prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — En dom, varigenom negaliv fastställelsetalanogillas, har åtminstone i viss utsträckning rätlskraftsverkningar svarande moldem som tillkommer en dom varigenom positiv fastställelsetalan bifallits. Ochbelräffande fall, där den ogillande domen inle kan anses fastställa delomtvistade rättsförhållandet i dess helhet - särskilt kommer härvidlagspörsmål om fordringens belopp i betraktande - kan erinras om att icke helleren kviltningsinvändning alllid föranleder att den till kvittning åberopadefordringen blir i dess helhet prövad. För den händelse svaranden i första handbestrider huvudfordringen och har framgång med sitt bestridande, blirmotfordringen icke ens lill någon del föremål för domstolens bedömande; därvidäger 8 ! ; iredje stycket tillämpning på motfordringen. När man, såsom skett idet remitterade förslaget, godtar att åberopande av motfordran till kvittningavbryter preskription även om icke motfordringen gjorts gällande genomgenstämning, synes man således sakna anledning att icke tillägga borgenärensbestridande av negativ fastställelsetalan preskriptionsavbrytande effekt. I punkt 4 föreskrivs bl. a. att sompreskriptionsavbrolt skall anses, att borgenären under åberopande av fordringenansöker alt gäldenären skall försältas i konkurs. Formuleringen föranledertvekan beträffande det fallet, atl konkursansökan görs under åberopande av annanfordran än den som sedermera är av intresse i preskriplionshänseende. I måletom försällande i konkurs åberopar borgenären i ell senare skede sistnämndafordran lill stöd för sitt påslående, att gäldenären är på obestånd. Prop.1976/77:5 248 förslagetsutformning är det oklart, om sådant senare åberopande omfattas av bestämmelseni punkt 4. Att åtgärden sakligt sett bör anses preskriptionsavbrytande synesställt utom tvivel. Mol bakgrunden av det nu anförda föreslår lagrådet,att förevarande paragraf såvitt angår punkterna 3 och 4 ges följande lydelse: "Preskriplionavbrytes genom atl 3. borgenären åberopar fordringen till kvittning ellersåsom grund för annan invändning vid domstol, i skiljeförfarande eller hosexekutiv myndighet eller 4. borgenären åberopar fordringen till stöd föransökan atl gäldenären skall försättas i konkurs eller bevakar fordringen igäldenärens konkurs." Lagrådets förslag i 5 § om en yttersta preskriptionslidför flertalet fordringar påkallarvissjämkning i del remitterade förslagets 7.Denna paragrafbörkom-pleiteras med föreskrift atl gäldenärens erkännande av enfordran, som ännu icke kan göras gällande, föranlederatt ny tid enligt 5 §löper för erkännandet. Bestämmelserna i cS i*' bör i och för sig kunnaoförändrade tillämpas även på preskription enligt 5 S- Emellertid bör i 8 §otvetydigt regleras verkningarna i preskriptionshänseende av all borgenärenvidtar åtgärd som avses i 6 §, innan fordringen ännu kan göras gällande ochalltså innan annan preskriptionslid än enligl 5 § börjat löpa. Exempel pååtgärder av detta slag är att fastställelsetalan väcks angående villkoradfordran eller alt sådan fordran bevakas i konkurs. Vad särskill angår tredje stycket i 8 § avses därdet falletall inlett rättsligt förfarande avslutas ulan alt fordringen blirgodkänd. Härvid åsyftas exempelvisatltalanavvisasellermåletavskrivsefterålerkallelse. I sådant fall beräknas preskriptionstidensom om avbrott ej hadesketl, dock med tilläggsregeln i styckets andramening,alt preskription inträder tidigast efter den dag målet-varmed här avsesäven utsökningsmål -eller konkursen avslutades. Regleringen i sistnämnt hänseende synes kunna geutrymme för visst missbruk. En ettårsföriängning kan nämligen åstadkommas bådeen och ulan alt gäldenären får vetskap härom. Borgenären kan exempelvisinge en stämningsansökan, gällande fordringen, och begära atl delgivning medgäldenären skall anstå i avvaktan på att viss komplettering skallgöras; kort efteråt återkallar borgenären ansökningen. Ett annat sätt är attborgenären inger stämningsansökningen lill, enligt vad han vet, felaktigtforum, vars bristande behörighet rätten har atl självmant beakta. 1 fall av nuangiven art uppnås enligl det remitterade förslaget en ettårsföriängning varjegång förfarandet används, och detta som nämnts utan att gäldenären får kännedomhärom. 1976/77:5 249 Även om missbruk av detta slag inte framstår somsärskilt sannolikt, är det ändå önskvärt alt åtminstone minska utrymmet härför.Detta kan uppnås, om förlängningen enligl iredje styckets andra mening sker medkortare tid, lämpligen i stället . Del blir då mindrelockande all tillgripa förfaranden av beskrivet slag, eftersom de skullebehöva upprepas så ofta. För borgenär, som utan illojala bevekelsegrunderexempelvis ingerslämningsansökan till fel forum och färden avvisad, tordeentremånaderstid normalt vara fullt lillräcklig föratt han skall hinna både lareda på vilken domstol som är rätt forum och väcka talan där. Skulle i någolfall vara för kort, torde 3 § bli tillämplig. Pågrund av det anförda förordar lagrådet, atl 7 och 8 §§ för följande lydelse: "Har preskriplion avbrutits genomgäldenärens erkännande, löper för erkännandet ny preskriptionstidenligt 2 § eller, om fordringen ännu icke kan göras gällande, enligt 5 §. 8 § Harborgenären vidtagit åtgärd enligt 6S.gälleren preskriptionstid av , i den mån fordringen fastställes genomdom eller liknandeavgörande eller borgenären för betalningsrätt för fordringeni gäldenärens konkurs. Preskriptionstiden löper från den dag målet ellerkonkursen avslutaseller från den senare dag då fordringen tidigast kan görasgällande. Första stycket äger motsvarande tillämpning, omåtgärd för verkställighet vidtages utan att borgenären får full betalning försin fordran. Skall preskriptionstid enligt första eller andrastycket ej löpa, beräknas preskriptionstid som om åtgärd enligt 6 § ej hadevidtagits av borgenären. Preskription inträderdock lidigast tremånadereflerden dag måleieller konkursen avslutades." Paragrafen innehåller bestämmelser för det fall atlflera gäldenärer är solidariskt ansvariga för samma skuld och preskriplioninträder i förhållande till någon av dem. Det föreslagna stadgandet har sinmotsvarighet i 5 § första stycket preskriptionsförordningen. Enligt dettalagrum medför den omständigheten, atl borgenären försummat att avbrytapreskription gentemot en av flera solidariskt ansvariga gäldenärer, all deövriga inle blir primärt skyldiga att betala mer än den del av skulden sombelöper på var och en av dem efter huvudtalet. Preskriptionen för således denverkan, atl det solidariska ansvaret gentemot borgenären upphör och ersätts avett delat ansvar. Vidare gäller enligt lagrummet att, om brist uppkommer hosnågon av gäldenärerna, så fördelas den lika mellan de övriga, varvid borgenärenför svara för den del som skulle ha fallit på den gäldenär gentemot vilkenpreskriplion inträtt. I motsats till vad som sålunda gäller enligt 5 §första stycket preskriptionsförordningen innebär 10 ;:; i det remitteradeförslagel, alt även om pre- Prop.1976/77:5 250 skriptionhar inirält i förhållande till en av gäldenärerna - vilket också enligtförslaget skall ha till följd atl borgenären själv får stå för den andel somskulle ha betalats av denne gäldenär-de övrigas ansvar gentemot borgenärenförblir solidariskt, ehuru nu begränsat till den återstående delen av skulden.Med den ståndpunkt förslagel intar härulinnan kommer enligl vad i remissprotokolletanförs rättsverkningarna all stämma bättre överens med vad som har avtalatsmellan parterna. Utifrån dessa överväganden föreslås paragrafen erhålla denlydelsen all, om flera gäldenärer har åtagit sig eller förpliktats att svarasolidariskt för samma skuld och preskription inträder i förhållande till någonav dem, hans andel inle får utkrävas hos de övriga. Mot de huvudgrunder på vilka den föreslagnaparagrafen vilar har lagrådet intet att invända. Paragrafen synes emellertid geanledning lill följande erinringar. Någon bestämning av uttrycket "hansandel" förekommer varken i den föreslagna lagtexten eller i motiven.Avsaknaden av kommentar på denna punkt föranleder närmast till antagandet, härvid icke avsett att frångå gällande lag eller med andra ord atl del arenefter huvudtalet beräknad andel som åsyftats. För fall, där fördelningen avansvaret gäldenärerna emellan enligl avtal eller domstols avgörande (jfr 18:11och 31:7 ) skall ske annorledes än efter huvudtalet, synesemellertid uttrycket ""hans andel'" i och för sig knappast kunnatolkas på annat sätt än såsom avseende den del för vilken gäldenären enliglavtalet eller avgörandet har att svara. (Jfr 2 § skuldebrevslagen och därtillMarks , Lagen om skuldebrev, 3 uppl. 1953, s. 31 f) Enlillämpning av det föreslagna stadgandet i enlighet härmed synes ocksåprincipiellt mera tillfredsställande än en reglering, enligt vilken andelenalltid beräknas efter huvudtalel. Har borgenären kännedom om innehållet isådant avtal eller avgörande och låter han sin fordran preskriberas gentemot enav gäldenärerna med påföljd att han betages möjlighet att av de övriga kräva uldennes andel, lorde i regel saknas anledning alt inte följa vad som genomavtalet eller avgörandet beslämts i fråga om gäldenärernas inbördes ansvar ochdärmed också andelens beräkning. För att förhindra i spekulativt syftetillkomna efterhands-konstruktioner och liknande mol borgenären riktadeillojala förfaranden bör emellertid såsom förutsättning för en sådan beräkningföreskrivas, att borgenären före preskriptionstidens utgång erhållitvetskap om vad sålunda bestämts. För fall, där denna förutsättning icke äruppfylld, synes böra föreskrivas atl andelen skall beräknas efter huvudtalel. I remissprotokollet uttalas alt, om en av dekvarvarande gäldenärerna infriat hela restskulden, han bör ha regressrätt motde övriga mol vilka preskription inle har inirält och att, om därvid bristuppstår hos någon av dessa, ansvaret för brislen bör bedömas på samma sätt somenligl gällande rätt. Lagrådet har - frånsett den ändring av regleringensinnebörd som följer av vad ovan anförts om beräkningen av "andel" -intet atl erinra mol Prop.1976/77:5 251 Enligl lagrådets mening kan emellertid, såvitt gäller borgenärensskyldighet alt deltaga i ansvaret för brislen, det sålunda åsyftade resultatetknappast uppnås ulan en utrycklig regel härom. Mol bakgrunden av det anförda föreslår lagrådet,alt paragrafen får följande lydelse: "Har flera gäldenärer åtagit sig ellerförpliktats alt svara solidariskt för samma skuld och inträder preskription iförhållande till någon av dem, får hans andel ej utkrävas hos de andragäldenärerna. Andel beräknas efter huvudtalet, om icke annat har beslämts genomavtal eller avgörande varom borgenären fåll kännedom förepreskriptionens inträde. Uppkommer i fall som avses i första stycket bristhos någon av de kvarvarande gäldenärerna, fördelas ansvaret för bristen mellanövriga kvarvarande gäldenärer och borgenären. Därvid svarar envar gäldenär iförhållande till sin andel och borgenären i förhållande till den andel sompreskriberats." Lagrådets förslag beträffande 8 §börföranleda vissjämkning i 15 §. Lagrådet förordar, att denna paragraf för följande lydelse: "Vidtages utomlands rättslig åtgärd som avsesi 6 § 2-4, medför åtgärden verkningar enligt denna lag, om det med hänsyn tillgäldenärens förhållanden och omständigheterna i övrigi föreligger skäliganledning att åtgärden vidtages i den främmande staten." Förslagenlämnas ulan erinran. Prop.1976/77:5 252 Sträng, ordförande, och statsråden , , ,, , , , , , , ,, , , Propositionmed förslag till preskriptionslag m. m. Föredragandenanmäler lagrådels yttrande' över förslag till 2.lag om ändring i förordningen (1862:10 s. Domtioårig preskription och om kallelse å okända borgenärer, 3.lagom ändring i , 4.lag om ändring i förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 5. lag om upphävande av lagen (1946:843) om tid förframställande av anspråk mol löftesman enligt 4S förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 6.lag om ändring i lagen (1927:56) om gäldsbetalning genom penningars nedsättande i allmänt förvar. 7.lag om ändring i lagen (1942:263) om preskriptionav rätt till medel som innestå hos offentlig myndighet, 8.lag om ändring i lagen (1902:71 s.l),innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, 9.1ag om ändring i vattenlagen (1918:523), lO.lagom ändring i lagen (1931:152) med vissa beslämmelser mol illojal konkurrens, 11.lag om ändring i lagen (1973:1150) omförvaltning av samfälligheter. Föredragandenredogör för lagrådels ytirande och anför. Lagrådet har i allt väsentligt lämnathuvudprinciperna i det framlagda förslaget lill ny preskriptionslagstiftningutan erinringar. Vad lagrådet har anfört gäller framför allt den närmareutformningen av förslaget till pre- ' Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträdeden . Prop.1976/77:5 253 skriptionslag.Lagrådet har i flera avseenden gjort värdefulla påpekanden som jag kan anslutamig till. På några punkter har jag dock en annan mening än lagrådet.Beträffande de olika punkterna i lagrådets yttrande vill jag anföra följande. Jag kan ansluta mig till lagrådels uppfattning attden utformning som förevarande paragraf har i del remitterade förslagel kan geupphov till vissa tillämpningsproblem. Det gäller bl. a. bestämmelsen iparagrafens första stycke om föriängning av preskriptionstiden när borgenärensaknar kännedom om gäldenärens hemvist och uppehållsort. Om bestämmelsen i enlighetmed vad jag har uttalat i motiven tolkas så, att föriängning skall kunna skebara om borgenären saknar kännedom om såväl gäldenärens hemvist som hansuppehållsort, kan möjligheten till föriängning i vissa fall vara otillräcklig.Del kan nämligen ibland finnas skäl att medge förlängning även om borgenärenär okunnig endast om ettdera av dessa förhållanden. 1 undantagsfall kan detrenlav vara befogat med förlängning även om borgenären känner lill både hemvistoch uppehållsort, t. ex. då gäldenären har bosatt sig i ett avlägset land, därdel inte finns möjlighet alt utan betydande ölägenheter föra process mot honom. Å andra sidan kan utformningen av paragrafenmedföra alt preskriptionstiden i vissa fall föriängs i onödan. Om sålundaborgenären har varit sjuk under del av preskriptionstiden och pågrand därav har varit tillfälligt förhindrad att vidta preskriptionsavbrytandeålgärd, kan den föreslagna lydelsen av andra stycket fö lill följd attpreskriptionstiden föriängs, även om borgenären efter sjukdomens upphörande harhaft fullgoda möjligheter atl avbryta preskription i lid. Med hänsyn lill del anförda anser jag liksomlagrådet att det i lagtexten bör anges som förutsättning för föriängning enligtförevarande paragraf atl borgenären har giltig ursäkt att inte avbrytapreskription i lid. Enligt min mening har emellertid paragrafen i den avlagrådet föreslagna lydelsen fått en alltför allmän utformning. Rekvisilel attborgenären har giltig ursäkt bör i förtydligande syfte fyllas ut med exempel påomständigheter som normalt bör anses utgöra sådan ursäkt och alltså medföraföriängning av preskriptionstiden. Som sådana omständigheter bör anges attborgenären saknar kännedom om sin fordran eller om vem som är gäldenär elleratt gäldenären inie kan anträffas. När det gäller utgångspunkten förföriängningsfrisien vill jag inte bestrida att det kan ge upphov till vissatillämpningsproblem att räkna fristen från den dag giltig ursäkt inte längreföreligger. Å andra sidan kan ocksä den av lagrådet förordade lösningen altförlänga preskriptionstiden med i sänder från utgången av den normalapreskriptionstiden medföra svårig- Prop.1976/77:5 254 heteri den praktiska tillämpningen. Om frågan huruvida borgenären har haft giltigursäkt att inte avbryta preskription kommer upp efter den normalapreskriptionstidens utgång, leder ell sådant beräkningssätt till att man måstebedöma om giltig ursäkt har förelegat räknat från dennormala preskriptionstidens utgång. Enligl min mening är det en naturiigarelösning alt räkna en enda förlängningsfrist från den dag borgenären inte längrehar giltig ursäkt. På det sättet uppnås också den fördelen att den tidborgenären får till sitt förfogande för att avbryta preskriptionen alltid blirett år. Lagrådet har inle framfört någon erinran mol altliden för förlängning enligt förevarande paragraf maximeras till lio år. Molbakgrund av det anförda föreslår jag atl 3 5 för följande lydelse: '"Har borgenären giltig ursäkt för atl ejavbryta preskription på grand av att han saknar kännedom om sin fordraneller om vem som är gäldenär, på grund av att gäldenären icke kan anträffaseller av annan anledning, preskriberas fordringen lidigast efter den dagsådan omständighet ej längre föreligger. Preskriptionstiden får ej föriängas enligt förstastycket med mer än sammanlagt lio år." 4§ Jag tillstyrker lagrådets förslag till ändradlydelse av förevarande paragraf Den av lagrådet föreslagna 15-årsfristen, räknadfrån en fordrans tillkomst, kan få betydelse framför allt för två grupper avfordringar, nämligen dels fordringar beträffande vilka parterna i avtal harbestämt en framskjuten förfallodag, dels fordringar som kan göras gällandeförst när ett visst villkor har inträffat. Bortsett från skadeståndsfordringartorde även de hithörande villkorade fordringarna i allmänhet vara grundade påavtal. I den mån det alltså är fråga om fordringar belräffande vilka parternahar varit ense om eller åtminstone insett möjligheten av att fordringen kommeralt kunna göras gällande först långt fram i liden flnns det enligt min meninginte särskilt starka skäl för att införa en yttersta preskriptionstid räknadfrån fordringens lillkomsl. Tvärtom kan en på det sättet beräknadpreskriptionstid medföra olägenheter, framför allt genom att borgenären kan blinödsakad att vidta preskriptionsavbrytande åtgärd redan innan han kan kräva betalning. Som lagrådet understryker kan emellertid denföreslagna 15-årsfristen få betydelse inte bara i fall där det föreligger enklar fordran av del angivna slaget utan också genom att bereda trygghet motogrundade påståenden Prop.1976/77:5 255 Vad lagrådet uttalarom den mångfald olika situationer i vilkaen person skulle kunna få framgång med ett ogrundat påslående om en fordranförefaller mig dock betydligt bverdrivet. Redan den omständigheten attborgenären måste styrka grunden för sitt anspråk medför att ett grundlöstpåstående om en gammal fordran i allmänhet faller till marken om den uppgi vnegäldenären bestrider betalningsskyldighet. I sådana fall då bedömningen ärberoende av något förhållande för vilket gäldenären har bevisbördan är givetvisrisken för olägenheter av det angivna slaget större, åtminstone teoretisktsett. 1 praktiken torde det dock endast i undantagsfall inträffa all påståddafordringar kan göras gällande med framgång. kan man naluriigtvisaldrig helt utesluta risken för rättsförluster genom osanna påståenden ochfabricerad bevisning. Även med en 15-årsregel av den art som föreslås avlagrådet kan sådana konsekvenser uppkomma. Vad jag nu har sagt innebär alt jag i och för sigmedger atl en bestämmelse om en yttersta preskriptionstid från en fordranstillkomst i vissa fall skulle kunna ha betydelse även när det gäller andrafordringar än skadeslåndsfordringar. Jag anser emellertid inte alt behovet avatt införa en sådan bestämmelse är särskilt framträdande. Enligt min mening talar tvärtom starka skäl mot altinföra en allmän beslämmelse om en sådan yttersta preskriptionstid. Den främstanackdelen med lagrådels förslag på denna punkt är att preskriptionslagen därmedblir betydligt mer komplicerad än enligl del remitterade förslagel. Därmed ökarockså lillämpningssvårigheterna både för allmänheten och myndigheterna. Som jaghar understrukit i remissprolokollet är det angelägel atl regleringen blir såenkel och enhetlig som möjligt. Det är önskvärt att undvika specialbestämmelseräven om resultatet i någol fall kan komma i strid med en lösning som ter siglämplig från teoretiska utgångspunkter. I själva verket innebär lagrådets förslag, trotsatt den föreslagna bestämmelsen i förevarande paragraf är av subsidiär nalur,att man för två olika syslem för beräkning av preskriptionstid. Förslagel tillpreskriptionslag i departementspromemorian byggde på en liknande kombinationoch innebar att en och samma fordran kunde bli underkastad två olikapreskriptionstider, dels en 10-årig från tillkomsten, dels en 3-årig frånförfallodagen. Som framgår av vad jag har anfört i remissprotokollet harpromemorieförslagel bl. a. i detta hänseende ansetts medföra sådana olägenheterall det inte bör genomföras. Del av lagrådet förordade systemet medförytteriigare komplikationer, bl. a. på del sättet att del kan löpa tvåolika preskriptionslider med olika utgångspunkter belräffande en och sammafordran. Beaktas bör sålunda alt 15-årsregeln träffar inte bara fordringar somkan göras gällande tidigast efter tillkomsten ulan också fordringar somförfaller tidigare men där preskriptionstiden inte har hunnit gå ut efter 15år. Den föreslagna bestämmelsen får i så fall den verkan att den normaltlöpande preskriptionstiden förkortas. Prop.1976/77:5 256 Lagrådets förslag medför vidare att man vidberäkning av preskriptionstid även får dras med de inle obetydligaproblem som hänger samman med frågan när en fordran skall anses tillkommen ochsom nu föreligger vid tillämpningen av preskriptionsförordningen. Dennaproblematik har inte berörts av lagrådet utom så till vida ati det i andra stycketav förevarande paragraf föreslås en särskild bestämmelse om när enskadeståndsfordran skall anses tillkommen. På grund av det anförda avstyrker jag förslagel omutvidgning av bestämmelsen om en yttersta preskriptionslid lill alt gällafordringar i allmänhet. Däremot anser jag av skäl som jag har anfört iremissprotokollet att det bör införas en yttersta preskriptionstid förskadeståndsfordringar. 1 fråga om längden av den yttersta preskriptionslidsom bör ställas upp för skadeslåndsfordringar kan jag inte biträda lagrådetsförslag alt begränsa tiden till från den skadegörande handlingen ellermolsvarande. Som jag har anfört i remissprotokollet bör det beaktas att det påvissa områden, t. ex. när det gäller produkt- och miljöskador, inle är ovanligtatt skadeeffekter uppstår mycket sent. Vad särskilt gäller personskador inom arbetslivetfinns det visserligen, som lagrådet har framhållit, skäl alt uppmärksamma dennya som har antagits av (SFS1976:380) och som i praktiken ger rätt lill full ersättning för inkomstbortfallvid arbetsskada, även om skada inträffar efter lång lid. Del bör dock noterasatt ersättning för åriig inkomstförlust enligl lagen är begränsad till 7.5 basbelopp.Även med beaktande av den möjlighet lill ytteriigare ersättning som kanföreligga enligt gällande avtal om trygghetsförsäkring, kan det inomarbetslivet uppstå skador som inte läcks av de angivna försäkringsformerna,låt vara all en sådan situation inle torde bli vanlig. Mot all införa en lång yttersta preskriptionstidför skadeståndsfordringar kan, som lagrådet har antytt, anföras attmöjligheterna för en skadeståndsskyldig att försäkra sig mot ansvar för sentuppkommande skador kan vara begränsade. Emellertid torde en skadelidandesmöjlighet att försäkra sig mot sådana skador vara ännu mindre. Närdel gäller den typ av skador som särskilt åsyftas här torde det som regel varamer befogat all den skadeslåndsskyldige får bära ett ansvar även vid framskjutnaskador än all den skadelidande blir utan ersättning eller att ersättningen blirotillräcklig. Slutligen vill jag erinra om all den föreslagnabestämmelsen om en yttersta preskriptionstid för skadeslåndsfordringar äravsedd att tillämpas även när det är fråga om höjning av ett redan fastställtskadestånd. Hithörande frågor har inte berörts av lagrådet. Här kan f. ö.bestämmelsen få betydelsefulla praktiska effekter också i fråga om skador påvilka den nya lagen om arbetsskador inte är tillämplig, därför all skadaninträffat före ikraftträdandet. Enligl min mening är en 15-årsiid alldeles förkort för atl passa i omprövningsfallen. 1976/77:5 257