arbetstagare varsanställningsförhållande reglerades av kollektivavtal. Prop.1976/77:141 76 I arbetstvistlagen hararbetsdomstolens behörighet utformats efter delvis andra hnjer. Enligt dennalag skall domstolen som första och enda domstol ta upp och avgöra tvist omkollektivavtal och annan arbetstvist som avses i medbestämmandelagen samtarbetstvister i övrigt mellan arbetsgivare eller arbetsgivarorganisation, å enasidan, och arbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisation, å andrasidan. Annan arbetstvist skall normalt tas upp och avgöras av tingsrätt innanden, efter överklagande, kan prövas av arbetsdomstolen. Vidare kan lagsökningeller betalningsföreläggande utverkas vid tingsrätt, även om tvist om anspråketomfattas av arbetsdomstolens behörighet. Visar det sig i ett sådant fall attanspråket är tvistigt, skall tingsrätten emellertid överlämna målet tillarbetsdomstolen för vidare handläggning. Arbetsdomstolen är alltså numerabehörig att som första domstol pröva alla arbetstvister där enarbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisation är part på kärande-eller svarandesidan. Genom denna utvidgning av behörigheten har domstolenefter tillförts olika mål som inte tidigare kunnat prövas där.Målens huvudsakliga karaktär framgår av tabell 3, där siffrorna inom parentesanger mål som börjat som betalningsföreläggande vid tingsrätt men däreftersåsom tvistigt överlämnats till arbetsdomstolen. Tabell 3 Den huvudsakliga karaktären av de mål som harkommit in till arbetsdomstolen som första domstol 48 (6) 38 (1) 86 (7) 88 (5) 230 (5) 20 (12) 30 (11) 50 (23) 32 (11) 19 (8) 51 (19) 6 (4) 5 (5) 11 (9) 7 (1) 19 (4) 26 (5) 222 (39) 300 (29) 522 (68) Anmärkning: I tabellen har uteslutits ett inkommet mål där handlingarna återsänts till tingsrätt utanåtgärd. Tabellen visar att de mål som sedangammalt har bildat kärnan i arbetsdomstolens verksamhet, dvs. de tre förstagmppema, uppgår till av det totala antalet mål som arbetsdomstolen harhaft att pröva som första domstol. Egentligen är denna andel något högre. Itabellen har nämligen ett femtontal kollektivavtalsmål som har gällt frågor omanställningsskydd redovisats som anställningsskyddsmål. Bland de redovisadeanställningsskyddsmålen återfinns även ett tiotal mål som har avsettpåföljd för underlåtenhet att iaktta för- Prop.1976/77:141 77 Att nu angivna kollektivavtalsmål i detta sammanhang harbehandlats som anställningsskyddsmål beror på att de synes väsentligen haföranletts av anställningsskyddslagen. Utan denna lag skulle dessa tvistersannolikt inte uppkommit, A andra sidan kan nämnas att tretton av de redovisadeföreningsrättskränkningsmålen även har gällt frågan humvida saklig gnmd för uppsägningenhar förelegat enligt anställningsskyddslagen. Dessa mål skulle dock förmodligentmder alla förhållanden ha stämts in till arbetsdomstolen även om denna laginte hade funnits. Av tabellen framgår vidare attanställningsskyddsmålen utgör den största målgmppen och uppgår till nästanhälften (44,) av redovisade mål. Av anställningsskyddsmålenhänför sig sex till tiden före anställningsskyddslagens tillkomst, varav fyraavser tillämpningen av lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissaarbetstagare (den s. k, äldrelagen). Övriga mål gäller tillämpningen av den nyaanställningsskyddslagen eller, i ett par fall, motsvarande bestämmelser iandra lagar. Den ökade tillströmningen av mål till arbetsdomstolenberor alltså huvudsakUgen på tillkomsten av en allmän lagstiftning omanställningsskydd. I sammanhanget kan anmärkas att dessa mål ofta är ganskabesvärUga att utreda och därför inte bara genom sitt antal tar domstolensresurser i anspråk i betydande utsträckning. Den återstående stora målgmppen utgörs av de renakravmålen, dvs. större delen av de mål som återfiims i de fem sista grupperna itabellen (givetvis förekommer emellertid kravyrkanden också i de andra redovisademålen). Vissa av de mål som har betecknats som semesterkrav var arbetsdomstolenredan tidigare behörig att handlägga. Den utvidgning av domstolens behörighetsom genomfördes har emellertid resulterat i ett tillskott avkravmål som efter avdrag för några mål som har avvisats eller hänvisats tiUtingsrätt därför att arbetsdomstolen inte heller nu har varit behörig uppgårtill av mål som domstolen har haft att pröva som förstadomstol. Totalt utgör kravmålen av de redovisade målen. Som förut nämnts kommer medbestänunandelagen medall sannolikhet att medföra en väsentlig ökning av de traditionella målen omkollektivavtal och förhandUngsrätt, som lagen kan ge upphov till ettantal tvister av inte förekonmiande slag. Även om dessa mål intekommer att antalsmässigt dominera över de andra målen vid arbetsdomstolen ärdet angeläget att domstolens rättsskipande verksamhet kan koncentreras tillmål som avses i medbestämmandelagen, liksom till mål om tillämpning av lagen(1974: 358) om fackUg förtroendemans ställning på arbetsplatsen(förtroendemannalagen) vilka står dessa mål nära. Det skulle därför kunnaövervägas att göra arbetsdomstolen till exklusivt fomm för de nu angivna målenoch ta undan alla andra mål från domstolens behörighet som första mstans. Prop.1976/77:141 78 bl, a, anställningsskyddsmålen skulle alltså, i likhet med arbetstvister somrör oorganiserade arbetstagare, i stället få börja i tingsrätt men efteröverklagande kunna prövas av arbetsdomstolen som fullföljdsinstans. En sådan ändring av de nuvarande reglema omarbetsdomstolens och tingsrätternas inbördes behörighet skulle på ett radikaltsätt lösa problemet hur arbetsdomstolens arbetsbörda skall kunna minskas. Samtidigtskulle tyngdpunkten i domstolens verksamhet åter förskjutas till de mål förvilka domstolen ursprungligen tillskapats. Dessa mål torde i regel vara avprincipiell karaktär och mera gå ut på att få ett vägledande uttalande av domstoleni en viss tolkningsfråga än att få ett visst sakförhållande utrett. De skiljersig därigenom från bl. a. anställningsskyddsmålen, vilka som fömt sagts oftaär utredningsmässigt ganska tungrodda. Mot en lösning av det slag som har angetts kanemellertid riktas olika invändningar. Sålunda skulle det möjligen kunnaifrågasättas om det är lämpligt att helt överlåta åt tingsrättema därarbetsmarknadens organisationer inte är representerade att i första instansstyra rättsutvecklingen när det gäller en lag av så central betydelse frånarbetsrättslig synpunkt som anställningsskyddslagen. A andra sidan bör framhållasatt tingsrätterna därvid kan hämta ledning för sina avgöranden ur denrikhaltiga praxis som har himnit utbilda sig vid arbetsdomstolenrörande tillämpningen av denna lag. Dessutom kan arbetsdomstolen somfullföljdsinstans se till att rättstillämpningen i dessa mål blir så enhetligsom möjligt. För arbetsmarknadens organisationer, som i regel har sitt säte iStockholm, skulle det emellertid kunna te sig mindre tillfredsställande att imål som inte gäller tillämpningen av medbestämmandelagen ellerförtroendemannalagen behöva instäUa sig vid ohka tingsrätter ute i landet. Meden sådan lösning av behörighetsfrågan uppkommer vidare vissa komplikationer avhuvudsakligen lagteknisk art. Bl. a. skymtar svårigheter att på etttillfredsställande sätt avgränsa de egentliga kollektivavtalsmålen från mål omtillämpning av kollektivavtalsbestämmelser i ämnen som också regleras i lag,t. Och utan en sådan avgränsning riskerararbetsdomstolen att på en omväg tillföras ett flertal anställningsskyddsmålredan som första domstol. I dagens läge är det emellertid framför allt enannan synpunkt som talar mot en ändring av behörighetsreglerna efter dessalinjer. Som förut nämnts bÖr man inte överväga några genomgripandeförändringar i arbetsdomstolens verksamhet förrän närmare erfarenheter harwmnits om den utveckling av måltillströmningen till domstolen som man f. n. intekan bilda sig någon säker uppfattning om. Man bör därför i detta sammanhangpröva om inte arbetsdomstolens arbetsbörda kan minskas genom andra åtgärder sominte går fullt så långt som den nu diskute- 1976/77:141 79 Den kan emellertid senare tas upp till förnyad diskussion, om deåtgärder som föreslås i det följande visar sig otillräckliga. Vid den framtidaöversynen av reglema om rättegången i arbetstvister som då skulle bh nödvändigkunde man möjligen också överväga om handläggningen av de mål som inte tas uppomedelbart av arbetsdomstolen bör koncentreras till ett mindre antaltingsrätter, exempelvis en i varje län. Dessa tingsrätter skulle i så fallkunna ges en särskild sammansättning i dessa mål med representation frånorganisationerna på arbetsmarknaden. En något mindre ingripande åtgärd är att enbart taundan de rena kravmålen från arbetsdomstolens behörighet som första domstol. Genomett sådant undantag skulle domstolen avlastas en hel del mål som saknar denprincipiella karaktär att det är befogat med en prövning vid denna domstolredan i första instans. Inte heller deima lösning går emellertid fri fråninvändningar. a. kan svårigheter fömtses uppkomma vid den närmare utformningenav en undantagsregel av detta slag. Den träffar inte heller deutredningsmässigt besvärUga mål som det är särskilt angeläget attarbetsdomstolen kan bli av med. I första hand bör därför undersökas om intedomstolen på ett enklare sätt kan befrias från mål som saknar störreprincipiellt intresse men ändå bereder domstolen ett betydande arbete. En sådan lösning skulle måhända kunna vara attefter förebild i de tidigare fommreglema i semesterlagen och andra lagaruppställa det kravet för arbetsdomstolens behörighet som första domstol attanställningsförhållandet mellan de tvistande partema regleras av kollektivavtal.Hur många av de nuvarande målen som uppfyller detta krav framgår av tabell 4,där siffroma inom parentes anger mål som har överlämnats från tingsrätt tillarbetsdomstolen såsom tvistigt betalningsföreläggande. Tabell4 Till arbetsdomstolen inkomnamål där anställningsförhållandet har reglerats av kollektivavtal 44 (3) 13 (12) 13 (6) 2 (2) 9 (2) 82 (25) Anmärkning:Se anmärkningen till tabell 3. 1976/77:141 gO Till tabellen kan fogas den ytterligareanmärkningen att av de mål där anställningsförhållandet inte reglerats avkollektivavtal har fem avvisats emedan de i själva verket mte utgjort någonarbetstvist samt femton avsett oorganiserad arbetstagare och därför utom iett fall där målet handlagts gemensamt med ett annat mål hänvisats till tingsrätt.