prop · G003123 · 1976-12-31 00:00:00 — Mot bakgrund av främstbestämmelsen i 1 kap, 2 8 andra stycket TF vill jag emellertid understryka attkravet på konlanlinsals bör på etl likformigt sätt riktas mot kredilförsäljningav alla tryckta skrifter utan avseende på deras innehåll. Detta bör iakttas bl.a. i den mån det blir aktuellt all, lill undvikande av omställningssvårigheterinom branschen, efter lagens ikraftträdande tillämpa en lägrekontantinsats än beträffande böcker och andra tryckta skrifter. Av konlanlinsatskravets anknytning lillmarknadsföringslagens beslämmelser om otillböriig marknadsföring följer altmyndigheterna på konsu-menlskyddsområdel, i sista hand , företl avgörande inflytande även när det gäller frågan vad som skall anses ulgörasådana särskilda förhållanden som föranleder att kontantinsatsen för sättaslägre än av varans kontantpris. Föratt tillgodose näringsidkarnasbehov av förutsebarhet bör även på denna punkt, efter de förhandlingarsom behövs, utfärda riktlinjer. Om möjligt bör därvid anges den lägrekonlantinsatsnivå som i olika fall bör kunna tillämpas i stället for den ilagen föreskrivna normalnivån. Sammanfattningsvis föreslår jag alltså atl ikonsumentkreditlagen las in dels en huvudregel om alt kontantinsats skall lasut vid kreditköp i enlighet med god sed på marknaden, dels en bestämmelse omatl konlanlinsalsen skall motsvara av varans kontantpris, ominte särskilda förhållanden föranleder annat. Därutöver bör tas in enkompletterande fö- 1976/77:123 108 reskriftalt som kontantinsats inte skall anses betalning med medel som köparen får lånaav säljaren eller av annan kreditgivare på grund av överenskommelse mellandenne och säljaren. Underiåler näringsidkare all iaktta de återgivnabestämmelserna skall det betraktas som otillböriig marknadsföring. En fråga som under remissbehandlingen har gettanledning lill åtskillig kritik mot kommitténs förslag rörande kontantinsats ärkontrollaspekten. Från åtskilliga håll har gjorts gällande att kontrollen avatl lagregler beträffande kontantinsats efterlevs skulle kräva myckelbetydande resurser, bl. a. för alt inte mindre seriösa näringsidkare skall fåett försteg i förhållande till lojala företagare. De problem som det här kan bli fråga om har enligtmin mening getts Överdrivna proportioner. Visseriigen är det en myckel slormängd affärstransaktioner som kommer att omfattas av reglerna omkontantinsats. Genom det inflytande som kan beredas näringsidkarsidan inomramen för det marknadsrätlsliga regelsystemet skapas emellertid, som tidigarehar framhållits, goda förutsättningar för smidiga och branschanpassade normerDärmed ökar också förutsällningarna för en god efterievnad av kontantinsatskravet.1 övrigt torde en tillfredsställande kontroll kunna uppnås ulan all alltförstora resurser behöver sättas in. Skulle någon näringsidkare i merabeaktansvärd omfattning åsidosätta reglerna om kontantinsats, förutsätter jagatt delta relativt snabbt kommer lill konsumentmyndigheternas kännedom. a.kan del förväntas alt de olika branschorganisationerna noga följer praxis inomsina respektive områden. Som jag skall återkomma till i ett senare avsnittanser jag dessutom att bör ges möjligheter atl genomstickprovskontroller hos företagen undersöka hur kravet på konlanlinsalsefterievs. Jag vill tillägga attjag självfallet avser alt meduppmärksamhet följa frågor rörande efterievnaden av bestämmelserna omkontantinsats. Om del mot förmodan skulle visa sig all det härvidlag uppkommermissförhållanden kan särskilda åtgärder övervägas. En nära lill hands liggandeåtgärd, som har berörts i vissa remissyttranden men som har förefallit migalltför långtgående för att nu tillgripas, är att förena bestämmelserna omkontantinsats med en civilrältslig sanktion. Denna skulle kunna gå ut på altsäljare eller annan kreditgivare föriorar rätten att kräva ut så slor del avfordran på grund av kreditköp som svarar mot brist i den kontantinsats somlagligen skulle ha tagits ul. Även andra åtgärder kan komma i fråga. Efter samråd med chefen för ekonomidepartementetföreslårjag-i likhet med kommittén - atl man t, v. behåller den särskildareglering i fråga om kontantinsats m. m. som f n, gäller för bilhandeln. Dekreditköp som omfattas av regleringen bör emellertid inte formellt undantasfrån tillämpningsområdet för konsumentkreditlagens bestämmelser omkonlanlinsals. De båda regelsystemen torde utan olägenhet kunna gälla vid sidanav varandra. 1976/77:123 109 Jagåterkommer till denna fråga i specialmotiveringen. Som tidigare nämnts har kommillén föreslagit allregeringen inte bara beträffande bilar ulan också med avseende på andra varorskall kunna meddela föreskrifter om kontantinsats som avviker frånkonsumentkreditlagens beslämmelser, om del påkallas av särskilda förhållanden.Jag har förut konstaterat atl del inte bör krävas särskilda regeringsbeslut förall man vid lillämpningen av kontantinsalskravet skall kunna ta hänsyn till despeciella förhållandena inom vissa branscher eller beträffande vissa varor.Etl annal skäl till kommitténs ifrågavarande förslag har emellertid varit atllåla regeringen få möjlighet att använda föreskrifter om bl. a. kontantinsatsvid kreditköp som ett ekonomiskt-politiskt instrument. I samråd med chefen förekonomidepartementet förordar jag dock att möjligheten atl i kredit-politisktsyfte ge sådana föreskrifter i fråga om varor i allmänhet inte prövas i dettasammanhang. Frågan bör i stället övervägas i samband med den prövning av denkreditpoliiiska lagstiftningen som skall ske med anledning av atl lagen(1974:922) om kreditpolitiska medel upphör atl gälla vid utgången av , Lika litet som när det gäller kreditbeloppetsstoriek finns det f. n. någon allmän reglering av kredittidens längd vidavbetalningsköp och andra kreditköp. Däremot finns det i den särskildaregleringen beträffande försäljning av bilar en bestämmelse om att kredittideni hithörande fall för vara längst 24 månader, 1 kommitténs lagförslag har lagils in en allmänregel om atl kreditgivaren vid kreditköp varken vid avialslillfällel ellersenare får medge en längre sammanlagd kredittid än 24 månader. Denna regelskall dock inte behöva iakttas vid överenskommelse som berättigar tillkonloköp, om överenskommelsen innebär att skall återbetalas av det skuldbelopp som kvarstår på kontot vid nästföregående månadsutgång. Avvikande bestämmelser om kredittid skall enligl förslaget fö meddelasav regeringen beträffande viss vara, när särskilda förhållanden påkallar det.Reglerna om kredittid föreslås bli slraffsanktionerade. Kommittén anför lill stöd för reglerna om kreditlidalt en konsument kan ha svårt all för en längre lid överblicka sin förmåga allfullfölja elt belalningsålagande och all elt långvarigt åtagande i alltför höggrad kan begränsa den framlida valfriheten. Redan nu tillämpas i allmänhetkredittider som understiger . Längre lider förekommer dock vidförsäljning av en del dyrare föremål som t. ex. slörre båtar. Enligt kommitténsmening bör emellerlid en begränsning av kredittiden lill kunna iakttasvid köp av alla slags varor. En reservant i kommittén anser att maximitidenhelst bör anpassas till varans pris och livslängd, något som skulle kunnatillgodoses genom va- 1976/77:123 110 nationav maximitiden med hänsyn lill krediibeloppets storiek. I andra hand förordarreservanten alt maximitiden satts lill åtminstone . Han menar också atlkreditgivaren bör fö föriänga kredittiden när konsumenten huvudsakligen ulanegen skuld har råkat i betalningssvårigheter, en uppfattning som delas avytteriigare en reservant. Få remissinslanser stöder helt förslaget om enlegal gräns för kredittiden. Flertalet anser all en reglering av kredittidenvisseriigen kan övervägas men att det i så fall är nödvändigt med en regleringsom är differentierad inom tämligen vida ramar. Nästan alla framhåller somnödvändigt alt kreditgivaren ges rätt att föriänga kredittiden när konsumentenoförskyllt har kommit i ekonomiska svårigheter. Vissa av de instanser somyttrat sig - bl. a, KO och - avstyrker helt en allmänlagreglering av kredittiden. Som har nämnts redan i föregående avsnitt menardock att en maximerad kreditlid skulle kunna vara av värde påhemförsäljningsområdet. För egen del håller jag med kommittén om all enmaximering av kredittiden kan i viss mån vara av värde för konsumenterna genomalt underiätta deras ekonomiska planering och motverka att gjordabetalnings-åtaganden sedermera visar sig alltför betungande. En begränsning avkredittiden för emellertid antas ha en betydligt svagare verkan i dettahänseende än ett krav på kontantinsats. Regler om en minsta kontantinsats-somjag har förordat i närmast föregående avsnitt - torde också fö en återhållandeeffekt på kredittidens längd. Jag är inte övertygad om alt man genom altsärskill reglera även kredittiden skulle uppnå så stora fördelar för konsumenterna.I varie fall skulle regleringen behöva göras mindre stel än kommittén harföreslagit. Visseriigen framgår det av del material som kommittén harpresenterat att kredittiderna vid kreditköp i allmänhet ligger under två årFall kan emellertid förekomma när en längre kredittid än är befogad.Framför allt gäller detta i fråga om vissa dyrare varor eller varor med långlivslängd. Som har framhållits av nästan samtliga remissinstanser måsle ocksåen kreditgivare ha möjlighet att föriänga kredittiden när kreditlagarenexempelvis på gmnd av sjukdom eller arbetslöshet har råkat ibelalningssvårigheter. Jag vill i detta sammanhang också erinra om attåtskilliga kreditgivare {. n. tillämpar ett system med vissa amorteringsfriamånader, t, ex, vid jullid och semestertid. En sådan ordning kan vara av stortvärde för konsumenterna. Om man vill tillgodose de nu angivna synpunkterna,måsle en reglering av kredittidens längd bli tämligen komplicerad. Dettaförhållande sammantaget med den jämförelsevis ringa belydelse frånkonsumentskyddssynpunkt som en sådan reglering skulle fö gör alt jag anser atlman C n, bör avslå från alt införa generellt gällande beslämmelser om längstakredittid. Frågan huruvida en reglering av kredittidens längd av särskilda skälkan vara påkallad på hemförsäljningsområdet bör enligt min mening inte las uppförrän hemförsäljningskommittén har slutfört sitt pågående utredningsarbete. 1976/77:123 III Vid avbetalningsköp och andra kreditköp därsäljaren ursprungligen är kreditgivare är det mycket vanligt alt säljaren motvederiag i en eller annan form överiåter sin fordran mol köparen på grund avköpet till en särskild finansiär. Även pantsätlning av fordringar kanförekomma. är finansiären en bank eller ell särskillfinansieringsförelag. Köparen har därefter atl betala sin skuld på grund avköpet till den särskilde finansiären. Säljaren kvarstår emellertid som köparensmotpart i det köprättsliga förhållandet. Genom överiåielsen ellerpantsättningen av fordringen uppkommer alltså elt treparlsförhållande. treparlsförhållande också uppkomma på annat sätt. Vid låneköp får köparen låna pengar avbank eller annan kreditgivare. De lånade medlen används för köp hos visssäljare. Köparen ingår rättsligt sett två skilda avtal, elt kreditavlal medkreditgivaren och etl avtal om köp med säljaren. Utmärkande förlåneköpssiluationen är emellerlid atl del mellan säljaren och kreditgivaren finnsen överenskommelse som går ul på atl kreditgivaren lämnar kredil för köp hossäljaren. Vanligen tillgår transaktionen så all de lånade medlen överförs frånkreditgivaren direkt till säljaren, ulan alt passera genom köparens händer. Iallmänhet kommer köparen inte heller i personlig kontakt med kreditgivaren,ulan kreditavtalei tecknas hos säljaren. Vissa konlokrediter har samma grundläggandekonstmktion som låneköpel. Kontohavaren/köparen ingår med en kreditgivare eltkreditavlal som innebär att kontohavaren beviljas ell visst kredilulrymme somför utnyttjas för köp hos vissa säljare. Kontohavaren för i regel avkreditgivaren en plaslbricka, etl kontokort, som han visar upp hos säljarennär han vill använda sig av kontokrediten. Man talar här emellanåt om externakreditkort (jfr prop. 1973:138 s. 271). Från dessa typer av kontokredil brukarskiljas bl. a, fall där krediten beviljas av förelag som slår en viss säljarenära och avser köp endast hos denne. Kreditbevis som utfärdas i sådana fallkallas ibland intema kreditkort (prop, 1973:138 s. 270). 1 15 och 16 88 konsumentköplagen finns beslämmelsersom tar sikte på vissa sådana irepartsförhållanden som berörts. Bestämmelsernasyftar lill att skydda konsumenten/köparen mot alt behöva betala lill enfinansiär eller särskild kreditgivare i fall då köparen, om säljaren varitkreditgivare och alltjämt innehaft fordringen, mol säljarens krav på betalningskulle ha kunnat rikia invändningar på grund av köpet, t, ex. invändning omdröjsmål med leverans eller fel i varan. Bestämmelserna i 15 8 konsumentköplagen avser densituationen atl säljare överiåter eller pantsätter sin fordran. vardel vanligt att köparen i sådana fall genom en särskild klausul ikreditköpsavtalet (s. k, cut-off-klausul) skars av från möjligheten atl motfinansiärens krav på betalning göra invändningar på gmnd av köpet, 15 8konsumentköplagen innebär atl 1976/77:123 112 köpareninte är bunden av en sådan klausul. Bestämmelserna i 16 8 konsumentköplagen lar siktepå låneköpssiluationen. Genom dessa bestämmelser tillförsäkras köparen rättatl mol kreditgivarens krav framställa samma invändningar på grund av köpetsom han kan göra mot säljaren. Varken 15 eller 16 8 konsumentköplagen gällerkreditköp som sker med användande av s.k. externa kreditkort (prop. Vidare är paragrafernas räckvidd begränsad på så sätt att köparen barages rätt att vägra betalning. Han kan alltså inte med stöd av paragraferna krävaalt finansiären eller den särskilde kreditgivaren lämnar tillbaka någon del avden betalning som redan eriagts eller i övrigt vidtar åtgärd som kan åliggasäljare, när det föreligger dröjsmål med leverans eller fel i varan. Vid konsumentköplagens tillkomst framhölls attbestämmelserna i 15 och 16 88 kunde behöva omprövas sedan kreditköpkommillénlagt fram sina förslag. Härvid nämndes särskilt frågan humvida köparen bordeges rätt att också kräva tillbaka vad han eriagt till finansiär eller särskildkreditgivare samt frågan om köparens relationer till kontokortsförelag (prop.1973:138 s. 152 O- Kommittén har föreslagit atlkreditlagares/köpares ställning i förhållande till finansiär eller särskildkreditgivare vid kreditköp förstärks ytterligare. Förslaget lar bl. a. siktejust på de berörda frågorna. Enligt kommillén bör 15 och 16 88 konsumentköplagenersättas av en bestämmelse i konsumentkreditlagen enligt vilken köparen vidkreditköp i princip för göra gällande samma befogenheter på grund av köpet molkreditgivare som mot säljaren. Med kreditgivare avses härvid inte bara den somhar lämnat krediten utan också den som har övertagit den ursprungligekreditgivarens fordran. Förslaget innebär att köparen inte bara för rätl allgöra invändningar mot kreditgivarens krav på betalning ulan också för möjlighetalt kräva åter vad han eriagt till kreditgivaren saml mot denne framställaandra köprättsliga anspråk såsom krav på avtalsenlig leverans, avhjälpande avfel i varan och skadestånd. Vidare innebär förslaget atl de nämndabefogenheterna mol kreditgivare tillkommer köparen vid alla kreditköp, alltsåäven vid sådana konloköp som f n. inte omfattas av 15 och 16 88konsumentköplagen. Kommittén anser emellertid alt köprältsligaförpliktelser mot köparen i första hand bör fullgöras av säljaren. Kommitténföreslår därför atl köparen, om han vill framställa anspråk på grund av köpetmol annan kreditgivare än säljaren, först skall göra sannolikt alt säljareninte fullgör sina åligganden. Vidare föreslår kommittén alt friståendekreditgivares betalningsansvar begränsas lill del belopp som han har mottagitav köparen med anledning av krediten. En reservant i kommittén anser all köparensställning bör förslärkas endast på det sättet, att invändningsrätten enligt 168 konsumentkreditlagen utsträcks till alt gälla vid alla former av kreditköp. Prop.1976/77:123 113 De flesta remissinstanserna har godtagit kommitténsförslag. Det är dock åtskilliga instanser, främst företrädare för näringslivet,som ansluter sig lill reservantens uppfattning. Vidare anser man på några hållalt regleringen i 15 och 16 88 konsumentköplagen bör bibehållas oförändrad. För egen del anser jag att övervägande skäl talarför att man nu utvidgar de regler om trepartsförhållanden som gäller enligtkonsumentköplagen och förstärker köparens ställning gentemot särskildkreditgivare. Sålunda anser jag till en början liksom kommittén, som på dennapunkt är enhällig, och de allra flesta remissinstanserna att köparensrättigheter gentemot särskild kreditgivare bör gälla vid alla former avkreditköp, alltså även vid kontoköp. När det därefter gäller frågan humvida köparen börges rätl all inte bara framställa invändning mot krav på betalning ulan ocksågöra gällande andra anspråk på grund av köpet, bör först klargöras vilkaanspråk det kan bli fråga om. Härvid bör lill en början nämnas anspråk påprestation in natura. Om säljaren har råkat i dröjsmål med leverans av försåldvara, har köparen sålunda anspråk på alt leveransen fullgörs. Och om försåldvara är behäftad med fel har köparen i vissa fall rätt all kräva alt feletavhjälps, t. ex. genom reparation, eller att han i stället för den felaktigavaran för en felfri. Köparen kan emellertid också, vid sidan av eller islällel för naluraanspråk, ha anspråk på en penningprestation från säljarenssida. Såväl vid dröjsmål med leverans som när försåld vara är behäftad med felför köparen sålunda under vissa fömtsättningar häva köpet, och vid hävning ärsäljaren i princip skyldig att belala tillbaka vad köparen har eriagt avköpeskillingen. Vid fel i varan kan köparen, om köpet inte hävs, göra avdrag påköpeskillingen eller i vissa fall kräva skälig ersättning för avhjälpande avfelet. Vidare kan köparen, oavsett om köpet hävs eller inte, ha rätt lillersättning för skada till följd av dröjsmålet eller felet. Kommitténs förslag innebär att köparen för rätt atlmot fristående kreditgivare rikla inte bara penninganspråk på gmnd av köpetutan också naluraanspråk. Detta förhållande har föranlett vissa kritiskakommentarer från en del remissinstansers sida, och jag kan för min del anslutamig till kritiken. De kreditgivare del här är fråga om för normall antas intealls syssla med varuhandel. Det ter sig då föga ändamålsenligt att köparen ilag skulle tillförsäkras rätl att mot .sådana kreditgivare framställanaturaanspråk på grund av köpet. Det huvudsakliga syftet med kommitténs nudiskuterade förslag är också all köparen skall vara garanterad att bl. a. viddröjsmål eller felaktig vara helt eller delvis få tillbaka del belopp han harbetalat till kreditgivaren med anledning av kreditköpet. Med hänsyn till det anförda bör del enligt minmening inte komma i fråga att ålägga fristående kreditgivare ansvar förnaturaprestation. En annan sak är atl redan den nu gällande invändningsrältenenligl 15 och 16 88 konsumentköplagen i praktiken kan användas för atlåstadkomma uppfyllelse in natura. Genom alt köparen har rätt all avbrytabetalningarna till kreditgivaren torde denne nämligen i vissa fall kunna förmåsatt t. ex. 8Riksdagen 1976/77. Prop.1976/77:123 114 utövapress på säljaren så all han uppfyller sina förpliktelser. När det däremot gäller penningprestationer anserjag all flera skäl talar för atl kreditgivaren för etl längre gående ansvar änf n. för att sådana prestationer fullgörs. finner jag detrimligt alt en kreditgivare som möjliggör eller underiällar för säljaren attutnyttja den försäljningsmässigt sett gynnsamma kreditköpsformen, varav bådahar fördel, har ett vidsträckt ansvar mot köparen. Från konsumentsynpunkt ärdel också angelägel att köparen så långt möjligt hålls skadeslös i fall då delexempelvis finns anledning alt häva köpet. Atl köparen skulle vara ulanmöjlighet att fö tillbaka vad han har betalat till kreditgivaren därför atlsäljaren exempelvis är insolvenl måsle anses otillfredsställande. Det är ocksårimligt atl köparen kan vända sig lill kreditgivaren med andra typer av penninganspråk,t, ex. krav på skadestånd på grund av köpet. Atl del emellertid bör finnas engräns för kreditgivarens betalningsskyldighet ämnar jag strax återkomma lill. Som argument mol en rätl för köparen all vända siglill kreditgivaren med krav på betalning har under remissbehandlingen anförtsatl köparen vid kreditköp härigenom för en bättre ställning än den som köpt envara kontant. Kontanlköparen har ju bara säljaren att vända sig till, om hanexempelvis vill ha tillbaka vad han har betalat. Del finns emellerlid inteanledning att avstå från att bereda kredilköparen behövligt skydd bara därföratt kontanlköparen har en i vissa avseenden mindre förmånlig ställning. Härtillkommer atl kredilköpsformen ofta måste utnyttjas av de ekonomiskt särskilt svagakonsumenterna. Jag kan inte heller finna andra skäl som på ettavgörande sätt talar mot en lagstiftning av den här diskuterade innebörden.Såväl den tidigare nämnde reservanten som en del remissinslanser harvisserligen hänvisat till atl en tvingande skyldighet för kreditgivare altbetala tillbaka vad han har uppburit av köparen skulle kunna allvariigt minskasäljarens möjligheter alt finansiera kreditköp genom överlåtelse ellerpantsättning av sina kundfordringar. Dessa farhågor torde dock få betraktas somöverdrivna. Jag vill erinra om all redan köparens nuvarande rätl alt motkreditgivares krav på betalning framställa invändningar på grund av köpetinnebär all kredilgivaren bär ett betydande ansvar gentemot köparen. Det börknappast ha någon allvariig negativ inverkan på seriösa säljares möjligheterall finansiera sin kreditförsäljning, om kreditgivare härutöver åläggs atl ivissa fall betala tillbaka hela eller en del av del belopp som han har mottagitav köparen. Mot bakgmnd av det anförda föreslår jag alt köparenvid alla former av kreditköp dels skall ha befogenhet all framslälla sammainvändningar på gmnd av köpet mol kredilgivare som mot säljaren, dels ges rättall göra penninganspråk på grund av köpet gällande inte bara mot säljaren utan ocksåmot kredilgivare, I det senare hänseendet bör dock, som kommittén harföreslagit, kreditgivarens ansvar vara begränsat lill det belopp som han harmottagit av köparen med anledning av krediten. 1976/77:123 115 sernabör las in i konsumentkreditlagen, vilket leder lill atl 15 och 16 85konsumentköplagen bör upphävas. Enligl kommitténs förslag skulle köparen, för atlfå framslälla anspråk mot kreditgivare, först göra sannolikt att säljaren intefullgör sina åligganden på grund av köpel. Flera remissinslanser har ansett atten sådan regel kan vålla tillämpningssvårigheter. Del har också framhållits , när flera åläggs ansvar för fullgörande av etl och samma penninganspråk, iallmänhet antingen ger borgenären full frihet atl välja mellan de olikagäldenärerna eller mera konkret anger vissa fömtsättningar som måste varauppfyllda för all borgenären skall fö vända sig mot annan gäldenär än den somär ansvarig i första hand. Den tidigare nämnde reservanten i kommittén liksomåtskilliga remissinstanser anser att kreditgivarens ansvar bör utformas så, altköparen för rikla anspråk mol kreditgivaren endast om säljaren gått i konkurseller inställt sina betalningar. Föregen del finner jag det i och för sig naturiigtatt konsumenten/köparen vid kreditköp i första hand riktar eventuella anspråkpå gmnd av köpet mot säljaren. Med de av mig förordade reglerna omkreditgivares ansvar i Irepartsförhållanden bör detta också regelmässigt blifallet. De vanligaste anspråken vid konsumentköp torde nämligen varanaturaanspråk, såsom anspråk på leverans av försåld vara, reparation avfelaktig vara eller leverans av felfritt gods i felaktig varas ställe. Sådanaanspråk kan enligl de av mig föreslagna reglerna riktas bara mol säljaren. Omdenne av en eller annan anledning inte kan fullgöra naluraanspråkel och köparendärför vill ha kompensation i pengar torde anspråket i de allra flesta fallkomma all regleras av säljaren.