prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Arbetstagare åläggs att använda deskyddsanordningar som finns, att noga följa i lagen eller med stöd av lagenmeddelade föreskrifter samt att i övrigt iaktta tillbörlig försiktighet ochmedverka till att ohälsa och olycksfall förebyggs. Vidare finns i 39 §arbetarskyddslagen en allmän regel att arbetsgivare och arbetstagare skallsamverka för att åstadkomma sunda och säkra arbetsförhållanden. Genom reform avarbetarskyddslagstiftningen har tillkommit bestämmelser angående gemensammaarbetsställen (7 a § arbetarskyddslagen). När två eller flera arbetsgivaresamtidigt bedriver arbete på samma arbetsställe skall de samråda och gemensamtverka för att åstadkomma sunda och säkra förhållanden på arbetsstället. Enregel finns om placeringen av ansvaret för samordning av skyddsåtgärder pågemensamt arbetsställe för byggnadsverksamhet. Detta ansvar ligger påbyggherren som emellertid kan överiåta ansvaret till arbetsgivare påarbetsstället. På andra gemensamma arbetsställen kan arbetsgivarna överenskommaom att en av dem skall ha ansvaret för samordningen av skyddsåtgärder. Finnsdet inte någon äverenskommelse kan yrkesinspektionen bestämma vem som skall hasamordningsansvar. Övriga 6 1976177. 1976/77:149 82 arbetsgivareoch på arbetsstället sysselsatta arbetstagare har å sin sida att följa deanvisningar som lämnas i samordnande syfte av den huvudansvarige.Ensamföretagare är i fråga om förpliktelser liksom även i fråga om skydd pågemensamt arbetsställe jämställd med arbetsgivare. kanmeddela de föreskrifter som behövs om samordningsansvaret försummas eller omden samordningsansvariges anvisningar inte följs (53 a § andra stycketarbetarskyddslagen). Arbetarskyddslagen innehåller också en delbestämmelser om skyldigheter för upplåtare av lokal eller område somarbetsplats. Bestämmelserna innebär ingen inskränkning i arbetsgivarensskyldigheter utan avser situationer där det ansetts attarbetarskyddsmyndighetema skall kunna ingripa även mot annan ansvarig. Först kan nämnas 46 § arbetarskyddslagen sombehandlar en speciell upplåtelsesituation. Den som mot ersättning låter någonhämta grus e. d. från grustag eller liknande arbetsställe skall tillse attarbetsstället hålls i godtagbart skick från skyddssynpunkt. Enligt 53 § tredje stycket arbetarskyddslagen ägeryrkesinspektionen meddela förbud mot upplåtelse av lokal till arbetslokal förvisst slag av arbete eller ändamål till dess angiven åtgärd vidtagits medlokalen. Med »ändamål» menas närmast personalmm. En förutsättning för ingripandeär att lokalen har upplåtits till arbetsgivare och ej fyller gällande krav ifråga om arbetsställe. Genom ändringar i arbetarskyddslagstiftningenvidgades bestämmelsens räckvidd. Bestämmelsen ger nu yrkesinspektionenmöjlighet inte bara att förbjuda upplåtelse av lokalen till den arbetsgivare,som hyr eller eljest disponerar lokalen vid ingripandet, utan även attsamtidigt förbjuda upplåtelse till annan arbetsgivare eller tillensamföretagare som bedriver verksamhet av det slag som förbudet avser, tilldess angiven åtgärd har vidtagits med lokalen. Ännu ett fall av upplåtelse av lokal eller områdebehandlas i 53 a § första stycket arbetarskyddslagen. Bestämmelsen, sominfördes , ger yrkesinspektionen möjlighet att vid missförhållande påarbetsställe ingripa mot den som råder över arbetsstället. Härvid syftas på detfall att på arbetsstället utförs arbete av arbetstagare som inte är anställdhos den som råder där. Vidare fmns i arbetarskyddslagen föreskrifter omskyldigheter för tillverkare, försäljare, upplåtare och installatörer avtekniska anordningar. Dessa föreskrifter redovisas i avsnitt 9.1. Utredningen framhåller att reform ladetyngdpunkten på de anställdas medverkan i utformningen av arbetsmiljön. Prop.1976/77:149 83 enligt utredningens mening all anledning att gå vidare påde vägar mot en bättre arbetsmiljö som redan anträtts. Dessa ger inte baramöjligheter för de anställda till inflytande och tillfälle för arbetsgivarnaatt ta till vara värdefulla erfarenheter. Med rätten att delta i arbetsmiljönsutformning följer för de anställda ookså ett ansvar att medverka i olikasamarbetsorgan och att vara aktiva när det gäller att utveckla arbetsmiljön iönskvärd riktning. På arbetsgivarens sida fordras en strävan att tillse attlokal skyddsverksamhet kommer till stånd och att denna kan bedrivas i godaformer. För att inskärpa vikten av attdetta ansvar infrias föreslår utredningen att en bestämmelse om skyldighet förarbetsgivare och arbetstagare att samverka inleder arbetsmiljölagens kapitelom hur ansvaret för arbetsmiljön skall vara fördelat. Utredningen konstaterar attskälighetsprövningen enligt arbetarskyddslagen har kommit att omfatta ävenandra faktorer än arbetets natur och vad som sammanhänger därmed. Framför allthar hänsynen till arbetsgivarens ekonomiska förhållanden kommit att inverka ialltför stor utsträckning. Det har åtminstone tidigare accepterats att dåligtlönsamma företag har haft en sämre arbetsmiljö och därmed lägre kostnader änett lönsamt företag med motsvarande produktion. Här kan ofta ha spelat insådant som ortens arbetsmarknadsläge, hänsyn till äldre arbetstagaresmöjligheter att byta arbete och liknande. Det är enligt utredningen uppenbartatt man i övergångsskeden inte kan bortse från omständigheter som de nämnda.Detta skulle strida mot den syn på hälsorisker som arbetsmiljöutredningen anserböra vara utgångspunkten vid bedömningar av arbetsmiljöns beskaffenhet. Beaktasbör alltså även de effekter i psykiskt och socialt avseende som kan följa avatt arbetstillfällen i god anslutning till hemort och boendemiljö plötsligtförsvinner. Men utredningen betonar att man måste skilja detta från denenskilde arbetsgivarens fömtsättningar. Bedömningen av vad som skall krävasi fråga om arbetsmiljön skall enligt förslaget ske med hänsyn till den socialaoch tekniska utvecklingen i samhället. Därvid är det enligt utredningenangeläget att kräva samma standard för arbetsplatser med likartadearbetsuppgifter i den utsträckning det är möjligt med hänsyn till de faktiskaomständigheterna. De följder som ett förbud kan medföra måste mötas av samhälletmed andra åtgärder än genom att acceptera en otillfredsställande arbetsmiljö. Utredningenhänvisar här till arbetsmarknadsmässiga eller näringspolitiska åtgärder avolika slag. Det är enligt utredningen avgrundläggande betydelse att långtidseffekter beaktas vid bedömningen av om enarbetsmiljö skall anses tillfredsställande. framhålls möjligheten avolika slags ned- 1976/77:149 84 trappningsprogrami fall där sådana program kan utarbetas utan alt de arbetandes hälsa ellersäkerhet äventyras genom fortsatt drift. I andra avseenden, där komforthänsyn,möjligheterna till självbestämmande eller yrkesmässigt ansvar eller jämförligaomständigheter spelar större roll än den egentliga säkerheten, kan det finnasett större utrymme för vad som får godtas som en tillfredsställandearbetsmiljö. Även här kan frågorna vara av väsentlig betydelse för dearbetandes hälsa i vid bemärkelse. Men det är enligt utredningen nödvändigt meden nyanserad bedömning. Inte bara arbetets natur utan även yttre förhållandenav olika slag kan inverka. Det är sålunda klart att helt andra krav kan ställasvid nyanläggning än när det gäller befintliga arbetslokaler med småmöjligheter till förändringar. Vid nyanläggning måste man också ta hänsyn tillatt anläggningen kan beräknas vara i bruk framöver. Utgångspunkten vid bedömning av arbetsmiljön skallenligt de föreslagna bestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet vara attmiljön skall vara så bra som möjligt. Även om arbetsmiljön primärt skall bedömasmed hänsyn till krav av denna innebörd får man enligt utredningen dock intebortse från att bedömningen också mnehåller ett ekonomiskt inslag. Utredningenframhåller att de åtgärder som krävs inte får framstå som orimliga iförhållande till de resultat som uppnås. Inte heller här knyts emellertidbedömningen till den enskilde arbetsgivarens ekonomiska bärkraft utan Ullarbetsmiljön som sådan. Utredningen utgår från att ett huvudansvar förarbetsmiljön skall vila på arbetsgivare. Det föreslås att i arbetsmiljölagenskrivs in vissa allmänna skyldigheter för arbetsgivare som anknyter tillbestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet. Arbetsgivare skall enligtförslaget vidta alla de åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagareutsätts för ohälsa eller olycksfall. Han skall ägna uppmärksamhet åt attarbetet planläggs och anordnas så att det skapas en god arbetsmiljö. Vidareskall lokaler och maskiner, redskap, skyddsutrustning och andra tekniskaanordningar underhållas väl. Utredningen framhåller att en viktig sida avarbetsgivarens förpliktelser är att han inom ramen för tillgängliga kunskaperoch kontrollmetoder skall förvissa sig om att de tekniska anordningar och dekemiska produkter som används på arbetsplatsen är godtagbara från skyddssynpunkt.Förpliktelserna går enligt utredningen ännu längre. Vid grundad misstanke omrisk för olycksfall eller skadlig påverkan kan arbetsgivaren inte freda sig medatt hänvisa till att exempelvis mätinstmment inte finns som ger exakt besked omriskernas omfattning. I detta sammanhang tar utredningen även upp fråganom delegation av arbetsgivaransvaret. Om arbetsgivaren för att tillgodose deanställdas krav på medbestämmanderätt för över vissa beslutsfunktioner påorgan där arbetstagarna har bestämmanderätt bör enligt utredningen 1976/77:149 85 dettaockså få konsekvenser för det straffrättsliga ansvaret. Sådant ansvar ansesinte kunna ifrågakomma för den som på godtagbart sätt har avhänt sig derättsliga möjligheterna att handla på sätt som är föreskrivet. De som fattarvisst beslut i arbetsgivarens ställe utövar en arbetsgivarfunktion och handlarunder motsvarande ansvar. Härvid förutsätts att arbetsgivaren inte förbehållitsig att pröva om han godtar beslutet. I vissa avseenden anges i lagförslaget den närmareinnebörden av arbetsgivares förpliktelser. Detta gäller bl. a. i fråga omintroduktion, instruktion och utbildning. Arbetsgivaren skall tillse attarbetstagarna får god kännedom om de förhållanden under vilka arbetet bedrivsoch upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbetet. Han skall ocksåförvissa sig om att arbetstagarna har den utbildning som behövs och vet vad somskall iakttas för att undgå riskerna. Utredningen påpekar att alldelessärskild uppmärksamhet kan behöva ägnas åt skydds instruktion när det gällerminderåriga och invandrare. I anslutning den föreslagna bestämmelsenframhålls vidare atl arbetsuppgifter ej sällan är av sådan art att denanställde måste ha särskild kunskap och erfarenhet med hänsyn tUl de riskerför ohälsa eller olycksfall som kan vara förenade med arbetet. När det ärbefogat av speciella säkerhetsskäl bör enligt utredningenarbetarskyddsstyrelsen kunna ge närmare föreskrifter om utbildning eller liknandekompetenskrav som skall gälla för anställda i fråga om olika arbetsuppgifter.Utrednuigen betonar vidare vikten av att den anställde ges överblick över hurhans insats ingår i arbetssammanhanget i stort. Ensamarbete uppmärksammas särskilt av utredningen.Det konstateras att många faktorer inom arbetslivet har föranlett en ökad omfattningav sådant arbete. Utmärkande för ensamarbete anses vara att arbetsformen kaninnebära särskilda risker från olycksfallssynpunkt och innehålla moment somfrån psykisk synpunkt kan vara påfrestande. betonas att människorssätt att uppleva ensamhet varierar inom vida gränser. När arbete utförs avensam arbetstagare måste emellertid enligt utredningen under alla förhållandensärskilt beaktas att sådan utrustning är tillgänglig att möjlighet finns tillkontakt med den som utför arbetet. Vidare måste tillfredsställandetransportberedskap upprätthållas så att den ensamarbetande kan få hjälp om hanråkar ut för olycksfall eller drabbas av sjukdom. Frågoma vid ensamarbete börenligt utredningen i övrigt lösas i enlighet med den föreslagna bestämmelsenatt arbetet skall anpassas efter människans förutsättningar. För att fästauppmärksamheten på de olägenheter som kan vara förknippade med ensamarbeteföreslår utredningen att i arbetsmiljölagen dessutom förs in en bestämmelseatt arbetsgivare skall beakta den särskilda risk för ohälsa och olycksfall somkan följa av att arbetstagare utför arbete ensam. 1976/77:149 86 Utredningen föreslår en bestämmelse iarbetsmiljölagen att arbetstagare skall medverka till att åstadkomma en godarbetsmiljö. Han skall följa givna föreskrifter samt använda deskyddsanordningar och iaktta den försiktighet i övrigt som behövs för attförebygga ohälsa och olycksfall. Utredningen konstaterar i anslutning härtillatt skyddsarbetet kan äventyras om en arbetstagare inte vill rätta sig efterde skyddsföreskrifter som gäller på arbetsplatsen. Ett medel som det här kanbli fråga om att tillgripa är enligt utredningen att skilja arbetstagaren frånanställningen. Frågan om saklig grund för uppsägning föreligger eller ej fårbedömas enligt lagen (1974: 12) om anställningsskydd (ändrad : 593)med beaktande av de skyddsskäl som kan tala mot fortsatt anställning. Av utredningen har övervägts en ordning därarbetstagares avbrytande av farligt arbete inordnas i hans allmänna skyldighetenligt lagförslaget att iaktta försiktighet. Det föreslås att iarbetsmiljölagen tas in en föreskrift att arbetstagare skall underrättaföreträdare för arbetsgivaren eller skyddsombud, om han finner att arbeteinnebär omedelbar och allvarlig fara för liv eller hälsa. I anslutning tilldetta föreslås en regel om skadeståndsfrihet för arbetstagaren. Han skall varafri från skyldighet att ersätta skada som uppstår till följd av att han låterbli att utföra arbete i avvaktan på besked om det skall fortsättas. Till grundför bedömningen skall härvid läggas den anställdes egen berättigadeuppfattning. Utredningen framhåller att den föreslagna regleringen hänger närasamman med rätten för skyddsombud att i vissa fall avbryta arbete. Det påpekasäven att en bestämmelse av föreslagen innebörd får särskild betydelse vidensamarbete i fall där arbetstagaren bedömer att han med hänsyn till uppkommenfara bör avbryta arbetet för att rådfråga skyddsombud eller överordnad ochsvårighet föreligger att med kort varsel nå kontakt med dessa. Utredningen påpekar att arbetarskyddslagen inteanses tillämplig på arbete som utförs av arbetsgivaren personligen. Inte minstmed tanke på de anställdas säkerhet kan det emellertid enligt utredningensåsikt vara viktigt att gällande föreskrifter iakttas även i arbete som arbetsgivarenutför personligen. Som en allmän regel i arbetsmiljölagen föreslås därför attarbetsgivare skall i tillämpliga delar följa lagen och med stöd därav meddeladeföreskrifter även i vad avser arbete som han själv utför. I avsnitt 4.1 har redovisats utredningensuppfattning att arbetsmiljölagen bör omfatta ensamföretagares arbete iväsentliga delar. Ansvaret för ensamföretagare preciseras att gälla i fråga omtekniska anordningar, ämne som kan föranleda ohälsa eller olycksfall och gemensammaarbetsställen. 1976/77:149 87 Utredningen anför att de närmare kraven påensamföretagare bör utformas genom arbetarskyddsstyrelsensförfattningsverksamhet. Styrelsen har därvid att väga angelägenheten av en godarbetsmiljö mot kostnader och andra svårigheter för dem som åläggs olikaskyldigheter. När det gäller ensamföretagare anser utredningen det naturligtatt främst inrikta föreskrifterna på sådana situationer där denne normalt verkarantingen tillsammans med anställda eller annars i samma slags miljö somarbetstagare. Det kan också finnas särskild anledning att ge föreskrifter om t.ex. besiktning av vissa tekniska anordningar, användande av vissa farligaämnen e. d. Däremot bör man, även om det gäller hantering som i och för sigomfattas av lagen, undvika ingående reglering av ensamförelagarensarbetsförhållanden i sådana hänseenden som inte kan bli föremål för tillsyneller där regleringen kan upplevas som ett obehörigt ingrepp. I fråga om arbete som arbetsgivare utförpersonligen anför utredningen att den föreslagna bestämmelsen har sin störstabetydelse när arbetsgivaren deltar i arbetet tillsammans med de anställda. Iövrigt finns enligt utredningen anledning att anlägga samma betraktelsesätt påsådant arbete som har lagts på arbete av ensamföretagare. Gemensamma arbetsställen är enligt utredningenvanligen förekommande inte bara på byggarbetsplatser utan också i samband medolika slags underhålls-, tillsyns- och transportarbeten på fasta driftsställen.Parallellt med det ordinarie arbetet kan här av utomstående företag drivasolika slag av arbete. Ett annat slag av gemensamt arbetsställe uppkommer återdå fler än en arbetsgivare är verksamma med skogsarbete e. d. på tillfälligtarbetsställe. Som ytterligare typ av gemensamt arbetsställe, vilken inom sigrymmer många varianter, nämns fall där skilda företag delar olika slagsutrymmen. Särskilt vad gäller fasta driftsställen där olikaslag av entreprenadverksamhet bedrivs är det enligt utredningen angeläget attfinna former för ett obligatoriskt samordnuigsansvar. Genom ändringarinfördes ett särskilt arbetarskyddsansvar för den som råder över arbetsställe.Det anses i detta läge naturligt att i en ny lag gå vidare och lägga ettsamordningsansvar även på den som råder över fast driftsställe när två ellerflera företag driver verksamhet där. Denne bör liksom byggherre kunnaöverlåta ansvaret. Utredningen anför att övriga gemensammaarbetsställen rymmer en rad fall som inte är generellt klart avgränsbaragentemot icke gemensamma arbetsställen. Här bör yrkesinspektionen liksomhittills ha möjlighet att om överenskommelse inte träffas om vem som skallvara samordningsansvarig på det gemensamma arbetsstället efter bedöm- 1976/77:149 88 ningi det enskilda fallet meddela erforderliga föreskrifter om samordningsansvaret. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att iarbetsmiljölagen slås fast att den som råder över fast driftsställe skall haett ansvar för samordningen i skyddshänseende när två eller flera företagsamtidigt driver verksamhet på arbetsstället. I övrigt föreslås attarbetarskyddslagens bestänunelser om gemensamma arbetsställen förs över i sakoförändrade till arbetsmiljölagstiftningen. Upplåtareav lokal eller markområde Ansvaret för att arbetsförhållandena ärtillfredsställande i skyddshänseende vilar enligt utredningsförslaget liksomenligt gällande arbetarskyddslagstiftning i första hand på arbetsgivaren. Ivissa fall där denne inte har praktiska möjligheter att vidta åtgärder måste,framhåller utredningen, tillsynsmyndigheterna dock kunna vända sig mot den somförfogar över sådana möjligheter. Bestämmelsen i 53 a § första stycketarbetarskyddslagen föreskriver skyddsansvar för den som råder över arbetsställegentemot arbetstagare som ej är anställd hos honom. Bestämmelsen bör enligtutredningen ges vidgad omfattning och gälla även till skydd för ensamföretagaresom är sysselsatt på främmande arbetsställe. Vidare bör de förhållanden somavses i 46 § arbetarskyddslagen (grustag o. enligt utredningens meningregleras i samma ordning som andra fall då arbetsgivare eller ensamföretagaresaknar rådighet över arbetsställe där arbete utförs. Tillsynsmyndigheterna har enligt 53 § tredjestycket arbetarskyddslagen möjlighet att förbjuda fortsatt upplåtelse avarbetslokal eller personalrum som har upplåtits till arbetsgivare. Utredningenförordar att bestämmelsen ges generell syftning även på upplåtelse tillensamföretagare. I arbetarskyddslagen saknas en allmän bestämmelsemed stöd av vilken tillsynsmyndighet kan vända sig mot upplåtare av markområde.Detta har enligt utredningen ibland framstått som en brist. Som exempel nämnsfall där det gällt att ordna persomalutrymme vid stuveri-arbete, torghandel e.d. Enligt utredningen bör på motsvarande sätt som redan gäller beträffandelokalupplåtelse möjlighet finnas att meddela förbud för upplåtare även i frågaom markområde som har upplåtits för arbete eller som personalutrymme. Utredningen föreslår med hänsyn till det aefördaatt i arbetsmiljölagen förs in bestämmelser om skyddsansvar för den som råderöver arbetsställe eller upplåtit lokal eller markområde för arbete eller sompersonalutrymme. Detta föreslås ske i form av en hänvisning till bestämmelseri lagens tillsynskapitel vilka avser sådana situationer. Prop.1976/77: 149 89 Den föreslagna regleringen av olikakategoriers ansvar för arbetsmiljön godtas i princip av remissinstanserna. Som en grundprincip understryker LOatt det är produktionen som skall bära kostnaderna för arbetsmiljöarbetet. Detgäller även kostnaderna för de fackliga insatserna på arbetsmiljöns område, förfacklig utbildning om arbetsmiljön, för skyddsombudens verksamhet m. m.Förutsättningen för ett effektivt arbetsmiljöarbete på det lokala planet ärenligt LO att tillräckliga resurser ges för fackliga insatser. SFO och Kemikontoret ifrågasätterom arbetsgivaren alltid ensam skall svara för alla kostnader som kan bliföljden av myndigheternas åtgärder på arbetsmiljöområdet. Kostnaderna förflertalet ingripanden måste rimligen bäras av de berörda företagen. I vissafall borde det dock kunna diskuteras om inte åtgärderna är av sådantsamhällsintresse att bidrag från allmänna medel skall vara motiverade. Dettakan t. ex. gälla undersökningsplikten beträffande produkters egenskaper, vissainsatser inom företagshälsovården, utveckling av mät- och analysmetoder samtutbildning av och informationsverksamhet till anställda. Det ifrågasätts ävenom inte i vissa fall bidrag eller annat stöd skulle kunna utgå förinvesteringar i arbetsmiljön. Liknande synpunkter anförs av Föreningenbekämpningsmedelsleverantörer. I VA framhåller att man inte alltid kan begäraatt den som driver en allmänt accepterad verksamhet kanske i egenskap avsmåföretagare skall bedriva en omfattande toxikologisk forskning för attkontrollera att inga menliga följder uppstår av verksamheten. Sådanaundersökningar bör ske genom myndigheternas försorg och i samverkan mellandessa, arbetsgivare och arbetstagare. Visar det sig att undersökningar ledertill skärpta arbetsmiljökrav är det enligt IVA rimligt att samhället medverkari de miljöförbättringar som den enskilde arbetsgivaren inte har kunnat förutse. I anslutning till utredningensresonemang om möjligheter till skälighetsavvägningar framhåller SAF att enalltför snäv reglering kan, åtminstone på kort sikt, leda till att mångaverksamheter försvåras. Ett målinriktat utvecklingsarbete är nödvändigt, menrimliga övergångstider måste lämnas fÖr detta. Likaså måste skyddsåtgärdernafrån kostnadssynpunkt stå i skälig proportion till vad som kan vinnas frånskyddssynpunkt. SAF anser därför att skälighetsprin-cipen i nuvarandearbetarskyddslag bör behållas. Liknande synpunkter anförs av , Malmöoch läns handelskamrar. i anser det varaprincipiellt riktigt att brister i arbetsmiljön inte förblir obeaktade medhänsyn till arbetsgivarens ekonomiska förhållanden. Om nedläggningshotföreligger kan emellertid i 1976/77:149 90 övergångsskeden inte bortses från sådana omständighetersom ortens arbetsmarknadsläge, hänsyn till äldre arbetstagares möjligheter attbyta arbete och liknande. Uppenbarligen måste i den svåra avvägning som här kanförekomma en skillnad göras mellan missförhållanden som innebär direkt fara förhälsan eller säkerheten och brister som mera har att göra med komfort ochtrivsel. understryker att kraven från arbetsmiljösynpunkt pånybyggda lokaler ofta inte kan helt tillgodoses i befintliga äldre byggnader.Vad som brister kompenseras dock ofta av läge, goda kommunikationer,kulturella och estetiska värden m. m., varigenom en arbetslokal trots bristerkan erbjuda de anställda en godtagbar arbetsmiljö. SJ anför följande angående denföreslagna huvudbestämmelsen om arbetsgivarens ansvar. Då i bestämmelsen talasom arbetsgivarens skyldighet att vidtaga alla de åtgärder som behövs för attförebygga att arbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall, skapas enföreställning om ett slags strikt garantiansvar för arbetsgivaren.