prop · G003123 · 1976-12-31 00:00:00 — Detta kan i sin tur medföra t, ex, att köparen inte itid verkställer ekonomiskt och trafiksäkerhetsmässigl motiverade reparationerav en bil. Vidare befarar reservanten atl ell totalt förbud mot kopplings- ochavräkningsförbehåll vid krediiköp kan leda lill alt kreditgivare som verkligenreparerar varan i stället utnyttjar sin relenlionsrätt, dvs. rätl all kvarhållavaran till dess att reparationskostnaden har betalts. Flertalet remissinstanser har godtagit kommitténsförslag. Det är emellertid åtskilliga remissinstanser, främst företrädare förnäringslivets intressen, som ansluter sig till reservantens uppfattning. Någraremissinslanser anser all endera av de båda typerna av förbehåll bör tillåtas iåtminstone väsentligen samma omfattning som enligt avbelalningsköplagen. För egen del vill jag erinra om all frågan om giltighetenav kopplings-och avräkningsförbehåll vid avbetalningsköp diskuterades utföriigli samband med ändringar i avbelalningsköplagen, när bestämmelserna ilagens 8 8 fick sitt nuvarande innehåll i sak. Därvid anfördes bl, a, attsystemet med koppling var skadligt i olika hänseenden inte bara för avbetalningsköparnautan även för kreditlivet och omsättningen. Med hänsyn härtill ansågs deltveksamt om kopplings- och avräkningsförbehåll alls borde lillålas. Vad som dåslutligt - trots stark kritik från vissa remissinstansers och tvålagrådsledamöters sida - fällde utslaget lill förmån för alt sådana förbehållborde tillåtas i den nuvarande begränsade utsträckningen var för- 1976/77:123 124 hållandenainom avbetalningshandeln med motorfordon. Särskilt lades vikt vid hänsynen lillkapitalsvaga trafikulövares -dvs. näringsidkares - iniresse av att kunna fånödvändiga reparationer utförda på kredit (se prop, 1953:3 s. 49 f 55 f 104 foch 112 0. Deskäl som vid lagändringar anfördes mot nit över huvud taget tillåtakoppling vid avbetalningsköp har fortfarande giltighet. Den utvidgning avåtertaganderätten som sker genom kopplingsförbehåll kan sålunda, även omförbehållet avser endast reparationsfordringar o. d., medföra en avsevärdbelastning för köparen och allvariigt försvaga dennes ställning i förhållandetill säljaren/kreditgivaren. Ett kopplingsförbehåll kan föranleda köparen aUvända sig till säljaren för att fö elt arbete utfört även i fall då det irealiteten skulle vara förmånligare om arbetet gjordes på annat håll. Sedanköparen väl har satt sig i skuld hos säljaren även för reparation e.d. kan hanut.sättas för en hård press genom att .säljaren kan utnyttja sinåtertaganderätt även för reparalionsfordringen. Härvid kan uppkomma stötandekonsekvenser för köparen, t. ex. när han har betalat större delen av sin skuldpå grund av själva köpet. Även från sakrätlsliga synpunkter kan kritik anförasmot alt tillåta kopplingsförbehåll ens såvitt gäller reparationsfordringar e.d.Vid utkrävande av sådana fordringar genom utnyttjande av återtaganderättenbehöver säljaren sålunda inte konkurrera med köparens övriga borgenärer, ochdelta gäller även om köparen efter fordringens uppkomst har eriagt fullbetalning enligl själva kreditköpsavtalet. Det kan med skäl ifrågasättasvarför just säljaren i motsats till andra företagare som sysslar med exempelvisbilreparationer skall ha en sådan speciellt gynnad ställning. Inte minst gällerdelta när sambandet mellan försäljning och reparation framstår som lösligt, t.ex, därför alt lång lid förflutit från försäljningen. Till det nu anförda kommer att jag beträffandeåtertaganderätt vid kreditköp, som närmare skall utvecklas i följande avsnitt,har det synsättet alt återtaganderätten aldrig bör få utnyttjas enbart ipåtryckningssyfte. Vid kreditköp med återtaganderätt bör förhållandet i principvara det all varans återstående värde skall svara mot köparens återståendeskuld enligt kre-ditköpsavtalel. Del är emellertid uppenbart att dennagrundtanke skulle kunna förfelas, om man tillåter att åleriaganderättenutnyttjas för att säkerställa inte bara kreditgivarens fordran på grund avsjälva köpel ulan också reparalionsfordringar o.d. som är okända när självaköpel sker. Självklart kan en konsument varaberoende av alt fö t, ex, en bilreparalion utförd på kredit. Del tordeemellertid bara i rena undantagsfall kunna inträffa atl en konsument vägraskredil enbart därför alt koppling till återtaganderätt inte fårske. Enligt minmening finns det normall inte anledning att befara att vare sig konsumentereller kreditgivare kommer att åsamkas nämnvärda olägenheter, omåtertaganderätten för användas enbart till säkerställande av självakredilköpsfordringen. Pågrund av del anförda ansluter jag mig till kommitténs förslag be- 1976/77:123 125 Att sådant förbehåll inte skall kunna utnyttjas för atlanvända ålertaganderält för annan fordran än kredilköpsfordringen har ikommitténs lagförslag kommit till uttryck genom en regel som innebär allförbehåll om ålertaganderält får göras gällande endast vid dröjsmål medbetalningen av denna fordran. En sådan lagleknisk lösning för enligt min meninganses lämplig. Den utesluter visseriigen inte all köparen för full-görandet avsina förpliktelser enligt krediiköpsavtal - med eller ulan ålertaganderält -ställer säkerhet exempelvis i form av pant och att parterna avtalar att pantenfår utnyttjas som säkerhet även för andra fordringar. Fallet torde emellertidvara synneriigen opraktiskt. Avtalsvillkor av denna typ torde också i storutsträckning kunna angripas med stöd av avtalslagens generalklausul. Vad nu sagts beträffande kopplingsförbehåll vid kreditköpäger i princip motsvarande tillämpning när det gäller avräkningsförbehåll.Bl.a. kan ett sådant förbehåll faktiskt sälla köparen i samma situalion somföljer av ett kopplingsförbehåll. I enlighet med kommitténs förslag böravräkningsförbehåll frånkännas verkan vid alla konsumenlkredilköp, med den avkommillén förordade modifikationen för kontoköpens del. Vad angår lån som är fristående från krediiköpinnehåller de skuldebrevsformulär som bankerna använder vanligen såvälavräkningsförbehåll som kopplingsförbehåll (s. k, generalpantklausuler), Ilikhet med kommittén, vars bedömning har godtagits av remissinstanserna, anserjag atl generalklausulen i avtalslagen utgör ett nöjaktigt skydd mot oskäligtillämpning av sådana förbehåll vid fristående lån, vare sig lånet har lämnatsav bank eller av annan kredilgivare (se vidare angående generalpantkalusulerprop, 1975/76:81 s. 145 O- Trots utbredningen av modernare kreditköpsformer somlåneköp och kontoköp domineras marknaden fortfarande av del traditionellaavbetalnings-köpet. Utmärkande för delta är att säljaren förbehåller sig rätlatl återta den sålda varan, om köparen inte fullgör sin del av avtalet. Varanställs alltså som kredilsäkerhel. Enligt kommitténs mening bör återtaganderättenomprövas, eftersom den är förbunden med olägenheter för konsumenterna i olikaavseenden. Kommittén framhåller särskill att konsumenten inte fritt kanförfoga över den köpta varan utan att riskera straffrättslig påföljd och attvaran, om den , ofta saknar egentligt värde för kreditgivaren medan denkan ha etl förhållandevis högt bruksvärde för konsumenten. Kommitténhar vid sin prövning funnit all ålerlaganderäitens betydelse 1976/77:123 126 somkredilsäkerhel är överskattad. Större delen av de varor som säljs medåtertaganderätt betingar ett relativt lågt pris och varornas värde sjunkersnabbi när konsumenien använder sig av dem. Realsäkerheten är alltså dålig,vilkel i sin lur medför att kreditgivarens iniresse all verkligen ta tillbakavaran normalt är mycket litet. Enligt kommitténs mening uppnås en bättresäkerhet om kredit beviljas med utgångspunkt i konsumentens förmåga atlfullfölja sina förpliktelser än om kredilgivaren förlitar sig på möjlighetenall återta en vara som snabbt minskar i värde, I sammanhanget framhålls altutvecklingen på kreditupplysningsområdel har gell kreditgivaren helt andramöjligheter än tidigare alt ta hänsyn lill köparens betalningsförmåga. Mot denna bakgrund har kommittén kommit fram lillalt försäljning med ålertaganderält inte bör lillålas när det gällerkonsumtionsvaror i allmänhet utan endast beträffande dyrbarare föremål som pågrund av sin värdebeständighet och förhållandena på andrahandsmarknaden är meralämpade som kredilsäkerhel. Som exempel har nämnts bilar. Kommitténs förslag innebär alt regeringen skallbesluta vilka varor som försäljas med återtaganderätt. Regeringens beslutföreslås kunna avse endast varor vilkas kontantpris överstiger två basbeloppenligt lagen om allmän försäkring (dvs. Somytteriigare förutsättning för atl elt förbehåll om återtaganderätt skall fögöras gällande krävs enligt förslaget att förbehållet har gjorts av säljaren isamband med köpel saml att köparen har dröjt med att betalamer än en tiondel av skuldbeloppet. sålunda föreslagit har mött starkkritik under remissbehandlingen. Huvuddelen av remissinstanserna önskarvisseriigen atl återtaganderätten inskränks men anser att den föreslagnabeloppsgränsen, två basbelopp, är för hög. Flera remissinstanser menar altvarans art bör tillmätas större belydelse i sammanhanget än dess pris och altett mera flexibelt system bör eftersträvas. Ett grundläggande tema iinvändningarna mol kommitténs förslag är att en alltför kraftig begränsning avåtertaganderätten skulle göra det svårare att köpa på kredil för de konsumentersom inte kan erbjuda annan säkerhet än själva varan. För min del vill jag först understryka att denprimära funktionen hos etl förbehåll om ålertaganderält är och bör vara attbereda säljaren säkerhet för den lämnade krediten, 1 praktiken ärålertaganderätien den enda form av realsäkerhet som kan upplåtas i lösöre utanalt kreditlagaren måsle avstå från besittningen lill föremålet,Återtaganderätten med det därtill knutna, relativt enkla exekutiva förfarandetenligt avbelalningsköplagen kan därmed vara av ett visst värde både försäljaren/kreditgivaren och för köparen, Inle minst väsentligt är härvidlag attdet i avbelalningsköplagen harställts upp åtskilliga regler till köparensskydd i den situation då säljaren har återtaganderätt, vilka saknarmotsvarighet vid t, ex, utmätning. 1976/77:123 127 Det är emellertid uppenbart alt åleriaganderätten fn, ofta begagnas i annal syfte än all åsladkomma verklig realsäkerhet vidkreditköp. Som kommittén har framhållit sjunker en varas värde i allmänhelsnabbi när konsumenten har börjat använda den. För åtskilliga varor som nusäljs med förbehåll om återtaganderätt saknas en fungerande andrahandsmarknad.Dessa förhållanden minskar realsäkerheten och därmed också säljarens intresseav atl verkligen ta tillbaka varan. torde varan inte sällan ha ettbelydande bruksvärde för konsumenten, I sådana fall får etl villkor omåtertaganderätt i stället den huvudfunktionen atl tjäna som ett påtryckningsmedelför atl tvinga fram betalning. De undersökningar som kommittén har gjort visarockså all säljarna ofta under lång lid hotar med att återtagande skall ske utanatt hotet verkställs. Detta kan innebära en avsevärd press på konsumenten. Ölägenheterna för konsumenten förstärks naturiigivis,om återtagande verkligen sker. Konsumenten för då lämna från sig en vara somhan kanske till största delen har betalat och som har ett högt bruksvärde förhonom, som den har ringa värde i säljarens hand. Mol bakgrund av del anförda anser jag liksomkommittén atl användandet av förbehåll om ålertaganderält bör begränsas. Jag ärdock inle beredd alt gå så långt som kommittén har föreslagit. Enligl minmening skulle kommitténs förslag kunna fö en del negativa konsekvenser. Somjag tidigare nämnt har flera remissinslanser ullryckl farhågor för alt vissagrupper av konsumenter inte längre skulle kunna skaffa sig en del varor påkredil, om förslaget genomfördes. För min del anser jag visserligen all dessafarhågor är överdrivna. Åtminstone skulle säkert marknaden i storutsträckning anpassa sig efter del ändrade läget. En plötslig kraftig inskränkningav återtaganderätten skulle dock temporärt kunna medföra att en del konsumenterställdes utan kreditmöjlighet. Det skulle också, åtminstone under enövergångstid, kunna uppstå samhällsekonomiska störningar. Vidare kan del, somjag har antytt, i vissa situationer tänkas innebära en smidig lösningäven från konsumentens synpunkt alt en vara , om konsumenten saknarmöjlighet att fullfölja kreditköpsavtalel. Vid avgörandet av i vilken utsträckningålertaganderält bör få förekomma anser jag alt man bör utgå frånåtertaganderättens funktion som kreditsäkerhet. Däremot bör en återtaganderättsom endast fungerar som påtryckningsmedel inle godtas, I princip bör alltsåförbehåll om återtaganderätt fö ställas upp endast vid försäljning av varor sommed hänsyn till beskaffenhet eller värde eller på gmnd av förhållandena påmarknaden verkligen är lämpade som kredilsäkerhel. Viktigt är emellerlid ocksåalt man för de fall då återtagande skall få ske ställer upp regler om avräkningm. m, som i tillräcklig utsträckning tillvaratar konsumenternas intressen. Jagåterkommer lill dessa regler i det följande. Omanvändningen av förbehåll om återtaganderätt på angivet sätt be- 1976/77:123 128 gränsaskommer säljaren atl, i de fall då ålertaganderält inte kan göras gällande, varahänvisad lill domstolsförfarande och utmätning för eventuell ivångsindrivningav sin fordran på grund av krediiköp. Eftersom en fordringsägare måste hatillgång till ett exekutivt förfarande för indrivning av sina fordringar kandenna möjlighet inte gärna rubbas, med ålföljande utmätningär emellertid inte lika bekvämt för fordringsägaren som det exekutivaförfarandet för återtagande. Begränsningen av återtaganderätten bör alltså fålill följd att kreditköparna mindre ofta än f. n. utsätts för att möjlighetenatt vidta exekutiva åtgärder utnyttjas i påtryckningssyfte. När del gäller alt närmare ange i vilka fallförbehåll om återtaganderätt bör fö användas anser jag i likhet med fleraremissinslanser atl det är mindre lämpligt att som kommittén dra en bestämdgräns med anknytning lill varans konlanlpris. På del sättet skulle bl. a. varortillhörande samma va-mgrupp ibland kunna göras till föremål för åiertaganderäiioch ibland inte, trots atl varornas lämplighet som kredilsäkerhel kan vara istort sell densamma. Jag ansluter mig därför till de remissinstanser somefleriyser ett mera flexibelt system. Vill man åsladkomma elt sådant system ligger delnära till hands att också i delta sammanhang anknyta till den ordning som redangäller enligt marknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen. Som harnämnts innehåller dessa lagar generalklausuler som gör det möjligt förmarknadsdomstolen och KO alt förbjuda vissa marknadsföringsåtgärder resp.avtalsvillkor. Den verksamhet som bedrivs inom ramen för marknadsföringslagenoch avtalsvillkorslagen utgörs i betydande omfattning av förhandlingar mellanKO och berörda näringsidkare eller branschorganisationer. Flertalet ärendenklaras av genom atl näringsidkarsidan frivilligt ulfäsier sig alt inte användavissa marknadsföringsåtgärder eller avtalsvillkor. Först när förhandlingsvägenvisar sig oframkomlig tillgrips de mera kraftfulla medel som lagstiftningenställer till förfogande, 1. ex. förbud vid vite av . Enligl min mening kan det näringsrättsliga systemetmed fördel begagnas även när det gäller atl reglera användandet avavtalsvillkor om återtaganderätt. Genom förhandlingsmetoden och detnäringsrättsliga systemet i övrigt blir det möjligt alt göra en mera nyanseradbedömning av frågan huruvida en vara är lämpad som kreditsäkerhet och om dendärmed bör kunna göras till föremål för återtaganderätt. Särskilt värdefulltäratl hänsyn kan tas inte bara lill rådande förhållanden utan även lill deförändringar som efter hand sker på marknaden för olika produkter. Del blirockså möjligt atl under en övergångstid låta näringsidkare använda sig avålertaganderält i något slörre utsträckning för att sedan införa en merarestriktiv praxis, Konsumentkreditlagen bör därför enligt min meninginnehålla en bestämmelse enligt vilken näringsidkare som använder förbehåll omåtertaganderätt vid marknadsföringav vara, som inte är lämpad somkreditsäkerhet. Prop.1976/77:123 129 kanförbjudas att fortsätta därmed. Denna bestämmelse är avsedd att, liksom de meraallmänt inriktade generalklausulerna i avtalsvillkorslagen och marknadsföringslagen,utgöra basen för förhandlingsverksam-hei. Vad gäller dennärmare handläggningen av förbudsfrågor bör reglerna i avtalsvillkorslagenkunna äga motsvarande tillämpning. När del gäller att pröva om en vara är lämpad somkredilsäkerhel och därmed bör fö göras till föremål för återtaganderätt börundersökas om dess beskaffenhet är sådan atl den kan antas något så närbibehålla sitt värde . bör vara så värdebeständig att enkreditgivare verkligen kan tillgodogöra sig ett relativt stort ekonomisktvärde genom all återta den. Varans värde vid inköpstillfället, dess pris, börnaturiigivis också spela en roll vid bedömningen. Sålunda bör varor medrelativt lågt pris normall inle fö göras lill föremål för återtaganderätt,oavsett deras värdebeständighet, Särskill måste här beaktas atl kostnaderna försjälva återtagandet och varans fortsatta hantering kan bli så höga allkreditsäkerhetens ekonomiska värde urholkas. Del är svårt all ange någonbestämd prisgräns under vilken återtaganderätt över huvud taget inte börförekomma. I regel torde det emellertid vara mindre lämpligt atl användaåtertaganderätt som kredilsäkerhel när del gäller varor som har elt prisunderstigande ca . Förutom varans beskaffenhet och värde bör, som jagtidigare har antytt, förhållandena på marknaden beaktas. Jag tänker då främstpå fömtsättningama atl på nytt sälja en vara som har ålertagils. Enligt minmening bör det i princip finnas en fungerande andrahandsmarknad för varan ifråga, om den skall kunna återtas. Sådan marknad finns f n. då del gällerföremål som bilar och båtar och kanske även beträffande vissa hushållsapparater,t. ex. TV-apparaler, frysskåp och symaskiner. Den omständigheten att detibland förekommer alt ett visst slags vara säljs i begagnat skick behöver inlebetyda att det finns en fungerande andrahandsmarknad. För all en sådan marknadskall anses föreligga bör del kravel ställas atl försäljningen bedrivs seriösti organiserade former. Den ordning som jag nu har föreslagit innebär inskränker an-vändandel av förbehåll om ålertaganderält lill att avseprodukter som typiskt sett är lämpliga som säkerhetsobjeki. Det behövsemellerlid också regler som inskränker kreditgivarens möjlighet att i detenskilda fallet göra gällande återtaganderätten. Kommillén har härvidlagföreslagit att endast mera kvalificerat dröjsmål med betalningen skall föåberopas, nämligen dröjsmål med förfallen del av betalningensom uppgår lill mer än en tiondel av (den ursprungliga) summan avkreditbeloppel och krediikostnaden. I förhållande lill avbelalningsköplageninnebär förslaget för det första alt tidsfristen fördubblas, vilkel ocksåbättre överensstämmer med den indrivningspraxis som efterhand har utvecklats.Fördet andra kan varan inle längre när köparen har betalat niotiondelar av skulden. 9 1976/77. 1976/77:123 130 dilgivarenmåste då anlita del omständligare förfarandet att vända sig till domstol ochskaffa sig en exekutionstitel saml eventuellt söka utmätning med stöd därav.Vidare kommer annat skäl än betalningsförsummelse inte längre att kunnaåberopas för återtagande vid konsumentkreditköp. sålunda föreslagit har lämnats utanerinran av så gott som samtliga remissinstanser. KO har dock, liksom när detgäller begränsningen av rätten att åberopa fdrfalloklausul, påpekat att deföreslagna reglerna under speciella fömtsättningar kan vara något mindreförmånliga för köparen än motsvarande bestämmelser i avbelalningsköplagen. Somjag har framhållit i avsnitt 5,7 innebär kommitténs förslag emellertid föralla normala fall en förbättring av köparens ställning. Jag förordar därför attdel genomförs. Elt annat krav som kan behöva ställas för attåtertagande skall fö ske är att det ifrågavarande skuldbeloppet inte ärpreskriberat. Gällande rätt innebär på den punkten alt sakrätlsliga anspråkinte preskriberas och atl det därför inte föreligger något hinder att utnyttjaett förbehåll om äganderätt eller återtaganderätt, även om själva fordringenskulle ha preskriberats. Redan i propositionen med förslag till ny preskriptionslag(prop. 1976/77:5 s. 172) har uttalats att denna ordning är otillfredsställandeoch att starka skäl talar för att införa bestämmelser om preskription av rättenatt ta tillbaka avbetalningsgods. I praktiken uppnås elt sådant resultat, omman som villkor för återtaganderätt föreskriver atl det ifrågavarandefordringsbeloppet inte är preskriberat. Jag föreslår alltså att en sådan regelförs in i konsumentkreditlagen, 1 kommitténs förslag uttrycks klart vad som redan fn. torde gälla, nämligen all förbehåll om återtaganderätt för åberopas endastom förbehållet har gjorts av säljaren i samband med köpel. Elt av säljarengjort förbehåll kan emellertid åberopas av bank eller annan till vilkensäljaren överiåtit sin rätl. Del är också myckel vanligt atl avbetalningssäljarefinansierar sin kredilgivning genom att överiåla sina kontrakt till bankereller särskilda finansierings bolag. Under remissbehandlingen har det gjorts gällandeatt även andra kreditgivare än säljare borde kunna göra förbehåll om ålertaganderältmed den verkan i bl. a. exekutivt hänseende som f n. enligtavbelalningsköplagen följer av sådant förbehåll. Åleriaganderätten skulledärmed utvidgas till låneköp och andra former av kreditköp vid vilka det nuinle finns möjlighet för kreditgivare att på detta sätt säkerställa sig. Själv lar jag i likhet med kommittén avstånd fråntanken att på någon punkt utvidga återtaganderätten. Vad just gäller låneköpelvill jag erinra om att denna kreditform har införts av konsumentkooperationen isyfte atl skapa ell alternativ lill köp med återtaganderätt. Jag anser det varaav värde, inte minst från konkurrenssynpunkt, att utvecklingen från kredilermed återtaganderätt mot modernare kredilformer uppmuntras. En särskild fråga är under vilka fömtsättningar köparengenom atl eriägga betalning, sedan han kommit i kvalificerat dröjsmål, börkunna hindra atl 1976/77:123 131 Frågan är f n. reglerad i 2 8 andra stycket avbelalningsköplagen.Kommittéförslaget innehåller däremot inle några särskilda regler i ämnet.Enligt kommittén förekommer det knappast all en säljare vill utnyttjaåleriaganderätten sedan dröjsmålet rättats till. Att i ett sådant läge utnyttjaförbehåll om återtaganderätt bör enligt kommiiténs mening f ö. kunna hindrasgenom åberopande av generalklausulen i 36 8 avtalslagen, oavsett anledningentill del dröjsmål som rättats till. Jag delar visseriigen kommitténs uppfattning atlden nu berörda frågan har begränsad praktisk betydelse. I likhet med KO anserjag det dock finnas skäl att ta in en bestämmelse i ämnet ikonsumentkreditlagen. Beaktas bör sålunda bl, a. atl återtagande ofta skergenom ell summariskt handräckningsförfarande. Det finns därmed inle så storamöjligheter atl komma lill rätta med oskäliga krav på återtagande med hjälp avgeneralklausulen. Jag föreslår därför en bestämmelse enligt vilkenkreditgivaren inte för återta varan om köparen, sedan han råkat i kvalificeratdröjsmål men innan varan återtas, betalar del belopp som dröjsmålet avser jämteränta och kostnader. Till skillnad från regeln i 2 8 andra stycketavbelalningsköplagen bör den nu förordade bestämmelsen gälla oavsettanledningen lill dröjsmålet. 5.9.2Uppgörelsen mellan parterna vid återtagande anser jag att konsumentkreditlagenbör innehålla särskilda bestämmelser om den uppgörelse som skall äga rummellan kreditgivaren och köparen då en vara och alt dessabeslämmelser, liksom avbetalningsköplagens motsvarande regler, bör tillämpassåväl i samband med rättegång och handräckning som vid utomprocessuellauppgörelser. Kommitténs förslag rörande avräkningen mellanparterna vid återtagande har i princip godtagits av praktiskl taget samtligaremissinslanser. Även jag kan i huvudsak anslula mig till förslaget i dennadel.