prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Av svaren att döma upplevs ensamarbete vid sidan av ackord ochkemiska hälsorisker som den största faran på arbetsplatserna. Det finns ett bestämtkrav att möjligheter skapas att förbjuda ensamarbete i olika ar- Prop.1976/77: 149 255 betsuppgifter.Uppenbart är enligt vad LO har framhållit i sitt remissyttrande att även ifall då direkt olycksfallsrisk inte föreligger ensamarbete ofta är fögalämpligt från psykisk och social synpunkt. LO har ansett att arbetsmiljölagendärför bör ge möjligheter att med direkta straffsanktioner förbjuda ensamarbetegenom föreskrifter som meddelas av arbetarskyddsstyrelsen i samråd med defackliga organisationerna. TCO har framhållit att ensamarbete bör undvikas istörsta möjliga utsträckning, varvid självfallet arbetstagarens uppfattningbör tillmätas stor betydelse. Från arbetsgivarhåll och från LRF:s sida harpåpekats att ensamarbete är mycket vanligt och av ekonomiska skäl ofta ärnödvändigt. Remissinstanserna har vidare ansett angeläget att tillämpningsföreskrifterangående ensamarbete utarbetas innan arbetsmiljölagen träder i kraft. Föregen del vill jag konstatera att många faktorer inom arbetslivet har medfört enökad omfattning av ensamarbete. I denna riktning har verkat en ökadmekanisering och automatisering som ofta sprider arbetsuppgifter över en störreyta. Vidare har rationaliseringssträvanden över huvud inneburit att en radsysslor som tidigare utfördes tillsammans med medhjälpare nu sköts av enperson. har en utveckling skett av olika typer av teknisk utrustningsom ger ensamarbetaren möjlighet att stå i kontakt med omvärlden. Utmärkande för ensamarbete är enligt min meninginte bara att arbetsformen kan innebära särskilda risker från skadesynpunkt.Ensamarbetet innehåller också moment som i psykiskt och socialt avseende kangöra arbetsformen särskilt påfrestande. En påtaglig orsak kan här vara att mankänner oro för konsekvenserna av ett olycksfall eller insjuknande. En annanorsak kan vara fruktan att man inte ensam skall klara upp komplicerade elleroväntade händelser som inträffar under tjänstgöringen. Själva ensamheten somsådan kan också ha en pressande inverkan. Olika människors sätt att upplevaensamhet i arbetet varierar inom vida gränser. Resultatet avarbetsplatsremissen visar dock att det finns en utbredd önskan att begränsaensamarbetet. Jag delar mot denna bakgrund utredningensuppfattning om de anordningar som kan behöva vidtas vid ensamarbete. Det ärockså nödvändigt att beakta att ensamarbete minskar möjligheterna tillgemenskap på arbetsplatsen och kan vara förenat med speciella påfrestningar avpsykisk art. Det finns sålunda enligt min mening starka skäl att på sättutredningen har föreslagit genom en bestämmelse i arbetsmiljölagen (3 kap. 2 §andra stycket) fästa uppmärksamheten på att ogynnsamma verkningar av ensamarbetemåste förhindras. Detta kan ofta ske genom speciella anordningar men i vissafall bör förbud kunna tiUgripas. En svårighet vid reglering av ensamarbete är attbegreppet ensamarbete är i viss mån flytande. Från det typiska ensamarbetet t. ex. vakttjänst av ensam arbetstagare i maskinstation finns många steginnan 1976/77:149 256 mannår arbetsformer som klart innebär att arbetet utförs i direkt och nära kontaktmed andra arbetstagare. Skillnad måste dessutom göras mellan arbete som denanstäUde utför utan att arbetskamrater finns närvarande och ensamarbete somutförs utan att möjlighet finns tUl direktkontakt med människor över huvud.När det gäller att avgöra frågan om ensamarbete skall tillåtas måste betydelsevidare tiUmätas den anställdes egen inställning. Liksom remissinstansernaanser jag det angeläget att närmare föreskrifter angående ensamarbeteutarbetas för olika områden. Arbetarskyddsstyrelsen bör också i samråd medarbetsmarknadsparterna överväga i vad mån ensamarbete under vissa omständigheterskall förbjudas och meddela föreskrifter härom. Jag vill i detta sammanhangpåpeka att arbetsmiljölagen bör inrymma möjlighet att förena förbud motensamarbete med direkta straffsanktioner (3 kap. 14 § och 8 kap. 2 § förstastycket). Jag avser att återkomma till frågan om ensamarbetevid behandling av samverkansreglerna. I vissa avseenden har utredningen i sitt lagförslagangett den närmare innebörden av arbetsgivares förpliktelser. Så är fallet ifråga om instruktion och utbildning. Arbetsgivare skall enligt den föreslagnabestämmelsen se till att arbetstagare får god kännedom om de förhållandenunder vilka arbetet bedrivs och upplyses om de risker som kan vara förbundnamed arbetet. Han skall förvissa sig om att arbetstagaren har den utbildningsom behövs och vet vad han har att iaktta för att undgå riskerna i arbetet. Remissinstanserna har med få undantag ansettutredningens förslag i denna fråga mycket tillfredsställande. SAF och SJ hardock menat att den föreslagna bestämmelsen har formulerats alltför kategoriskt. God utbildning för arbetsuppgiften och noggrannintroduktion och instruktion är nödvändiga betingelser för säkerheten i arbetetoch för att arbetsförhållandena skall upplevas som tillfredsställande av deanställda. Jag finner att arbetsgivares skyldigheter i dessa avseenden kommertill bra uttryck i den av utredningen föreslagna bestämmelsen och förordar attden förs in i arbetsmiljölagen (3 kap. 3 § första stycket). Bestämmelsen fårsjälvfallet inte tolkas som ett krav på någon fullständig kunskapskontrolleller någon mycket omfattande undersökning av att den anställde hartillgodogjort sig lämnade instruktioner. I övrigt vill jag anföra följande. För att den enskilde arbetstagaren skall kunnamedverka i skyddsarbetet behöver han naturligtvis i första hand ha godkännedom om hur den egna arbetsuppgiften skall utföras på ett säkert sätt.Särskilt uppmärksamhet kan behöva ägnas åt skyddsinstmktion Uksom åt ledningnär det gäller minderåriga eller invandrare. Det måste också ses till attarbetsledande personal har kunskaper om hur handledning bör ske. Jag villvidare betona vikten av att informera om produktionsprocessen i Prop.1976/77: 149 257 stort.Detta kan ha omedelbar betydelse från skyddssynpunkt genom att den anställdeblir medveten om vad hans handlande kan ha för verkningar längre fram iproduktionsförloppet. Det bör också ge den anställde ökat intresse att delta iskyddsarbetet. Att ha en överblick av vad den egna insatsen betyder iarbetssammanhanget är enligt synsättet i modernt arbetarskydd dessutom en avgrundförutsättningarna när det gäller att främja arbetstillfredsställelse ochdärmed hälsa i vid bemärkelse. Instruktionsgivning får enligt min mening aldrigses som en isolerad del av arbetarskyddet. Inställningen till risktagningpåverkas helt naturligt av kunskap om faran och möjligheterna att vidtamotåtgärder. Det bör emellertid observeras att attityden också bestäms av enrad andra omständigheter. När man väljer arbetssätt väger man oftaarbetsresultat, förtjänstmöjligheter och minsta ansträngning mot kraven påsäkerhet. Det gäller därför att söka organisera arbetet på sådant sätt att detvid en samlad bedömning framstår som något förnuftigt och positivt att vidtaanvisade skyddsåtgärder. Instruktionen måste här ge en klar motivering.Förhållandet är detsamma när det gäller att få fram en riktig attityd till denpersonliga skyddsutrustning som i vissa fall måste bäras för att förebyggaohälsa och olycksfall. Jag vill framhålla att en utveckling från bundna ochofria arbetsformer mot ökat självbestämmande och större yrkesmässigt ansvar ienlighet med förordade bestämmelser i arbetsmiljölagen bör kunnaleda till ökat engagemang för säkerheten i arbetet. Ej sällan är arbetsuppgifter av den art attarbetstagare måste ha särskild kunskap och erfarenhet med hänsyn till den faraför ohälsa eller olycksfall som är förbunden med arbetet. Som exempel på sådanauppgifter kan nämnas skötsel av tryckkärl, förande av kranar, truckar ochgrävmaskiner samt sprängningsarbete och arbete med vissa kemiska ämnen. Menäven i fråga om en rad andra arbetsuppgifter gäller att utbildning föruppgiften har en säkerhetsaspekt. Jag vill understryka att arbetsgivaren skallha ansvaret för att ingen sätts att sköta ett arbete utan att ha de kunskapersom behövs. När det är befogat av säkerhetsskäl bör närmareföreskrifter kunna meddelas om utbildning eller liknande kompetenskrav somskall gälla för anställda i fråga om olika arbetsuppgifter. Detta kan ske medstöd av den förordade bestämmelsen. Arbetsgivaren är då skyldig att förvissasig om att dessa krav är uppfyllda. Med anledning av synpunkter från LO:s sidavill jag framhålla att direkt straffsanktionerade villkor om instruktion ochutbildning bör kunna ställas upp enligt arbetsmiljölagen (3 kap. 12 §) ianslutning till föreskrift om användningen av farligt ämne eller omgodkännandekrav i fråga om maskin, redskap, skyddsutrustning eller annanteknisk anordning. Frågorom utformande av introduktionsprogram och skyddsinstruk- 17 1976/77. Prop.1976/77:149 258 tionerhar sin naturliga plats i skyddskommittén liksom också frågor om den utbildningsom krävs i skyddshänseende på den aktuella arbetsplatsen. I detta sammanhangbör också erinras om samverkansregeln att a--betsgivare och arbetstagaregemensamt svarar för att skyddsombud får erforderlig utbildning. En bestämmelsehärom infördes 1973 och bör föras över tillarbetsmiljölagen (6 kap. 4 § tredje stycket). Somen grundläggande föreskrift i arbetsmiljölagen har jag tidigare förordat denbestämmelsen att arbetsförhållandena skall anpassas efter människansförutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. I detta ligger bl. a. att manskall ta hänsyn till den enskilde arbetstagarens ålder, yrkesvana och övrigaindividuella fömtsättningar. Hit hör även arbetets anpassning med hänsyn tillinvandrares särskilda förutsättningar. Bestämmelsen innebär också att man vidplanering av arbetsmiljön måste beakta att människor är olika och attarbetshandikapp är vanliga i arbetslivet. Det är angeläget att arbetsplatsernautformas så, att inte stora grupper av arbetstagare utestängs. Jag har iavsnitt 20.3.5 belyst vilken betydelse arbetsmiljölagen bör ha när det gälleratt främja sysselsättningsmöjligheterna. För att utmärka arbetsgivarnas ansvari dessa hänseenden bör enUgt min mening en särskild bestämmelse skrivas in iarbetsmiljölagen. Jag förordar mot denna bakgrund att i lagen slås fast attarbetsgivare är skyldig att ta hänsyn till den enskilde arbetstagarens särskildafömtsättningar för arbetet och att han skall planlägga och an-oirdna arbetetmed beaktande av att människors fömtsättningar att utföra arbete är olika (3kap. 3 § andra stycket). Arbetsplatsemabör alltså utformas så att sysselsättningsmöjligheterna främjas. Självfalletkan inte varje arbetsplats och där utfört arbete anpassas tUl de skildaförutsättningarna hos varje enskild människa. Det bijr emellertid förebyggasatt onödiga hinder uppstår när det gäller att sysselsätta människor med någotslag av arbetshandikapp. Jag vill i sammanhanget även hänvisa till möjlighetenatt uppnå en god anpassning genom olika former av yrkesvägledning. Enligt arbetarskyddslagen är arbetstagare pliktigatt använda förefintliga skyddsanordningar, noga följa i arbetarskyddslageneller med stöd av lagen meddelade föreskrifter samt i övrigt iaktta tUlbörligförsiktighet och i vad på honom ankommer medverka tUl förekommande av ohälsaoch olycksfall. Beträffande personUg skyddsutmstning föreskrivs för arbetstagaresdel att denne är skyldig att använda tillhandahåUen utmstning och väl vårdaden. har i arbetsmiljölagenföreslagit en bestämmelse att arbetstagare skall medverka tiU att åstadkommaen god arbetsmiljö. Han skaU därvid följa givna föreskrifter samt använda deskydds- Prop.1976/77:149 259 anordningaroch iaktta den försiktighet i övrigt som behövs för att förebygga ohälsa ocholycksfaU. Den föreslagna bestämmelsen har i stort settgodtagits av remissinstansema. Även jag anser att arbetstagares skyddsansvarbör regleras i enlighet med vad utredningen har föreslagit (3 kap. 4 § förstastycket arbetsmUjölagen). Syftet med arbetstagarnas medverkan bör härvid angesvara att en tiUfredsstäUande arbetsmiljö skall åstadkommas. SAF och ett antal andra remissinstanser har påpekatatt det ibland är ett stort problem att få arbetstagare att använda personligskyddsutrustning, även sådan som är föreskriven av arbetarskyddsmyndighet.Lagen borde därför även innehålla en bestämmelse om skyldighet för arbetstagareatt använda föreskriven skyddsutmstning. För egen del finner jag attarbetstagares åligganden i detta avseende klart framgår av den förordade bestämmelsenslydelse. erinras om de överväganden beträffande personligskyddsutrustning som har skett i avsnitt 20.3.3 och som går ut på att sådanutmstning skall användas om betryggande skydd mot ohälsa eller olycksfall intekan nås på annat sätt. Jag vill också betona att arbetsgivarens ansvar för attpersonUg skyddsutrustning ger betryggande skydd och underhålls väl motsvarasav en skyldighet för arbetstagamas del att vårda utrustningen. Även dettasenare innefattas i den förordade bestämmelsen. Om en arbetstagare inte vill rätta sig efter deskyddsföreskrifter som gäller på en arbetsplats, kan det enligt utredningenytterst bli fråga om att skilja honom från anställningen. Utredningen harkonstaterat att frågan om saklig grund för uppsägning föreligger får bedömasenligt lagen om anställningsskydd med beaktande av de skyddsskäl som kan talamot fortsatt anställiung. LO och majoriteten av deltagarna i LO:sarbetsplatsremiss har framhållit att uppsägning inte automatiskt bör bliföljden av ohörsamhet mot skyddsföreskrifter. Jag delar denna uppfattning.Omständigheterna i det enskilda fallet kan ha varit sådana att arbetstagarenhaft rimliga skäl för sin vägran. Vidare vill jag även i detta sammanhangframhålla att rätt bedriven information liksom arbetets allmänna uppläggning ärav gmndläggande betydelse också för att det blir god efterföljd av skyddsföreskrifterpå arbetsplatsen. Det är emellertid alldeles klart att skyddsarbetet kanäventyras om arbetstagare inte vill rätta sig efter de skyddsföreskrifter somgäller. Underlåtenheten kan medföra risker inte bara för den egna säkerhetenoch arbetskamraternas utan också inverka ogynnsamt på skyddsmedvetandet överhuvud. I sådant fall måste det finnas möjUghet att enligt lagen omanställningsskydd skilja arbetstagaren från anställningen. Föreliggerspeciella skäl för vägran att rätta sig efter skyddsföreskrifter, t. ex.överkänslighet för viss skyddsutrustning, bör i stället andra åtgärder såsomomplacering övervägas. Utredningen har dessutom föreslagit att iarbetsmiljölagen tas in en föreskrift att arbetstagare skall underrättaföreträdare för arbetsgivaren 1976/77:149 260 ellerskyddsombud, om han finner att arbete innebär omedelbar och allvarlig fara förUv eUer hälsa. I anslutning till detta innehåller förslaget en regel attarbetstagaren skall vara fri från skyldighet att ersätta skada som uppstår tillföljd av att han låter bli att arbeta. Utredningen har framhållit att denföreslagna regleringen hänger nära samman med rätten för skyddsombud att ivissa fall avbryta arbete. Remissinstanserna har godtagit den föreslagnaregleringen av arbetstagares möjlighet att upphöra med arbete. Enligt SAF ärdet naturligt att arbetstagaren i första hand underrättar sin närmaste chef.Kommunförbundet har framhållit att arbetsgivaren alltid måste underrättas.Arbetsdomstolen har påpekat att regleringen blir tillämplig även i fall dåarbetstagare finner att ett utförande av den egna arbetsuppgiften innebär faraför annan arbetstagares liv eller hälsa. Jag förordar att den föreslagna regleringengenomförs (3 kap. 4 § andra stycket arbetsmiljölagen) och ansluter mig äventill anförda uttalanden i remissyttrandena. Den ordning som har förordats tordei aUmänhet tillämpas redan nu och följer delvis av medbestämmandelagen (34 §).Som arbetsdomstolen har framhållit torde det emellertid vara av värde attfrågan uttryckligen regleras i arbetsmiljölagen. Väsentligt är att denanställde skall vara fri från skadeståndsskyldighet för skada till följd av atthan underlåter att utföra arbete i avvaktan på besked om det skall fortsättas.Till grund för bedömningen skaU härvid läggas den anställdes egen berättigadeuppfattning. Jag vill påpeka att den föreslagna bestämmelsen kan få särskildbetydelse vid ensamarbete i fall då arbetstagaren bedömer att han med hänsyntill uppkommen fara bör avbryta arbetet för att rådfråga överordnad ellerskyddsombud och det är svårt att med kort varsel få kontakt meddessa. Arbetstagare bör normalt först vända sig till arbetsgivarensställföreträdare och därefter om enighet inte uppnås ha möjlighet attkonsultera skyddsombud. Skada kan i speciella fall riskeras genom att det tarlång tid att få kontakt med skyddsombudet. Arbetstagarens uppfattning bör i såfall läggas till grund även vad gäller frågan om det är försvarligt attkontakta också skyddsombudet trots tidsutdräkten. läns landsting har i sitt remissyttrandeanfört att det kan stå i strid med lagstiftningen inom vårdsektorn att upphöramed arbete. har önskat ett förtydligande. Jag vill med anledninghärav framhålla att någon helt entydig reglering inte kan åstadkommas beträffandefall då det gäller en avvägning mellan olika i och för sig angelägnaintressen. Även här får jag alltså hänvisa till arbetstagarens berättigadeuppfattning om vad som är försvarligt. Valet kan i avsedda fall stå mellan attupphöra med ett farligt arbete trots risker som härigenom kan uppkomma förannans hälsa eller att fortsätta med arbetet för att undvika dessa risker.Självfallet måste stor försiktighet iakttas för att inte förvärra patienterstillstånd. Som framhåUits i remissyttrandet finns särskilda an- Prop.1976/77: 149 261 svarsregleratt ta hänsyn till, om underlåtenhet att utföra en arbetsuppgift kan innebärafara för annans liv eller hälsa. Arbetarskyddslagen anses i princip inte tillämpligpå arbete som arbetsgivare eller annan företagare utför personligen. Vissreglering avseende arbete som arbetsgivare själv utför infördes emellertid vid1973 års ändringar i arbetarskyddslagen. Sålunda gäller numera föreläggandeeller förbud som tiUsynsmyndighet meddelat beträffande användning av enanordning e. d. även mot arbetsgivaren själv. Som har nämnts i avsnitt 20.2.3är arbetarskyddslagen också i vissa andra avseenden tillämplig på arbete somutförs av företagare utan anställda. har som en allmän regel i arbetsmiljölagenföreslagit att arbetsgivare skall i tillämpliga delar följa lagen och med stöddärav meddelade föreskrifter även i vad avser arbete som han själv utför.Vidare har för ensamföretagare föreslagits ett skyddsansvar i fråga om tekniskaanordningar och ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall samtbeträffande gemensamma arbetsstäUen. Utredningen har ansett det naturligt atttillämpningsföreskrifter främst inriktas på sådana situationer där företagarenormalt verkar antingen tUlsammans med anställda eller annars i samma miljö somarbetstagare. Det kan enligt utredningen också finnas särskild anledning attmeddela föreskrifter om t. ex. besiktning av vissa tekniska anordningar elleranvändning av vissa farliga ämnen även för ensamföretagare. Däremot bör manenligt utredningens uppfattning undvika ingående reglering av företagares arbetsförhållandeni sådana avseenden som inte kan bli föremål för tillsyn eller där regleringenkan upplevas som ett obehörigt ingrepp i den personliga integriteten. Iutredningens lagförslag finns som har påpekats i avsnitt 20.2.3 ingen särskildbestämmelse om skyddskrav för personer som utför arbete för gemensam räkning.RemissutfaUet i anledning av utredningens förslag om arbetsmiljölagenstiUämplighet på företagares eget arbete har redovisats i samma avsnitt. Även jag förordar en utvidgning avarbetarskyddslagstiftningens till-lämpning till arbete som arbetsgivare utförpersonligen och i väsentliga delar även till ensamföretagares arbete. I dessaavseenden ansluter jag mig aUtså tUl utredningsförslaget. Ett särskiltskyddsansvar måste emellertid enUgt min mening fortfarande gäUa i verksamhetdär två eller flera personer arbetar för gemensam räkning utan att haarbetstagare anstäUd. En viss skillnad i skyddsansvaret för ifrågavarandekategorier bör göras främst med hänsyn till att ensamföretagares arbetslokaleri vart fall t. v. inte bör omfattas av arbetarskyddsmyndigheternas tillsyn.Detsamma bör gälla i fråga om verksamhet som bedrivs av medlemmar av samma familjutan hjälp av anställda. I arbetsmiljölagen bör sålunda beträffande företagaresskyddsansvar för eget arbete föreskrivas att arbetsgivare skaU i tillämpligadelar följa lagen och med stöd därav med- 1976/77:149 262 deladeföreskrifter (3 kap. 5 § första stycket). Detsamma bör gälla när två ellerflera personer yrkesmässigt driver verksamhet för gemensam räkning utan att haarbetstagare anställd, dock ej om verksamheten bedrivs endast av medlemmar isamma familj. Den som ensam eller gemensamt med familjemedlem driververksamhet utan anställd bör vara skyldig att följa arbetsmiljölagen och medstöd därav meddelade föreskrifter i fråga om teknisk anordning och ämne somkan föranleda ohälsa eller olycksfall samt beträffande gemensamt arbetsställe(3 kap. 5 § andra stycket). Närmare motivering för mitt ställningstagande harjag lämnat i avsnitt 20.2.3. Frågor om tillämpningen under ett övergångsskedehar behandlats i avsnitt 20.2.10. Genom ändringar i arbetarskyddslageninfördes särskilda bestämmelser om skyddsansvar på gemensamma arbetsställen.När två eller flera arbetsgivare bedriver arbete på sammaarbetsställe skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma sunda ochsäkra förhållanden på arbetsstället. Ett ansvar för samordrung av skyddsåtgärderpå gemensamt arbetsställe för byggnadsverksamhet ligger på byggherren somemellertid kan överlåta ansvaret till arbetsgivare på arbetsstället. På andragemensamma arbetsställen kan arbetsgivarna överenskomma om att en av dem skallha ansvaret för samordningen av skyddsåtgärder. Finns det inte någonöverenskommelse kan yrkesinspektionen bestämma vem som skall ha sådant ansvar.Arbetsgivare som ej har det angivna ansvaret har å sin sida att följa deanvisningar som lämnas i samordnande syfte av den huvudansvarige.Ensamföretagare är i fråga om förpliktelser liksom även i fråga om skydd pågemensamt arbetsställe jämställd med arbetsgivare. har föreslagit att regleraaom gemensamma arbetsställen förs över till arbetsmiljölagen och att ettöverlåtbart samordningsansvar dessutom läggs på den som råder över fastdriftsställe. Utredningens förslag till reglering av skyddsansvaretpå gemensamma arbetsställen har i stort sett godtagUs av remissinstansema. Bl.a. arbetarskyddsstyrelsen har dock ansett att yrkesinspektionens befogenhetatt meddela föreskrift om vem som skall ha samordrungsansvar behöverkompletteras. Har olämplig person fått samordningsansvaret bör sålundainspektionen i undantagsfall kunna föreskriva att ansvaret skall flyttas övertill annan. Mitt allmänna intryck är att de infördabestämmelsema på många gemensamma arbetsställen haft stor betydelse när detgällt att få till stånd ett samlat skyddsarbete och klara ansvarsförhållanden.Det sagda gäller särskilt skyddsförhållandena på byggarbetsplatser. På övrigagemensamma arbetsställen synes bestämmelserna inte ha fått sammagenomslagskraft. Detta är också naturligt, eftersom det härvidlag saknastvingande regler om samordningsansvar. 1976/77:149 263 fastadriftsställen där olika slag av entreprenadverksamhet bedrivs är det somutredningen har funnit angeläget att finna former för ett obligatorisktsamordningsansvar. Även jag anser att man i detta läge bör gå vidare och läggaett samordningsansvar också på den som råder över fast driftsställe där tvåeUer flera företag driver verksamhet. Jag förordar attarbetarskyddslagens regler om skyddsansvar med denna utvidgning förs över tillarbetsmiljölagen (3 kap. 6 och 7 §§). De av utredningen föreslagna reglema börsamtidigt kompletteras med avseende på yrkesinspektionens befogenheter attbesluta vem som skall ha samordningsansvar.