prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Även om en lag om treårig preskriptionstid för förfallnafordringar skulle åtföljas av en omfattande upplysningskampanj, är det osäkertom denna skulle få tillräcklig genomslagskraft i nu berörda relationer. erinrar om alt ett viktigt syftemed den föreslagna reformen är att förkorta preskriptionstiden. De föreslagnabestämmelserna innebär emellertid inte att preskriptionstiden alltid blirkortare än enligt gällande rätt. Förslaget kan i själva verket leda till enföriängning av preskriptionstiden i vissa fall, nämligen om en fordranförfaller lill betalning men mindre än efter sintillkomst. Att ha två olika preskriptionsregler, en som beror av om en fordranär förfallen och en annan som beror av om den inte är förfallen, med olikaregler för hur preskriptionsavbrott kan ske, torde kunna bereda avsevärdasvårigheter för berörda parter, särskilt som del inte alltid är lätt alt avgöraom en fordran skall anses vara förfallen eller inte. Det kan därförifrågasättas om det inte vore en rättstekniskt bättre lösning att ha denkonstruktionen all en fordran preskriberas från tillkomsten men efter det att den har förfallil till betalning-ellerannan händelseharinlräffat som är bättre ägnad au utgöra utgångspunkt för preskriptionstiden. När del gäller köpförhållanden lorde preskriptionenav förfallna fordringar och av fordringar som i och för sig förfaller vidanfordran men ännu inte har förfallit ha störst betydelse. Som framhålls ipromemorian kan det i många fall vara problematiskt att avgöra när en fordranskall anses ha kommit 1976/77:5 76 till.Men det kan vara än mer problematiskt atl avgöra när en fordran förfaller tillbetalning. Att använda förfalloliden som utgångspunkt för preskription geranledning lill betänkligheter när det galler fordringar som förfaller vidanfordran. Av denna typ är det stora flertalet fordringar pä betalning avpriset vid köp, tjänster och liknande prestationer. Enligt den konstruktion somsynes allmänt godtagen är en sådan fordran inte förfallen förrän krav harskett, trots atl krav kan ske närhelst borgenären önskar. Fordringen kansålunda vara "latent förfallen" under en lång lid, menpreskriptionstiden börjar inte löpa förrän fordringen är "öppetförfallen". En föratsättning för att preskriptionstiden skall börja löpatorde vidare vara att kravet har nått gäldenären. Uppstår tvist om huravidafordringen har preskriberats, kan det sålunda vara till gäldenärens förmån attgöra gällande att han har blivit krävd på betalning ,eftersom preskription då kan ha inträtt. Omvänt kan del vara till borgenärensfördel att göra gällande att han inte har framställt krav förrän jämförelsevissent eller att kravet inte har nått gäldenären. Ett sådant resultat synes fögatillfredsställande. Ett annat, närmast paradoxall, resultat är alt en gäldenärsom i föriitan på preskriptionsregeln har kastat bort kvitton på eriagdbetalning kan finna att han ändå inte är på den säkra sidan,därför att han saknar bevis för han har blivit krävd avborgenären. Enligt utredningens mening är det lämpligt att precisera ellerändra regeln om preskriptionstidens utgångspunkt så atl de konsekvenser som nuhar nämnts undviks. 1 del sammanhanget påpekar uiredningen all den tyska rätlenhar en helt annan konstruktion än den nu föreslagna, nämligen att utgångspunktenför preskription normalt är "die Entsiehung des Anspruchs". När detgäller fordringar på priset vid köp anses denna regel innebära altpreskriptionstiden börjar löpa när köpet avslutas. framhåller vidare all reklamalionsreglernai köplagen medför att många frågor som annars skulle behöva bedömas enligt preskriptionsreglerinte aktualiseras, därför atl en part har föriorai sin talan redan genomunderiåtenhet atl reklamera. När det gäller priset finns dock ingen regel omreklamation e. d. som skulle minska betydelsen av preskriptionsregeln.Uiredningen anser del möjligt eller rent av sannolikt, främst med tanke på köputan affärsmässig karaktär, atl det kan finnas skäl för en kortpreskriptionstid vars främsta syfte är atl befria köparen från att bevarakvitton. Beaktas bör emellertid alt, bortsett från kontantköp över disk, deflesta betalningar av priset vid köp torde utgöra s. k. bokbetalningar. Även omgäldenären inte har sparat kvitton torde betalningen, om tvist skulle uppslå,kunna spåras efter del att betalningen har skell genom atttransaktionen finns antecknad hos bank, poslgirokontoret e. d.Preskriptionsregeln blir då onödig. uttalar att den föreslagnakorttidspreskriptionen är ägnad att i viss mån förbättra konsumentensställning. 1976/77:5 77 redningenframhåller emellertid att gäldenären fortfarande löper risk attfå betala två gånger när del gäller fordringar som förfaller till betalningvid anfordran eller efter uppsägning. Sådana fordringar torde främst förekommapå konsumentljänslsidan. Den ökade användningen av automatiserad kravbehandlingoch försäljning av fordringar lill särskilda företag kan öka risken för attsådana situationer inträffar. Enligl verkels mening är del därför av vikt attförsöka skapa bevisreglereller andra bestämmelser som ger konsumenten ettbättre skydd mot obefogade krav. anser vidare att det finns skäl somtalar för att konsumenten som borgenär bör skyddas av regler som medger enlängre preskriptionstid än som föreslås i promemorian. Del händer t. ex. allpresentkort, tillgodokvitton o. d. inte görs gällande ens . Detta beror ofta på alt del är fråga om sällanköpsvaror,exempelvis hos en guldsmedsaffär, eller atl konsumenten har flyttal lill enannan ort. Sparande på bankräkning med års- eller halvårsuppsägning utnyttjasibland för att betala lån som avser köp av dyrare kapitalvaror. Det förekommeratl kontoinnehavaren i sådana fall haren fortlöpande uppsägning liggande hosbanken. Konsumenten är knappast beredd på alt detta kan leda till att entreårig preskriptionstid börjar löpa efter uppsägningstidens utgång, om haninte lyfter det uppsagda beloppet. Den i förslaget angivna möjligheten atlträffa avtal om föriängning av preskriptionstiden kan inte anses utgöra etttillräckligt skydd för konsumenten i sådana fall. Vidare förekommer det attbankböcker bevaras utan att vare sig uttag sker,räntebesked begärs eller saidobesked lämnas. 1 sådana fall kan t. o. m. entioårig preskriptionstid vara för kort. 1 nu angivna situationer bör enligtverkets mening övervägas atl införa ell bättre konsumentskydd, även ombestämmelser om längre preskriptionstid i detta avseende kan komma att stridamot principen om enkla, enhetliga och entydiga regler. LO tillstyrker promemorieförslaget såvitt angårfordringar i konsumentförhållanden. Däremot anser LO, som tidigare nämnts, attförslaget medför nackdelar för arbetstagarparten i anställningsförhållanden.Hittillsvarande erfarenheter visar all en tioårig preskriptionstid ärvälbehövlig i sådana förhållanden. Olägenheterna med bevisning så långt efteren fordrans tillkomst är inte större än all de med relativ lätthet kanövervinnas. Från medlemsförbund finns erfarenhet av att ostridigalönefordringar inte har blivit reglerade beroende på attarbetsgivaren har övertygat den anställde om att allt har varit i sin ordning.Först när den fackliga organisationen har filt kännedom om missförhållandet harrättelse kunnat ske, i många fall beträffande förfallna lönefordringar förmånga år tillbaka i tiden. Liknande erfarenheter finns beträffandeinomobligatoriska skadeståndsanspråk, där medlemmen har ansett det varautsiktslöst atl driva anspråket. Även i sådana fall har de fackligaorganisationerna med hjälp av juridisk expertis Prop.1976/77:5 78 kunnaträtta till felbedömningar gjorda av den anställde. Motbakgrund av det anförda förordar LO en tioårig preskriptionstid beträffandeinomobligatoriska skadeståndsanspråk, lönefordringar och andra fordringarhäriedda ur anställningsförhållanden. KF har en viss förståelse för att en förkortning avpreskriptionstiden kan vara motiverad när det gäller s. k. vardagsskulder.Fordringar i andra förhållanden är däremot oftast av mer speciell karaktär.Bevisning rörande en sådan fordran bevaras med viss omsorg, ochviltnesbevisning kan med viss säkerhet åberopas även medhänsyn till de speciella omständigheterna. För sådana fordringar är regeln omtioårig preskription inte någon belastning ulan snarare en säkerhet. Förfordringar mellan andra än näringsidkare och konsumenter skulle alltså dennuvarande tioåriga preskriptionstiden i och för sig kunna bibehållas. Förvardagslivels fordringar mellan näringsidkare och konsumenter skulle däremot enkortare preskriptionstid, t. ex. , kunna tillämpas. Mol en sådanuppdelning i skilda preskriptionstider talar emellertid starka skäl, lika välsom mol den i promemorian gjorda uppdelningen med hänsyn till om en fordran ärförfallen eller inte. KF anser att en enhetlig preskriptionstid som löper frånfordringens tillkomst men som förkortas i förhållande till vad som gäller,förslagsvis till , är att föredra, om en ändring över huvud taget kananses motiverad. RSV framhåller alt ambitionen att tvinga fram enavveckling av fordringsförhållanden inom rimlig tid måste vägas moträttsordningens självklara plikt att i möjligaste mån verka för attföreliggande förpliktelser fullgörs, så att det inte onödigtvis underiättas förmindre nogräknade gäldenärer att i hägnet av preskriptionsinstitutel dra sigundan sina skyldigheter. Mot bakgrund härav kan ifrågasättas om enpreskriptionstid för förfallna fordringar är väl avvägd. 1 fråga oms. k. vardagslivels fordringar förefaller liden enligt RSV lämplig. Beträffandeandra slag av fordringar kan däremot göras gällande att tiden är väl kort,särskill belräffande domfästa fordringar och skuldebrevsfordringar. I synnerhetbelräffande sådana fordringar kan del sättas i fråga om det inle är onödigtbetungande för borgenären att behöva föranstalta om preskriptionsavbrott varttredje år. En sådan ordning torde kunna innebära ölägenheter också förgäldenären. En lämpligare preskriptionstid för fordringar av delta slag ärenligl RSV:s mening . Med hänsyn till de gränsdragningsproblem som enligtpromemorieförslagel skulle uppkomma om olika preskriptionstider tillämpades förolika slag av förfallna fordringar föreslår RSV en preskriptionslid om fem årför alla slag av förfallna fordringar. Enligt kronofogdemyndigheten 1 lorde detvara uppenbart atl de föreslagna reglerna kommer att medföra alt borgenärer iökad omfattning till olägenhet både för sig själva och för gäldenärerna begärverkställighet enbart för atl behålla rätten alt kräva ut en fordran. 1976/77:5 79 tillsådana ogynnsamma verkningar finns det enligt kronofogdemyndigheten fog för allöverväga om inle åtminstone den treåriga preskriptionstiden borde förlängaslill förslagsvis , dvs. ungefär samma lid som i allmänhet gäller förrestförd skatt. Föreningen framhåller att kortpreskriptionstid kan främja klarhet i fordringsförhållanden och motverka osundkreditgivning, eftersom borgenären tvingas begära betalning relalivt snartefter förfallodagen och gäldenären härigenom bereds tillfälle att framställaeventuella invändningar på ett så tidigt stadium alt man kan undvikabevissvårigheter. Däremot är det enligl föreningens mening knappast möjligt atlutforma preskriptionstiderna så, all man härigenom kan skydda gäldenären molorättmäliga krav, utan sådana krav får motverkas genom samhällets utvidgaderättshjälp. Alltför snävt tilltagna preskriptionstider kan vara olämpliga,eftersom de kan fresta gäldenärer atl söka undandra sig sina förpliktelser.Föreningen noterar att de flesta skattefordringar även i fortsättningen kommeralt vara underkastade uppbördslagens regel om femårig preskription, som enligtföreningens mening är väl avvägd. Önskvärd enhetlighet mellan civila fordringaroch skattefordringar skulle nås, om också den allmänna preskriptionstidenbestämdes till . Den föreslagna treårsregeln flr dock bedömas innebäramåttliga nackdelar och kan godtas. Vidare föreslår föreningen en översyn avpreskriptionsreglerna för de skatter och offentligrättsliga avgifter somhittills har följt den allmänna lioårspreskriplionen. Ocksä handelskammare erinrar om den femårigapreskriptionstiden enligt uppbördslagen. Även om handelskammaren i och för sigkan ansluta sig till de skäl som har anförts för promemorieförslagetsbestämmelse om Ireårspreskription, framstår del från principiell synpunkt somnaluriigt att preskriptionstiden också för civila fordringar i allmänhetfastställs till efter förfallodagen. För en femårig preskriptionstidtalar också praktiska skäl, särskilt i belysning av den skärpning som deföreslagna reglerna om preskripiionsavbrotl skulle innebära för borgenären. Vidtvist mellan två parter om det berättigade i ett anspråk är det sålundauppenbart atl partema är i behov av tid för utredningar och förhandlingar.Erfarenheten visar att en treårig preskriptionstid härvid kan varaalltför kort, speciellt i internationella rättsförhållanden. Klart är också atlden föreslagna regeln om föriängning av preskriptionstiden inle på etttillfredsställande sätt löser de antydda problemen, eftersom den regelnförutsätter alt parterna är ense om föriängning. Mol bakgrand av det sagdaförordar handelskammaren att den föreslagna treårspreskripiionen utsträcks . MRF förklarar sig i och för sig inte ha någoninvändning mot att preskriptionstiden förkortas men ifrågasätter om inleförslagel har gått väl långt i detta avseende. Det synes enligt förbundet varaskäl att överväga om det inte skulle vara bättre att endast förkortapreskriptionstiden och bibehålla del nuvarande systemet i övrigi. Införandet aven treårig preskriptionstid Prop, 1976/77:5 80 medutgångspunkt från förfallodagen nödvändiggör ett flertal kompletteringsreglersom gör att den föreslagna lagen blir tämligen komplicerad och svårhanteriig. Även är skeptiskmol de föreslagna bestämmelserna om Ireårspreskription och om rättslig åtgärdför preskriptions-avbrott. synes flertalet av de skäl som ipromemorian åberopas till stöd för en förkortning av preskriptionstiden utgöraargument för all ha en till tiden begränsad preskriptionslid och inte för allförkorta den gällande preskriptionstiden. De närmare skälen till attpromemorian stannar för just och inte i stället lika gärna t. ex. femeller redovisas ime. Vad beträffar fordringar som rör den dagligahushållningen o. d. gäller redan nu vid kontantköp alt gäldenären intebehöverspara kvitton föratt freda sig mot nytt krav. Emellertid finns itaxeringslagen och förslaget tillbokföringslagsärskildabeslämmelserombevarandeav handlingar. Såväl konsumentersom näringsidkare är således enligt föreningen skyldiga atl i många fall bevarakvitton och andra handlingar som vanligen utgör bevismedel. Mot den bakgrundenframstår en förkortning av preskriptionstiden till som mer eller mindremeningslös från praktisk synpunkt. Föreningen hävdaratt en så kraftigförkortning av preskriptionstiden som till med krav på rättslig åtgärdför preskriptionsavbrott måste innebära att ett ökat antal fordringar preskriberas.Den verksamhet som bedrivs av föreningens medlemmar kommer att påverkas påolika sätt. En treårig preskriptionstid framstår ofta som alltför kort såvälvid leasing som vid factoring. En så kort preskriptionslid kan också medföraonödiga förluster för företag som refinansierar avbetalningskontrakt ellerbedriver kontokreditverksamhet.Trotsattföreningeninteharkunnat finna några merpraktiska eller sakliga skäl fören ändring vill föreningen dock inte motsättasig en förkortning av preskriptionstiden. Möjligen kan den nuvarandetioårstiden allmänt sett framstå som onödigt lång. Föreningen föreslår dock attpreskriptionstiden bestäms till fem ä och att en samordning sker med bestämmelsernaom arkivering o. d. i taxeringslagen och bokföringslagen. SAF, som ansluter sig tillföretagarorganisationernas yttrande, erinrar därutöver om atl det påarbetsmarknaden sedan lång lid tillämpas förhandlings-och taleregler som inlehar beaktats i promemorieförslaget. Den ursprungliga grunden till den åsyftadeavialsregleringen är huvudavtalel mellan SAF och LO. Detta har följts avmotsvarigheter på tjänstemannaområdét och inom andra sektorer, t. ex. stat ochkommun. Avtalsregleringen rörande förhandlingsordning och taleregler har isista hand blivit mönsterbildande också för lagstiftaren. Härvidlag hänvisastill 54-59 §§ i arbetsrältskommitténs förslag till lag om förhandlingsrätt ochkollektivavtal. SAF framhåller att huvudavtalens förhandlings- och taleregler ijämförelse med promemorieförslagets treårsperiod kan leda till såvälförkortning som föriängning av den tid inom vilken obligationsrältsliga anspråkkan vinna beaktande vid domstol. Skulle promemorieförslagel mol SAF:suppfattning läggas till grund 1976/77:5 81 förlagstiftning, måste tillses alt lagstiftningen anpassas också lill de nämndakollekiivavtalsreglerna. TCO, som tillstyrker promemorieförslagel, anser attdetta är oklart på en punkt. Av förslaget framgår sålunda inle klart i vad måndel skall vara tillåtet all träffa avtal om kortare preskriptionslid än denföreslagna. Bestämmelserom kortare preskriptionstid kan förekomma ikollektivavtal mellan arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer angåendeförhandlingsordning vid framställande av anspråk enligt kollektivt ellerenskilt avtal. Med hänsyn lill att dessa bestämmelser är väl etablerade ochinarbetade hos arbetsmarknadens organisationer utgår TCO från atlbestämmelserna om preskriptionstider i den föreslagna lagen inle skall läggahinder i vägen beträffande sådana anspråk. Det bör alltså enligt TCO:s meningäven framgent vara möjligt att med stöd av kollektivavtal som påarbetstagarsidan har slutits eller godkänts av organisation som är att ansesom huvudorganisation bibehålla sådana bestämmelser. 5.2.2Fordringar på grund av skuldebrev eller dom m. m. Som har nämnts anser några remissinstanseratl en treårig preskriptionstid är alltför kort när det gällerskuldebrevsfordringar och domfästa fordringar. RSV framhåller sålunda alt entreårstid för sådana fordringar kan medföra ölägenheter för både borgenären ochgäldenären. En lämpligare preskriptionstid för fordringar av det slaget ärenligt RSV:s mening . Med hänsyn till de gränsdragningsproblem som kanuppstå, om olika preskriptionstider gäller för olika slag av fordringar,förordar verket dock inte några särregler för skuldebrevsfordriiigar ochdomfästa fordringar utan föreslår i stället en femårig preskriptionstid föralla förfallna fordringar. anser alt risken för attgäldenärerna åsamkas rättsföriuster genom att bevismaterial går föriorai tordevara ganska ringa när det gäller fordringar på grand av skuldebrev eller andraskriftliga utfästelser. Med hänsyn härtill och till borgenärernas intresse avatl inle behöva avbryta preskription alltför ofta framstår enligtbankföreningen en femårstid som lämpligast i fråga om sådana fordringar.Däremot anser föreningen att övervägande skäl talar för en treårigpreskriptionstid när det gäller fordringar som grundar sig på kreditköp ibutiker och andra vardagslivets fordringar. Eftersom det torde vara svårt attåstadkomma en klar gränsdragning mellan de båda kategorierna av fordringar villföreningen därför inte motsätta sig atl preskriptionstiden enligt huvudregelnbestäms till . MRF uttalar att de skäl som enligt promemoriantalar för en treårig preskriptionstid inte synes övertygande när det gällerfordringar som har fastställts genom dom eller varit föremål förverkslällighetsåtgärd. Om borgenären underiåter alt vidta åtgärder för atl flbetalt för en sådan fordran, torde det inle sällan bero på alt han inte vet vargäldenären finns. Prop.1976/77:5 82 dettafall innehåller promemorieförslagel en regel som i viss utsträckning skyddarborgenären. Men skälet kan också vara atl gäldenären har dålig ekonomi, varförborgenären i medvetande därom låter saken vila. För ett allmänt betraktelsesätttorde det enligt MRF framstå som egendomligt och otillfredsställande atl enauktoritativt fastställd fordran skulle preskriberas efter så kort lid som treår. Delta synes kunna leda lill rällsföriusl för borgenären och molsvarandeomotiverad fördel för gäldenären. En bättre lösning vore enligl MRF all låtadomfasta fordringar o. d. preskriberas först efter utgången av den tioårigapreskriptionstiden. Samma preskriptionstid bör kunna gälla förunderhållsfordringar som grandas på utmätningsbart avtal. På del sättet blirpreskriptionstiden densamma för underhållsfordringar, oavsett om de harbestämts genom dom el ler avtal. Enligl kan systemet allknyta olika långa preskriptionstider till förfallodagen resp. fordringenstillkomst leda till tolknings- och tillämpningssvårigheter i bankernasverksamhet. Ett standardfall i affärsbankernas utlåningsrörelse är attgäldenären undertecknar en revers enligt vilken fordringsbeloppet förfallertill betalning en viss angiven dag. I regel är det emellertid förutsatt attkredittiden skall föriängas successivt utan att detta dock har överenskommilspå ett sådant sätt att banken kan anses juridiskt bunden av ett åtagande omföriängning. 1 reversen kommer detta till uttryck genom en klausul som innebäratt, om banken medger föriängning och annat därvid inte anges, förfallodagenskall flyttas fram med den tid som anges i reversen, i regel tre eller ,dock alt upplupen ränta skall betalas på den tidigare bestämda förfallodagen. 1allmänhet avtalas vid kredittidens början också att gäldenären, om föriängningkommer till stånd, vid varje föriängningstillfälle skall amortera ett visstminsta belopp. Ofta finns säkerhet för krediten i form av borgen. Den första tolkningsfrågan avser sådana situationerdå allt går i sin ordning och föriängningar successivt kommer till stånd. Löperdå en tioårig preskriptionstid från tillkomstdagen även efter det att föriängninghar skett eller löper en treårstid från då betalning av ränta elleramortering jämte ränta har skett? utgår från att en tioårstidskall anses löpa från lillkomstdagen även efter det att successivaföriängningar har förekommit. Detta är av särskild betydelse i fråga om bankensförhållande till en borgensman som inte särskilt har erkänt fordringen. Omtreårsregeln gällde, skulle banken vara tvungen att avkrävaborgensmannen ett erkännande eller företa annan preskriptionsavbrytande åtgärdmot honom. En sådan ordning skulle uppenbariigen vara synneriigen opraktisk,särskilt som krediten löper på förat-satt vis. Den andra tolkningsfrågan avser sådana fall dåbetalningsförsummelse inträffar och banken därför säger upp helakrediten till betalning. Leder detta till indrivning, uppstår inga särskildaproblem. Men träffas i stället uppgörelse med gäldenären, vilket är mycketvanligt, uppslår frågan Prop.1976/77:5 83 hursituationen skall betraktas i preskriplionshänseende. Uppgörelsen lorde iallmänhet gå ut på atl banken accepterar en för sen betalning och all parternakommer överens om att återgå till den ordning för kreditens avveckling somförutsattes före betalningsförsummelsen. Banken frånfaller således sinuppsägning och del återstående kreditbeloppel är inle längre förfallet tillbetalning. förutsätter att delta innebär atl den tioårigapreskriptionstiden från tillkomstdagen åter är tillämplig tills något beloppförfaller lill betalning. lar också upp frågan vad som skallgälla i förhållande till borgensmannen, om banken efter enbetalningsförsummelse har sagt upp hela krediten till betalning också gentemothonom. Sker indrivning uppstår inte heller i förhållande lill borgensmannennågra särskilda problem. Men träffar banken en sådan uppgörelse medhuvudgäldenären som har beskrivits uppslår frågan vad som skall gällagentemot borgensmannen. förutsätter atl den tioårigapreskriptionstiden från lillkomstdagen åter skall vara tillämplig ävengentemot borgensmannen, eftersom del återstående kreditbeloppel ärförfallet till betalning. Delta bör f. ö. gälla även om banken inte skulle hasagt upp krediten också gentemot borgensmannen. Den angivna ordningen framstårsom logisk med hänsyn till borgensförpliktelsens accessoriska natur.