prop · G003141 · 1976-12-31 00:00:00 — Medavdrag för dessa mål och med en försiktig uppskattning att kollektivavtal harsaknats i hälften av de fall där någon uppgift inte har funnits på denna punktkommer man fram till att anställningsförhållandet har reglerats avkollektivavtal i 351 av de 502 mål som arbetsdomstolen då bar haft att prövasom första domstol. Det innebär att kollektivavtal har saknats i avmålen. Om de fyra första målgrupperna som i detta sammanhang saknar intresse inte tas med i beräkningen stiger andelen till . Håller man sig enbarttill anställningsskyddsmålen uppgår denna andel till , medan den för derena kravmålen utgör . Enforumregel av detta slag diskuterades även vid tillkomsten av arbetstvistlagenmen avvisades då av ohka skäl. För att regeln inte skulle leda till mindretillfredsställande resultat i vissa fall ansågs den behöva förses med olikatilläggs- och undantagsregler, och ett sådant regelkomplex befarades bliganska svårtillämpat. Vidare framhölls att en naturligare utgångspunkt förregleringen var att skilja mellan fall när förhandlingar kan påkallas rörandetvistefrågan och övriga fall. Eftersom förhandlingar i princip kan påkallasinom hela den organiserade sektorn av arbetsmarknaden borde alla tvister fråndetta område hänföras till arbetsdomstolen som första domstol. Huruvidaanställningsförhållandet reglerades av kollektivavtal eller ej ansågs därvid saknabetydelse. En forumregel som innebär att arbetsdomstolensbehörighet som första domstol begränsas till förutom mål som avses imedbestämmandelagen eller förtroendemannalagen mål där anställningsförhållandetregleras av kollektivavtal skulle skära bort ett rätt betydande antal av denuvarande målen. Till skillnad från en fommregel som tar sikte enbart på derena kravmålen skulle den även ta undan en del mera timgrodda mål. Den skulleemellertid slå ojämnt. Sålunda är det inte något som säger att t. ex.anställningsskyddsmål skulle inrymma mindre principiellt betydelsefulla frågorbara därför att anställningsförhållandet inte regleras av kollektivavtal. Vadanställningsskyddsmålen beträffar bör vidare beaktas att ävenarbetstagarorganisation som inte har träffat kollektivavtal har rätt tillallmänt skadestånd, om en arbetsgivare åsidosätter anställningsskyddslagensbestämmelser gentemot en medlem i organisationen. bör kunna föra sin skadeståndstalan vidarbetsdomstolen, även om organisationen inte är bunden av kollektivavtal, harhittills inte satts i fråga. Prop.1976/77:141 81 Uppenbariigenskulle det emellertid inte vara någon lämplig ordning, om arbetstagarens talani ett sådant fall måste utföras vid tingsrätt därför attanstälhiingsfÖrhållandet inte regleras av kollektivavtal. Den fömt angivnaforumregeln skulle därför behöva förses med ett undantag för detta fall.Härigenom skulle regeln emellertid genombrytas på ett avgörande sätt. Det nu sagda talar för att man bör söka en annanlösning för att begränsa måltillströmningen till arbetsdomstolen i förstainstans. Det kan då finnas anledning att överväga om arbetsdomstolen i fortsättningenbör vara behörig att pröva tvister där en organiserad arbetsgivare ellerarbetstagare själv väcker och utför talan vid domstolen därför att hansorganisation undandrar sig att göra det för hans räkning. De fall där enenskild arbetsgivarmedlem väcker och utför talan vid arbetsdomstolen torde varasparsamt förekommande. Däremot är det inte ovanligt att en enskildarbetstagarmedlem saknar stöd av sin organisation vid utförande av talan idomstolen. Detta framgår av tabell 5. Tabell5 Till arbetsdomstolen - inkomnamål där medlem av arbetstagarorganisation har väckt och utfört talan utan stödav sin organisation Anmärkning:Se anmärkningen till tabell 3. Tabellen visar att medlem i arbetstagarorganisationhar väckt och utfört talan vid arbetsdomstolen utan stöd av sin organisation i15,av de mål som har kommit in till domstolen som första instans. Då harinte beaktats de inte så sällan förekommande fall där en enskild medlem harfört talan i ett från tmgsrätt överiämnat mål om betalningsföreläggande.Räknar man bort samtliga överlämnade mål om betalningsföreläggande, ökarandelen mål vari enskild medlem har fört talan till 18,1 9c. Blandanställningsskyddsmålen utgör denna andel 21,, medan den för de renakravmålen uppgår till . Vid tillkomsten av arbetstvistlagen diskuteradesingående om en medlem vars organisation undandrar sig att föra hans talan skulleha rätt 6 1976/77.1 saml. 1976/77:141 82 attsjälv föra sin talan vid arbetsdomstolen. Departementschefen framhöll att deti ett sådant fall förelåg en risk för att målet inte på samma sätt som när enorganisation för medlemmens talan skulle vara förberett genom förhandlingarmellan partema. Rätt att påkalla förhandling tillkommer nämligen inte enskildamedlemmar i en arbetstagarorganisation. Med hänsyn härtill skulle det enligtdepartementschefen kunna te sig följdriktigt att enskilda medlemmar som saknarstöd av sm organisation inte tilläts att väcka talan vid arbetsdomstolen utani stället fick vända sig till tingsrätt. Departementschefen ansåg emellertidinte påkallat att då göra någon ändring i de regler om enskild medlems rättatt väcka och utföra talan i arbetsdomstolen som gällt alltsedan domstolenstillkomst. De fall när en medlem inte nöjer sig med organisationens beslut attmålet ej bör prövas i arbetsdomstolen antogs nämligen bli rätt fåtaliga. Vidareåberopades att organisationen vanligtvis har förhandlat för medlemmens räkningockså när den sedermera har undandragit sig att föra dennes talan iarbetsdomstolen. Slutligen framhölls att det skulle vara klart olämpligt om enkollektivavtalstvist kom att prövas av annan domstol än arbetsdomstolen. Dessauttalanden godtogs av . Även om de mål där en enskild medlem har fört talani arbetsdomstolen inte utgör någon större målkategori är det dock fråga omregelbundet förekommande mål som erfarenhetsmässigt bereder domstolen ettväsentligt merarbete framför allt på förberedelsestadiet men även under denföljande handläggningen. För domstolen skulle det därför innebära en inteobetydlig lättnad i arbetsbördan, om dessa mål i fortsättningen fick börja itingsrätt. I regel är målen också sådana att en behandling vid arbetsdomstoleni första instans inte ter sig motiverad. Om mål där en medlem inte stöds av sin organisationundantas från arbetsdomstolens behörighet som första instans innebär detvisserligen att även kollektivavtalstvister i vissa fall kan komma att prövasav tingsrätt. Olägenheterna härav bör dock inte överdrivas. kantingsrätt få anledning att avgöra innebörden av ett kollektivavtal som indirektbestämmer anställningsvillkoren för en oorganiserad arbetstagare. Det kanvidare förutsättas att en organisation inte undandrar sig att föra en medlemstalan när den gäller en betydelsefull kollektivavtalstolkningsfråga. Isammanhanget bör även beaktas bestämmelsen i 5 kap. 1 § arbetstvistlagen, somgäller också för rättegången i tingsrätt. Om anledning förekommer attkollektivavtal som har slutits av andra än parterna i målet har betydelse förtvisten, skall de avtalsslutande parterna enligt denna bestämmelse beredastillfälle att yttra sig i målet. Därigenom kan de lägga fram sin syn på denomtvistade tolkningsfrågan. Slutligen kan framhållas att ett avgörande avtingsrätt som inte överklagas till arbetsdomstolen självfallet inte har något prejudikatsvärde. Vidarekan framhållas att det för den medlem som inte stöds av sin 1976/77:141 83 organisationkan från kostnadssynpunkt vara en fördel att få föra talan vid en tingsrätt ihemorten. Han har sedan möjlighet att överklaga tingsrättens avgörande tillarbetsdomstolen, om han inte är nöjd med utgången i målet. Härigenom kan måletvisserligen dra ut längre än om han fick börja direkt iarbetsdomstolen. Men å andra sidan bör beaktas den tid som skulle ha förflutitför det fall att hans organisation hade fört hans talan och då först förhandlatför hans räkning innan målet stämts in till arbetsdomstolen. Sammanfattningsvis talar övervägande skäl för atten medlem som saknar stöd av sin organisation inte ges rätt att väcka talandirekt vid arbetsdomstolen utan i första hand hänvisas till tingsrätt med sintvist, Lagtekniskt innebär denna lösning att regleringen av behörighetsfrågankan göras mycket enkel, EnUgt huvudregeln blir arbetsdomstolen behörig att somförsta domstol pröva arbetstvister där talan väcks av arbetsgivar- ellerarbetstagarorganisationen antingen för egen del eller för en medlems räkning.Rätt att väcka talan vid arbetsdomstolen bör vidare tillkomma arbetsgivare somhar slutit kollektivavtal. En förutsättning för domstolens behörighet bör docki båda fallen vara att talan riktas mot annan än oorganiserad arbetstagare. Ettsådant krav gäller i princip f. n., och på denna punkt finns det inte anledningatt göra någon ändring i de nuvarande reglerna. Det kan tilläggas att arbetsdomstolenändå kan pröva en talan mot oorganiserad arbetstagare, om denna talan med stödav 2 kap. 1 § tredje stycket arbetstvistlagen handläggs gemensamt med enarbetstvist som omfattas av domstolens behörighet. Detta gäller bl. a. mål ompåföljd för olovlig stridsåtgärd vari även oorganiserade arbetstagare hardeltagit. med att de nu angivna reglema tas in iarbetstvistlagen bör den nuvarande talerättsregeln i 4 kap. 5 § denna lagändras så att medlem i arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation ifortsättningen inte får rätt att själv väcka talan vid arbetsdomstolen, omorganisationen undandrar sig att göra det på hans vägnar. Denna regel börvidare kompletteras med en föreskrift om att en sådan medlem väcker talan vidtingsrätt i en arbetstvist så skaU hans organisation beredas tillfälle att angeom den vill utföra hans talan vid arbetsdomstolen. Dennu förordade lösningen aktuaUserar även en ändring av reglerna i lagen (1974:372) om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk ianställningsförhållanden. Denna lag innebär, som fömt nämnts, att lagsökningeller betalningsföreläggande kan utverkas vid linasrätt utan hinder av atttvist om anspråket skall handläggas enligt arbetstvistlagen. Om anspråket visarsig vara tvistigt, blir emellertid arbetstvistlagens fommregler återtillämpliga. Enligt nuvarande regler skall målet alltså då överlämnas tiUarbetsdomstolen som första domstol, om tvisten rör en organiserad arbetstagare.Av tabell 3 framgår att av de mål som arbetsdomstolen under Prop.1976/77:141 84 tidenden 1 juli 1974den haft att pröva som första domstol harutgjorts av överlämnade mål om betalningsföreläggande. Dessa mål, som uppgårtill av de vid domstolen förekommande kravmålen, har sällan sådanprincipieU betydelse att det är befogat med en prövning i arbetsdomstolen redansom första instans. Ofta undandrar sig också organisationema att föra sinamedlemmars talan i dessa mål. I regel har förhandlingar inte heller skett innanmålen handläggs vid arbetsdomstolen. Domstolen får därför inte sällan lägga nedstörre arbete på dessa mål än som svarar mot deras vikt från arbetsrättsligsynpunkt. Genomförs den ordningen att tvister där talan väcksav en enskild medlem skall tas upp och avgöras av tingsrätt innan de efteröverklagande kan prövas av arbetsdomstolen, ter det sig följdriktigt attanspråk som en medlem framställer vid tingsrätt i form av ansökan om lagsökningeller betalningsföreläggande får i sin helhet behandlas där även om anspråketvisar sig vara tvistigt. På samma sätt som skaU gälla, om talan i stället hadeväckts genom stämningsansökan, bör dock medlemmens organisation först beredastillfälle att uppge om den vill föra medlemmens talan vid arbetsdomstolen. inte av sig eller förklarar den att medlemmen får föra sin talansjälv vid tingsrätten, bör målet handläggas färdigt där. Tingsrättens avgörandebör dock givetvis kunna överklagas till arbetsdomstolen på samma sätt som iandra arbetstvister. Enligt de statistiska uppgifter som har redovisatstidigare skulle de båda nu förordade reformerna leda tiU att av de målsom arbetsdomstolen f. n. prövar som första domstol faller bort. Totalt, dvs.de överklagade målen inräknade, skulle reformerna medföra att den nuvarandemåltillströmningen minskar . Oavsett att det statistiska materialetär aUtför bräckligt för att tillåta några långtgående slutsatser om denframtida utvecklingen är det dock antagligt att det verkliga bortfallet blirnågot lägre. Man får nämUgen räkna med att en del av målen i stället kommer intill arbetsdomstolen som fullföljdsinstans. Vidare kan det tänkas attorganisationema i fortsättningen inte undandrar sig att föra en medlems talan isamma utsträcknmg som hit-tiUs har skett. Men i så fall uppnår man i ställetden fördelen att målen då kommer att vara förberedda på ett helt annat sätt ände nu är när de kommer in till domstolen. Arbetsdomstolen består av treordförande, tre vice ordförande och fjorton andra ledamöter. Endastordförandena är anställda vid domstolen. Övriga ledamöter fullgör sitt uppdragvid sidan av sin ordinarie gärning. För varje annan ledamot än ordförande finns Prop.1976/77:141 85 Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen . Vidförfall för både ledamot och ersättare får ordföranden i målet kalla annanlämplig person att tjänstgöra som tillfällig ersättare. Ledamöternai arbetsdomstolen kan indelas i två gmpper. Den ena gruppen utgörs av de treordförandena, de tre vice ordförandena och två andra ledamöter. Dessa åtta s.k. ämbetsmannaledamöter utses bland personer som inte kan anses företrädaarbetsgivar- eller arbetslagar-intressen. Ordförandena och vice ordförandenaskall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv, medan de två andra ledamöternaskall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Den andra ledamotsgruppenbestår av tolv ledamöter som har utsetts efter förslag av parterna påarbetsmarknaden. Av ledamöterna på arbetsgivarsidan utses fyra efter förslag avSAF, en efter förslag av och samten såsom representant för staten som arbetsgivare. Av ledamötema påarbetstagarsidan utses fyra efter förslag av LO och två efter förslag av TCO.Ersättarna för arbetsgivar-och arbetstagarledamöterna utses på motsvarandesätt, dock att två av ersättarna för de båda TCO-ledamötema utses efter förslagav / SR. Vid huvudförhandling sammanträder domstolen normaltmed sju ledamöter, nämligen ordförande, vice ordförande och en tredje ämbetsmannaledamotsamt två arbetsgivarledamöter och två arbetstagarledamöter. Bland arbetsgivar-och arbetstagarledamöterna växlar sammansättningen beroende på måletsbeskaffenhet. Närmare bestämmelser härom finns i instmktionen (1974: 589) förarbetsdomstolen och i domstolens arbetsordning. I mål som är av allmänbetydelse för förhållandena på arbetsmarknaden framför allt mål omtillämpning av arbetsrättslig lagstiftning, t. ex. anställningsskyddslagen deltar på arbetsgivarsidan en SAF-ledamot och en ledamot som representerar offentligarbetsgivare samt på arbetstagarsidan en LO-ledamot och en TCO-ledamot (s. k.allmän sammansättning). I mål som huvudsakligen har betydelse endast för visstförhandlingsområde t. ex. mål om tolkning av kollektivavtal deltaruteslutande ledamöter som har utsetts efter förslag av de organisationer varsförhandlingsområde tvisten huvudsakligen rör (s. k. särskild sammansättning). Domstolen är vid huvudförhandling domför även medfem eller sex ledamöter. Enligt uttalanden i förarbetena till arbetstvistlagenkan domstolen vid huvudförhandling i vissa mål särskilt i överklagade målsom gäller rena bevisfrågor eUer annars saknar intresse från arbetsrättsligsynpunkt med fördel sammanträda med tre ämbetsmannaledamöter samt enarbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot. Vidare är domstolen vidavgöranden som fattas utan huvudförhandling bl. a. vid avgörande avöverklagade mål på handlingama och vid fattande av s. k. interimistiska beslut domför i en mindre sammansätt- 1976/77:141 86 ning,bestående av ordförande samt en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot.Om någon ledamot i denna mindre sammansättning vill att målet eller viss frågai målet skall prövas av domstolen i en större sammansättning, gäller emellertidhans mening som domstolens beslut. I samtliga fall när domstolen sammanträdermed endast en ledamot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan deltarfrån dessa sidor ledamöter som har utsetts efter förslag av de organisationervars förhandlingsområde tvisten huvudsakligen rör. Som tidigare nämnts sammanträdde arbetsdomstolenföre högst . Därvid deltog, utöverämbetsmannaleda-mötema, i regel två SAF-ledamöter och två LO-ledamöter. Endasti vissa mål inträdde s. k. särskilda ledamöter en representerande offentligarbetsgivare och en utsedd efter förslag av TCO i stället för en av SAF-resp. LO-Iedamöterna. Trots att domstolen numera sammanträder iveckan tjänstgör var och en av SAF- och LO-ledamöterna i stort sett i sammautsträckning som före , dvs. inte fullt iveckan. Detta hänger samman med att den allmänna sammansättningen efter handhar blivit helt dominerande och förekommer i av allahuvudförhandlingsmål. Av de fyra SAF- resp. LO-ledamöterna tas därför endasttre mera regelbundet i anspråk . Därmed har arbetsbelastningen isin tur ökat för de ledamotsgmpper där enbart två ledamöter ingår. Mest utsattaär de två ämbetsmannaledamöter som tjänstgör vid sidan av ordförande och viceordförande både i aUmän och i särskild sammansättning. För deras del harsvårigheterna att regelbundet tjänstgöra en och en halv dag blivit såstora att domstolen ibland har fått sammanträda utan sådan ledamot därför attinte ens tiUfälUg ersättare har kunnat anskaffas. Även för de offentligaarbetsgivarledamö-terna, som tjänstgör drygt , har dennatjänstgöring kommit att framstå som betungande. De har därför uttrycktönskemål om representation av ytterligare någon ledamot i domstolen. Däremothar TCO-ledamöterna förklarat sig inte ha upplevt några problem att inställasig i den omfattning som har varit påkaUad för deras del. Om den redan nu höga avverkningstakten skall kunnahöjas ytterligare måste domstolen uppenbarligen sammanträda ännu fler dagar änden gör f. n. Med nuvarande arbetsformer är en sådan utökning av antaletsammanträdesdagar emellertid knappast möjlig utan att antalet ledamöter ökas imotsvarande mån. En rekrytering av fler ledamöter än de som f. n. ingår idomstolen skulle å andra sidan vara olycklig. Domstolens karaktär riskerar dåatt gå förlorad, och svårigheter skulle även kunna uppstå att bevarakontmuiteten i rättstillämpningen. Dessa synpunkter underströks starkt vidtillkomsten av arbetstvistlagen, och man bör inte i detta sammanhang genomföranågra åtgärder som kom- 1976/77:141 87 meri konflikt med detta synsätt. Det hindrar inte att de två fömt nämndaambetsmannaledamöterna, som redan nu har vissa problem att tjänstgöra i avseddomfattning, tillförs ytterligare en ledamot jämte ersättare för denne. Även detönskemål som har framförts från de offentliga arbetsgivarledamöterna om en motsvarandeutökning för deras del bör tillgodoses. Därvid synes det vara naturligt attSvenska kommunförbundet och , som f. n. gemensamt avgerförslag till en ledamot, i fortsättningen får representeras av var sin ledamot.Detta bör dock inte gälla när domstolen sammanträder i plenum. I så fallskulle nämligen jämvikten mellan ledamötema på arbetsgivar- ocharbetstagarsidan rubbas. Vid avgöranden i plenum bör därför endast en av deledamöter som representerar och Landstingsförbundetdelta. Om tanken på en generell utökning av ledamöternaavvisas, uppkommer frågan om det går att öka domstolens arbetskapacitet genomen ändring av de arbetsformer som tillämpas f. n. Ett sätt skulle exempelvisvara att minska antalet ledamöter i huvudförhandlingsmålen. Visserligen tordeavgöranden av principiell natur alltid böra avgöras av domstolen i fullsammansättning, dvs. med sju ledamöter. Men enklare mål där avgörandet kanantas sakna mera allmänt intresse borde kunna avgöras i en sammansättning medfärre ledamöter. Redan enligt nuvarande regler är domstolen vidhuvudförhandling domför med en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamotsamt tre ämbetsmannaledamöter. En sådan sammansättning har, som förut nämnts,rekommenderats i förarbetena till arbetstvistlagen för fall där något uttalatbehov av arbetsgivar- och arbetstagarledamöternas särskilda erfarenhet ochsakkunskap av förhållandena på arbetsmarknaden inte föreligger. Dennasammansättning har emellertid vissa nackdelar. I en sammansättning med sjuledamöter råder i omröstningshänseende en balans på så sätt att ingen av de treledamotsgrupper som ingår i domstolen ambetsmannaledamöterna,arbetsgivarledamöterna och arbetstagarledamötema kan ensam överrösta de bådaandra gmpperna. Denna balans mbbas i en sammansättning med fem ledamöter, därtre av dem är ämbetsmannaledamöter. Sammansättningen innebär inte heller attdessa ämbetsmannaledamöter får någon lättnad i sin arbetsbörda. På grund av det anförda skulle det i stäUet kunnaövervägas att domstolen i mera okomplicerade huvudförhandlingsmål ficksammanträda i den mindre sammansättning bestående av ordförande, enarbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot som f. n. föreskrivs föravgöranden vid annat sammanträde än huvudförhandling. Härigenom skulledomstolens totala arbetskapacitet givetvis öka, som tyngdpunkten iden dömande verksamheten skuUe komma att ligga på de mål för vilka domstolengenom sin specieUa sakkunskap och erfarenhet är sär- Prop.1976/77:141 88 Något hinder från rättssäkerhetssynpunkt kan inte anses föreligga motatt mål av enklare beskaffenhet handläggs i en sådan mindre sammansättning,särskilt inte om varje ledamot i denna sammansättning ges samma rätt som f. n.att få målet hänskjutet till en större sammansättning. Det finns alltså skäl att ändra de nuvarandedomförhetsreglerna så att även huvudförhandlingsmål som saknar mera aUmäntintresse i fortsättningen kan prövas av arbetsdomstolen i denna mindresammansättning. Till mål av denna beskaffenhet bör i första hand hänförastvister som huvudsakligen gäller bevisfrågor e. d. och alltså inte inrymmersvårbedömda eller annars mera intrikata rättsfrågor. Även mål som härrör frånett genom arbetsdomstolens praxis noga belyst rättsområde synes lämpa sig välför avgörande i denna sammansättning. a. torde en stor del avanställningsskyddsmålen numera kurma anses höra till denna kategori. Närmareriktlinjer fÖr bedömningen av vilka mål som bör kunna handläggas i den mindresammansättningen kan ges i instruktionen för domstolen. I sista hand bör detankomma på domstolen själv att ta ställning till denna fråga. Även på en annan punkt kan det finnas anledning attöverväga en ändring i de nuvarande domförhetsreglerna. Till skillnad från vadsom gäller för lagfaren domare i tingsrätt får en ordförande i arbetsdomstolenf. n. inte i något fall avgöra mål på egen hand. Detta har motiverats med attde ledamöter som representerar parterna på arbetsmarknaden bör ta del i allaslutUga avgöranden som domstolen fattar. Denna motivering har emellertid intenågon större styrka när det gäller avgöranden av uteslutande eller övervägandeformeU art. Ett visst mått av förenkling och tidsbesparing skuUe kunna uppnås,om avskrivningsbeslut och domar över yrkanden som har medgivits ellereftergivhs fick meddelas vid den muntliga eller skriftliga förberedelsen avordföranden i målet. Detsamma gäUer ifråga om stadsfästande av förlikning. Ettsteg i denna riktning skulle även vara att ge ordföranden möjlighet att ensamavvisa mål om saken är uppenbar. Det kan vidare finnas skäl att medgeordföranden rätt att under förberedelsen pröva yrkanden om kvarstad ellerskingringsförbud. De avgöranden som har berörts bör alltså ifortsättningen kunna fattas av en ordförande ensam. Inget hindrar emellertidatt ordföranden hänskjuter avgörandet tiU domstolen i en annan sammansättning,om han anser att det är lämpligare. Skulle avgörandet undantagsvis gälla frågorav mer principiell betydelse, bör sådant hänskjutande regelmässigt ske. Som kommer att utvecklas närmare i avsnitt 5 börarbetsdomstolen i fortsättningen kunna meddela tredskodom, om ena partenuteblir från muntlig förberedelse eller huvudförhandling i målet.