prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Som exempel har nämntshygieniska gränsvärden för luftföroreningar i relation till behoven för demsom har nedsatt funktion i luftvägar och andningsorgan, märkningsföreskrifteri fråga om kemiska medel som kan underlätta arbetsplacering av människor medallergier, ergonomiska kriterier som undanröjer arbetshinder för människor mednedsatt fysisk arbetsförmåga etc. Utredningen har betonat att man enligtförslaget också vid planeringen av arbetsmiljön har att ta hänsyn tillmänniskors skilda förutsättningar. Sålunda skall vid förhandsgranskning avolika slag bevakas att man i arbetsmiljön kan sysselsätta olika gmpper avarbetstagare. Vidare skall beaktas sådana förhållanden som transportmöjligheternaför rörelsehindrade, anordningar för vanliga typer av handikapp m.m. En del remissinstanser har särskilt uppehåUit förslagets innebörd när det gäller möjligheterna tiU arbete för olikagrupper och har funnit det tillfredsställande att lagförslaget är inriktat påen vidgning av sysselsättnings- och anpassningsmöjligheterna. Prop.1976/77: 149 247 För egen del vill jag starkt understryka attarbetsmiljölagen i princip skall gälla för alla människor i arbetslivet. Deförordade bestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet utgår från dengrundsynen att arbetet har ett värde också som en av vägarna till personligutveckling och social gemenskap. Avsikten är sålunda att lagen skall tjäna somunderlag vid strävandena efter en arbetsmarknad med stor variation på arbetsuppgifterdär var och en kan få sysselsättning efter sina fysiska och psykiskaförutsättningar. Det finns i arbetsmiljön en rad företeelser som kan förbättrasför att främja sysselsättningsmöjligheterna. Jag tänker här bl.a. på brister isanitära anordningar och bristande planering när det gäller anordningar förförflyttningar. Det finns också arbetsmiljöer med fysiskt tunga arbeten som deflesta män och kvinnor har svårt att klara av. Vidare måste i fråga om maskineroch andra tekniska anordningar ses till att dessa utformas med sikte på attpassa människor med sinsemellan skilda fömtsättningar i fysiskt och psykisktavseende. Motsvarande hänsyn kan vara att ta när det gäller användningen avolika kemiska ämnen i arbetslivet. Arbetsmiljölagen bör i alla dessa ochliknande fall utgå från att arbetsförhållanden i så stor utsträckning sommöjligt måste planeras så, att alla människor som vill förvärvsarbeta ocksåskall kunna tas emot i arbetslivet. har ansett att i arbetsmiljölagen bör införas enbestämmelse som anger att arbetsförhållandena skall anpassas tillfömtsättningama hos arbetstagare med särskilda behov i fysiskt och psykisktavseende. Jag vill i anslutning till detta påpekande framhålla som viktigt atttexten i arbetsmiljölagen direkt avspeglar arbetsgivares skyldighet att tahänsyn till att människor har olika förutsättningar att utföra arbetsuppgifter.Till detta återkommer jag i ett följande avsnitt där frågor om arbetsgivaresskyldigheter behandlas samlat. Jag vill vidare redan i detta sammanhangunderstryka att det inom arbetslivet finns ett ansvar för dessa frågor ocksåinom ramen för den partssamverkan som utövas i anpassningsgrupperna. Här böräven nämnas företagshälsovårdens uppgifter när det gäller åtgärder som kanfrämja arbetsanpassning för de betingat arbetsföra. och handikapporganisationernahar framhållit behovet av tillämpningsföreskrifter om handikappanpassning avden fysiska arbetsmiljön. Vad gäller sådana föreskrifter vill jag framhållaatt områdesansvar finns hos ett flertal myndigheter. meddelartillämpningsföreskrifter inom byggnadslagstiftningen. Verket har därvid att bl.a. utgå från en bestämmelse i byggnadsstadgan (42 a §) som säger attarbetslokal skall i skälig omfattning utformas så, att den blir tillgänglig föroch kan nyttjas av personer vilkas rörelseförmåga eller orienteringsförmåga ärnedsatt till följd av ålder, invaliditet eUer sjukdom. Enligt en nyligengenomförd ändring i byggnadsstadgan (prop. 1975/76: 198, Cl 30, rskr 360, SFS1976: 678), som träder i kraft den 1976/77:149 248 1juli 1977, kompletteras gällande bestämmelser om handikappanpassad utformningav bl. a. arbetslokaler. Dessutom avskaffas den skälighets-prövning somnuvarande bestämmelser möjliggör. Undantag skall kunna medges frånkraven på handikappanpassning där så påkallas med hänsyn till arten av denverksamhet för vilken lokalen är avsedd. Vidarehar arbetarskyddsstyrelsen att vid meddelande av föreskrifter om arbetsmiljönbeakta att olika tekniska anordningar skall utformas så, att hinder inte ionödan reses mot möjlighet för personer med arbetshandikapp att verka inomarbetslivet. Motsvarande överväganden har arbetarskyddsstyrelsen att göra vidmeddelande av föreskrifter om arbetsprocesser, arbetsmetoder och kemiskaprodukter som används på arbetsplatserna. Vad gäller de krav somarbetarskyddsmyndigheterna bör kunna ställa i fråga om utformningen avbyggnader vill jag erinra om mina tidigare uttalanden (avsnitt 20.3.3Arbetslokaler). Härtillkommer att som central förvaltningsmyndighet förallmänna arbetsmarknadsfrågor har ett särskilt ansvar förarbetshandikappfrågor. Jag vill betona vikten av ett samarbete mellanmyndigheterna i syfte att främja strävandena att skapa en vid ram avsysselsättningsmöjligheter för människor med olika arbetshandikapp. Utredningenhar erinrat om att i arbetarskyddslagen finns ett kapitel med särskildabestämmelser om kvinnors anlitande till arbete. Här finns bl. a. ettdispensabelt förbud mot att anlita kvinnor vid arbete under jord i gruvor ellerstenbrott. Kapitlet innehåller också ett bemyndigande för regeringen attföreskriva särskilda villkor för kvinnas användande till arbete eller förordnaatt kvinna ej får användas till arbete, om visst slag av arbete medförsynnerlig fara för olycksfall när kvinna används därtill eller är synnerligenansträngande eller hälsofarligt för kvinna. Utredningen har framhållit att detmed nutida syn på rätten till arbete är angeläget att inte uppställa onödigahinder för vare sig kvinnors eller mäns tillträde till olika arbeten.Föreskrifter om förbud mot arbete eller särskilda villkor som utgår frånarbetstagarens kön bör enligt utredningen bara komma i fråga när arbetet kanmedföra könsspecifika risker. I fråga om det nuvarande förbudet mot gruvarbeteför kvinnor har utredningen konstaterat att det finns en rad miljöproblem isådant arbete. Något belägg har emellertid generellt sett inte ansettsföreligga för att kvinnor skuUe löpa större risk att drabbas av ohälsa ellerolycksfall vid underjordsarbete än män. Det finns enligt utredningensuppfattning därför inte någon anledning att bibehålla det nuvarande förbudetmot att anlita kvinnor för arbete under jord i gruvor eller stenbrott.Utredningen har vidare konstaterat att grupper av yrkesverksamma kan varasärskilt mottagliga eller utsatta för speciella risker till följd av olikafaktorer i arbetsmiljön. Det finns sålunda ämnen som misstänks kunna medföranedsatt fmktsamhet hos man eller kvinna. Andra ämnen kan på kvinnor haabortframkallande eller fosterskadande effekt. Speciella risker vid havan- Prop.1976/77:149 249 deskapkan också föreligga i samband med joniserande strålning. Det synes inte kunnauteslutas att även andra typer av arbetsmiljöfaktorer kan utgöra särskUdarisker för havande kvinnor eller deras . Ytterligare har nämnts att detfinns sjukdomsformer och olika typer av besvär som kan innebära speciellarisker för påverkan av vissa faktorer i arbetsmUjön. berörda förhållandenbör enligt utredningen beaktas inom ramen för ett särskilt bemyndigande tillarbetarskyddsstyrelsen att meddela förbud mot att arbete utförs av vissariskgrupper eller föreskriva att vid arbetet annat särskilt villkor skallgälla. Remissinstansema har allmänt tillstyrkt ellerlämnat utan erinran utredningens förslag vad gäller regleringen iarbetsmiljölagen av kvinnors möjlighet till arbete. har dock ansett att det dispensabla förbudet motkvinnors anlitande till gruvarbete under jord bör kvarstå. För egen del kan jag ansluta mig till utredningensförslag. Jag anser det väsentligt att undanröja sådana formella hinder motinträde i arbetslivet som arbetarskyddslagens principiella förbud mot kvinnorsarbete under jord i gmva eller stenbrott. Därmed främjas också möjligheternaatt få bort tidigare uppfattningar om olika arbetsuppgifters lämpUghet för mäneUer kvinnor. För att särskilda gruppers behov av skydd i arbetet skall kunnabeaktas förordas ett särskilt bemyndigande i arbetsmiljölagen (3 kap. 16 §).Frågan härom tas också upp i ett följande avsnitt om läkamndersökningar. har även lagt fram förslagtill särskild reglering av kvinnas rätt till ledighet från arbetet i sambandmed havandeskap. I anslutning härtill erinrar jag om att arbetarskyddslagensbestämmelser om rätt till sådan ledighet numera har ersatts av föreskriftermed vidgat innehåll i lagen (1976:280) om rätt till föräldraledighet. Enligtdessa föreskrifter har kvinna, som på grund av för kortvarig anställning inteär berättigad till full föräldraledighet, under alla förhållanden rätt tillledighet i samband med barns födelse före och efternedkomsten. Härmed har ställning tagits till utredningens förslag på dennapunkt. Den tidigare delegationen (Ju 1973:03) förjämställdhet mellan män och kvinnor har i skrivelse till min företrädare somchef för fäst uppmärksamheten på vissa andraförhållanden i kvinnoraas arbetssituation under havandeskap. Delegationen harsålunda framhållit att havande kvinnas möjligheter att utföra arbete är begränsadeäven om hon inte är sjuk. Som exempel har nämnts att visst arbete kan varaförenat med tunga lyft och att visst maskinarbete eller arbete i trångautrymmen kan vara oförenligt med hennes tillstånd. Med hänvisning till dettahar delegationen föreslagit en kompletterande bestämmelse i arbetsmiljölagen.Enligt bestämmelsen skall kvinna, som på grund av havandeskap inte kan utförasitt ordinarie arbete, beredas an- Prop.1976/77:149 250 natarbete eller, om detta inte är möjUgt, ha rätt till ledighet. Skrivelsen harockså riktats till chefen för med begäran att han pålämpligt sätt tar sig an frågan om ersättning till kvinnor som underhavandeskap inte kan fullgöra sitt ordinarie arbete. Enligt delegationen bören anknytning till lagen (1962:381) om allmän försäkring (senast ändrad1976:1080) prövas. Med anledning av denna skrivelse vill jag erinra omatt arbetstagare enligt lagen om rätt till föräldraledighet är berättigad tillledighet under tid då enligt lagen om allmän försäkring rätt föreligger tUlföräldrapenning i samband med barns födelse, om anställningen vid ledighetensbörjan har pågått eller sammanlagt minst tolv månaderunder . Lagen om allmän försäkring innehåller för dettafall bl.a. den bestämmelsen att föräldrapenning i samband med barns födelseutgår under sammanlagt för föräldrarna och att moder har rätttUl föräldrapenning tidigast fr.o.m. den sextionde dagen före den beräknadetidpunkten för barnets födelse. Som delegationen har framhåUit i sin skrivelsekan det emellertid inte anses riktigt att kvinnor med vissa arbetsuppgiftertvingas ta ut föräldraledighet långt före förlossningen. I likhet meddelegationen anser jag att det är angeläget att havande kvinna har möjlighetatt vara kvar i arbetet och att därför i första hand en omplacering inomarbetsplatsen bör försökas om hennes ordinarie arbetsuppgifter påkallar det.Frågan om ersättning för bortfallen lön i fall där förhållandena påarbetsplatsen inte medger omplacering får övervägas i annan ordning. Jag villemellertid framhålla att havande kvinna enligt lagen om anställningsskydd fåranses skyddad i sin anställning även i fall då längre ledighet än normaltbehövs med hänsyn till hennes arbetsuppgifter. 20.4Allmänna skyldigheter för arbetsgivare m. fl. I arbetsmiljölagen bör, som utredningen harföreslagit, föreskrifter om ansvar för olika kategorier föras samman i ettsärskilt kapitel. Där bör ges allmänna handlingsmönster för hur man skall gåtill väga för att skapa en god arbetsmiljö. Det ansvar som härvid preciserasspeglar de krav som föreslås gälla om arbetsmiljöns beskaffenhet. I dettaavseende kan sålunda i viss utsträckning hänvisas till vad jag har anfört i detföregående. För arbetsgivare och arbetstagare bör iarbetsmiljölagen anges de allmänna skyldigheter som skall åvila dem.Arbetsmiljölagen bör utgå från att ett huvudansvar för arbetsmiljön Uksomhittills skall ligga på arbetsgivaren. Även företagares skyddsansvar i egetarbete bör regleras. Goda arbetsmiljöer är också avhängiga av dem somframställer eller överlåter anordningar eller ämnen som sedan utnyttjas i olikaverksam- Prop.1976/77:149 251 heter.Det gäller här att utforma ett sådant system att arbetsmiljösynpunkter förs inpå ett tidigt stadium vid allt slags utvecklingsarbete, vid planering ochuppförande av arbetslokaler, vid konstruktion och tillverkning av tekniskaanordningar och vid framställning av kemiska produkter. I arbetsmiljölagen böranges det ansvar som skall finnas på detta område. Arbete bedrivs ibland under sådana förhållanden är beroende av upplåtare av lokaler e.d. för att kunna åstadkommatillfredsstäUande skyddsförhållanden. Även i detta avseende bör iarbetsmiljölagen föreskrivas ansvar för den som har möjligheter att medverka. Skyldigheter har också en påföljdssida. Tillsanktionssystemet i arbetsmiljölagen återkommer jag i ett särskilt avsnitt. Arbetsmiljöutredrungen har föreslagit att redan ien inledande bestämmelse i kapitlet om olika gruppers ansvar för arbetsmiljönslås fast att arbetsgivare och arbetstagare är skyldiga att samverka för attåstadkomma en god arbetsmiljö. Denna uppläggning har godtagits av remissinstanserna. Jag vill erinra om att delreform avarbetarskyddslagstiftningen byggde på tanken att samarbete mellan arbetsgivareoch arbetstagare är en förutsättning för att man skall kunna skapa godaarbetsförhållanden. Många arbetsmiljöfrågor är av den art att en samverkan mellande närmast berörda är en nödvändighet för att man skaU nå resultat. Deanställda har erfarenheter att ge som kan vara av stort värde för utformningenav arbetsförhåUandena. För att de anställda skall uppleva sitt arbete somtillfredsställande bör de själva ha direkta möjligheter att påverkaförhållandena på den egna arbetsplatsen. Samarbetet mellan parterna i arbetarskyddsfrågorhar gamla anor i vårt land. har utvecklats en mängd skiftande former.När vid delreformen tyngdpunkten lades på de anställdas medverkan i utformningenav deras arbetsmUjö fanns det därför en god grund att stå på. Det är enligt minuppfattning också klart att de fortsatta strävandena med utgångspunkt i de nyareglerna har gett framgångar. Det intensifierade samarbetet och det ökadeinflytandet för de anställda har tillfört arbetsmUjön nya kvaliteter ochmedfört en skärpt uppmärksamhet på ogynnsam inverkan av olikaarbetsmiljöfaktorer. Med ökade kunskaper och ökad medvetenhet om sambandetmellan arbete och hälsa i vid bemärkelse följer nya krav som måstetillgodoses. Det finns som jag ser det all anledning att gå vidare på de vägarmot en bättre arbetsmiljö som redan anträtts. Dessa ger inte bara möjligheterför de anställda till inflytande och tillfälle för arbetsgivama att ta tillvara värdefulla erfarenheter. Med rätten att delta i arbetsmiljöns utformningföljer för de anställda också ett ansvar att medverka i olika samarbetsorganoch att vara aktiva när det gäller att utveckla arbetsmiljön i önskvärdriktning. Prop.1976/77:149 252 Påarbetsgivarens sida fordras en strävan att tillse att lokal skyddsverksamhetkommer till stånd och att denna kan bedrivas i goda former. För att inskärpa vikten av detta ansvar bör ävenenligt min mening redan i arbetsmiljölagens kapitel om allmänna skyldigheterslås fast att arbetsgivare och arbetstagare är skyldiga att samverka för attåstadkomma en god arbetsmiljö (3 kap. 1 §). I ett följande avsnitt om lokal skyddsverksamhetkommer jag att gå närmare in på samverkansreglerna. Jag erinrar om att för deregionala skyddsombuden är det en huvuduppgift att aktivera samarbetet i arbetsmiljöfrågorpå arbetsstäUen där det inte finns skyddskommitté. Tillsynsmyndigheternakommer också in i detta sammanhang. Enligt det förslag tillverkställighetsförordning som jag avser att förelägga regeringen skalltillsynen bl. a. inriktas på att främja lokal skyddsverksamhet. Enligt arbetarskyddslagen skall arbetsgivare iakttaallt som med hänsyn till arbetets natur och de förhållanden under vilkaarbetet bedrivs samt arbetstagares ålder, yrkesvana och övriga förutsättningarför arbetet skäligen kan erfordras för att förebygga att hos honom sysselsattarbetstagare ådrar sig ohälsa eller olycksfall i arbetet. har konstaterat attskälighetsprövningen enligt arbetarskyddslagen i vissa avseenden har kommitatt bli alltför omfattande. Framför allt har hänsyn till arbetsgivarensekonomiska förhållanden kommit att inverka i alltför stor utsträckning. Det ärenligt utredningen vidare av grundläggande betydelse att långtidseffekterbeaktas vid bedömningen av om en arbetsmiljö skall anses tillfredsställande.Samtidigt har framhållits möjligheten av nedtrappningsprogram i fall när sådanakan utarbetas utan att de arbetandes hälsa eller säkerhet äventyras genomfortsatt drift. I andra avseenden, där komforthänsyn, möjligheterna tillsjälvbestämmande eUer yrkesmässigt ansvar eUer jämförliga omständigheterspelar större roll än den egentliga säkerheten, kan det enligt utredningenfinnas större utrymme för vad som får godtas som tiUfredsställande arbetsmiljö.Utredningen har mot denna bakgmnd föreslagit att i arbetsmiljölagen skrivs arbetsgivare skall vidta alla de åtgärder som behövs för att förebygga attarbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall, att han skall ägnauppmärksamhet åt att arbetet planläggs och anordnas så att det skapas en godarbetsmiljö samt att lokaler, maskiner, redskap, skyddsutrustning och andratekniska anordningar skall underhållas väl. Remissinstanserna har i stort sett anslutit sigtill utredningens förslag till allmän reglering av arbetsgivarens skyldigheter.SAF och handelskamrarna i , och Kahnar län har framhålUt attrimliga övergångstider måste lämnas för ett målinriktat utvecklingsarbete.Likaså måste skyddsåtgärderna från kostnadssynpunkt stå i skälig proportiontill vad som kan vinnas i skyddshänseende. Prop.1976/77: 149 253 serhar ansett att skälighetsprincipen i arbetarskyddslagen därför bör behållas.Statens järnvägar () och ett yrkesinspektionsdistrikt har menat attformuleringen av den föreslagna bestämmelsen kan leda till ett strikt ansvarför arbetsgivaren. För egen del finner jag den föreslagna föreskriftenom arbetsgivarens allmänna ansvar väl avvägd och förordar en bestämmelse häromi arbetsmiljölagen (3 kap. 2 § första stycket). I det föregående har jag utförligtredovisat de överväganden som ligger bakom förordade bestämmelser omarbetsmiljöns beskaffenhet. Meningen är att dessa bestämmelser jämteverkställighetsföreskrifter skall ge det närmare innehåUet i främst arbetsgivarensansvar. Även föreskriften om arbetsgivarens allmänna ansvar bör därför byggapå att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande. Här bör ytterligareunderstrykas vikten av att arbetsmiljön blir föremål för en samlad bedömning,att planläggning av arbete sker även utifrån arbetsmiljömässiga övervägandenoch att arbetsförhållandena anpassas till mänrUskans fömtsättningar i såvälfysiskt som psykiskt avseende. Vidare vill jag betona att lokaler och tekniskaanordningar, inbegripet personlig skyddsutmstning, skall ägnas fortiöpandeunderhåll. Jagvill framhålla att en viktig sida av arbetsgivarens angivna förpliktelser äratt han skall inom ramen för tillgängliga kunskaper och kontrollmetoderförvissa sig om att de tekniska anordningar och de kemiska produkter somanvänds på arbetsplatsen är godtagbara från skyddssynpunkt. Förpliktelsema gårsom utredningen har påpekat ännu längre. Vid grundad misstanke om risk förolycksfall eller skadlig påverkan kan man inte freda sig med att hänvisa tillexempelvis att mätinstrument inte finns som ger exakt besked om riskernasomfattning. En långtgående undersökningsplikt bör åvila dem som förserarbetsplatserna med anordningar och material. Ytterst är det emellertidarbetsgivaren som skall svara för att arbetsförhållandena inte innebär risk förde anställda. Något strikt ansvar är det härvid inte fråga om utan ansvaretfår bedömas mot bakgrunden av överväganden av det slag som här har redovisats.Jag avser som har nämnts att i ett särskilt avsnitt ta upp frågor omförhandsbedömning till samlad behandling. Det är som utredningen har framhåUit nödvändigt meden nyanserad bedömning när man stäUer kraven på arbetsmUjön. De insatser somkrävs för att förbättra arbetsmiljön får inte vara orimliga i förhållande tillde resultat som kan uppnås. Inte bara arbetets natur utan även yttreförhållanden av olika slag kan inverka. Det är sålunda klart att helt andrakrav kan ställas vid nyanläggning där man bl. a. har att ta hänsyn till attanläggningen kan beräknas vara i bruk framöver än närdet gäller befintliga arbetslokaler med små möjligheter till förändringar. Jaghänvisar till mina tidigare uttalanden (avsnitt 20.3.3 Arbetslokaler) om denavvägning som måste ske när det gäller att ställa krav på utformningen avbefintliga byggnader. Också arbetslokalernas belägenhet och omgivning kan spelain. Det finns utan tvivel fall där Prop.1976/77:149 254 man med hänsyn till andra allmänna värden eller behov kan ha anledning att göravissa eftergifter i de krav som annars skulle ha ställts på arbetsmiljön. Vidbedömningar av detta slag är det särskilt angeläget att alla parter medverkar.En god säkerhet för att arbetstagarnas intressen beaktas i tillämpningenligger bl. a. i att de är representerade i yrkesinspektionsnämnderna. Att generellt hänvisa till en skälighetsprövningskulle emellertid enligt min mening kunna leda fel. Med den förordadebestämmelsen avses nämligen inte att man skall kunna sänka kraven påarbetsmiljön med hänsyn till den enskilde arbetsgivarens förutsättningar iekonomiskt eller annat avseende. Utredningen har i sin motivering vidare konstateratatt man kan vara tvungen att ta hänsyn till sådanaomständigheter som ortens arbetsmarknadsläge, äldre arbetstagares möjlighetatt byta arbete och liknande. Ett annat betraktelsesätt skulle enligt utredningenstrida mot den vida syn på hälsorisker som bör vara utgångspunkten vidbedömningar av arbetsmiljöns beskaffenhet. Mot detta resonemang harremissinstansema inte haft någon erinran. För egen del anser jag uppenbart attsådana överväganden som utredningen har hänvisat till måste kunna tas med ibilden. Det bör understrykas att de anställdas hälsa under ingaomständigheter får klart sättas på spel. De följder, som i sådant faU ettförbud för en verksamhet kan innebära, måste mötas av samhället med positivaåtgärder. Det kan här gälla arbetsmarknadspolitiska åtgärder av olika slag.Motsvarande överväganden kan påkaUas om en verksamhet med otillfredsställandearbetsmiljö är nödvändig av andra allmänna skäl än för att trygga sysselsättningen.Det kan därvid bl. a. bU fråga om åtgärder inom näringspolitikens ram. Arbetsmiljöfrågorna vid ensamarbete har berettsstort utrymme i utredningens slutbetänkande. När arbete utförs av ensamarbetstagare måste enligt utredningen under alla förhållanden tillses att sådanutmstning är tillgänglig att möjUghet finns till kontakt med den som utför arbetet.Vidare måste tUlfredsstäUande transportberedskap upprätthållas så att denensamarbetande kan få hjälp om han råkar ut för olycksfall eUer blir sjuk.Frågor om ensamarbete skall godtas bör enligt utredningen även lösas ienlighet med den föreslagna bestämmelsen att arbetet skall anpassas eftermänniskans förutsättningar. För att fästa uppmärksamheten på de olägenhetersom kan vara förknippade med ensamarbete har utredningen föreslagit att iarbetsmiljölagen förs in en bestämmelse att arbetsgivare skall beakta densärskilda risk för ohälsa eller olycksfall som kan följa av att arbetstagareutför arbete ensam. En av huvudfrågorna i LO:s arbetsplatsremiss varensamarbete.