prop · G00393 · 1976-12-31 00:00:00 — Innan jag går in på frågan hur värdet avföreträdesrätterna skall beskattas vill jag understryka följande. harjag påpekat att rättsläget när det gäller den skatlemässiga behandlingen avföreträdesrätter till teckning av värdepapper är i viss mån oklart. Inte minstgäller detta företrädesrätter till teckning av obligationer och föriagsbevis.Jag anser det inte lämpligt att i detta lagstiftningsärende behandla hela dettaproblem. Den lösning jag i det följande kommer att föreslå tar därför enbartsikte på beskattningskonsekvenserna när ett företag emitterar vinstandelslånmed teckningsföreträde för aktieägarna. Jag avser alltså inte att med mittförslag ta ställning till hur företrädesrätter skall behandlas i andra fall. När ett bolag, vars aktier är noterade påfondbörsen eller på fondhandlareföreningens lista ger aktieägarnaföreträdesrätt lill teckning av vinstandelslån i proportion tillaktieinnehavet, bör enligt min mening beskattningen ske enligt följande. Detsamlade värdet som genom företrädesrätterna tillförs aktieägarna bör avräknasmot bolagets framtida ränteavdrag. Detta sker enklast genom alt bolaget som ensärskild intäktspost får redovisa nämnda värde. Värdet för bestämmas medledning av den kurs som kommer att åsättas företrädesrätterna. En uppskattningav värdet bör lämpligen ske sedan emissionen har avslutats. Värdet bör därförtas lill beskattning hos bolaget vid laxeringen för det beskattningsår undervilket teckningen av lånet har avslutats. Det kan givetvis förekomma att kursenpå företrädesrätterna fluktuerar . Även ett flertal andraomständigheter kan behöva beaktas när inläkisbeloppei skall bestämmas. Jaganser det inte möjligt att i författningstexten precisera hurberäkningen skallske. Det får fömtsättas att RSV vid behov lämnar vägledande anvisningar. Nästafråga är hur företrädesrätten skall behandlas hos aktieägaren. 1976/77:93 29 denneutnyttjar företrädesrätten, bör detta inte utlösa någon beskattning hos honom isamband med teckningen. Det andra ledet i dubbelbeskattningen upprätthålls idenna situation genom att utfallande ränta beskattas fullt ut hos mottagaren.Om aktieägaren däremot redan i samband med emissionen tillgodogör sig värdet avföreträdesrätten genom an avyttra den, bör vederiaget las lill beskattning.Enligt min mening är det mest konsekvent att betrakta vederiaget som endiskontering av framtida överränta. Vederlaget bör därför tas upp som intäktav kapital. En uttrycklig föreskrift av del innehåll jag här har föreslagit in i anvisningarna till 38 § KL. Såvitt gäller den skattemässiga behandlingen avvärdet av företrädesrätter vill jag för fullständighetens skull tilläggaföljande. Om en aktieägare, som har tecknat vinstandelsbevis med stöd avföreträdesrätt, sedermera avyttrar beviset, skall det värde somföreträdesrätten som sådan har representerat inte inräknas i denanskaffningskostnad för beviset som ligger lill grund förrealisationsvinstberäkningen. Detta resultat för anses vara en given konsekvensav alt utnyttjandet av företrädesrätten inte utlöser någon beskattning hosaktieägaren. Någon uttrycklig författningsbestämmelse i frågan är enligt min meninginte nödvändig. Har någon tecknat vinstandelsbevis med stöd av inköptföreträdesrätt, bör han däremot givetvis få inräkna vederiaget i sinanskaffningskostnad för beviset. Inte heller detta fordrar någon uttryckligförfattningsbestämmelse. Vad jag nu har anfört om hur företrädesrätternaskattemässigt skall behandlas hos aktieägarna har avsett del fallet altvinstandelslånei är emitterat av elt börnoierat bolag. Jag anser att sammaregler bör gälla i samtliga de fall då aktieägare och andra intressenter harerhållit företrädesrätt att teckna bevis. Om l. ex. en aktieägare i eltfåmansföretag utnyttjar en företrädesrätt bör han inte bli beskattad förvärdet. Om han i stället avyttrar företrädesrätten bör ersättningen beskattashos honom som intäkt av kapital. Den huvudregel som jag har föreslagit för det falldå rätten till teckning av vinstandelsbevis har förbehållits aktieägare, dvs.atl bolaget inte får avdrag för den röriiga räntan, bör tillämpas även då densom har fött företrädesrätt lill teckning visseriigen inte äger aktier i detlåntagande bolaget men har intressegemenskap med detta. Med intressegemenskapavser jag sådant samband mellan låntagare och långivare som avses i 43 § 1mom. och 57 § 3 mom. KL. Det kan alltså vara fråga om förelag som ingår i sammakoncern eller står under i huvudsak gemensam ledning eller som i övrigt direkteller indirekt ägs eller leds av samma personer. I enlighet med vad jagtidigare har anfört bör i fråga om fåmansbolag som avses i 35 i; 1 a mom. KL -förutom aktieägare - även företagsledare och närstående personer anses tillhöraden personkrets som har intressegemenskap med företaget. De regler jag har föreslagit för det fall dåteckningsrätten till etl vinstandelslån har förbehållits en person som äraktieägare avses i princip gälla oberoende av storieken av dennes aktieinnehav.Reglerna kan alltså bli tilllämpliga även om den som har fått ensamrätt ellerföreträdesrätt har elt så Prop.1976/77:93 30 obetydligtaktieiiinehav att han i praktiken helt saknar ägarinflytande. I vissa fallanser jag det dock motiverat att göra undantag från dessa regler. Jag syftar pådet fallet att etl aktiebolag genom en riktad emission vänder sig lill t, ex,allmänna pensionsfonden eller etl finansieringsinstitut som inneharaktier i del emillerande bolagei, 1 den verksamhet som bedrivs av dessa organingår bl, a. att på olika sätt förmedla krediter lill näringslivet. Samtidigtsker ofta medverkan i finansieringen inom företagssektorn genom förvärv avaktier och andra företagsandelar. Den omständigheten att elt sådant organ ägeraktier i ett företag bör enligt min mening inte lägga skattemässiga hinder ivägen för möjligheterna atl teckna etl vinstandelslån. Under förutsättning attomständigheterna är sådana att det verkligen kan antagas atl lånevillkorenbestäms på rent affärsmässiga grunder, bör avdragsrätl för hela räntan kunnamedges i här avsedda fall. Del ligger i sakens natur att det organ till vilketemissionen är riktad som regel inte får ha ett alltför stort aktieinnehav i detemiiterande bolaget. Jag anser det inte möjligt atl i författningstextenuppräkna de långivande organ som bör omfattas av undantagsregeln. Som jagtidigare har antytt skall verksamheten vara inriktad på placering av kapital inäringslivet. Vidare bör gälla att verksamheten inte är av alltför begränsadomfattning och att det allmänna har tillräckliga möjligheter till insyn i hurverksamheten bedrivs. Jag föreslår atl del överlåts åt RSV alt pröva i vilkafall undanlagsregeln skall få tillämpas. De föreslagna begränsningarna i det låntagandebolagets rätt till avdrag för ränta på vinstandelslån har avsett den rörligaräntan. Den fasta räntan bör naturiigivis likställas med vanligobligationsränta och kommer alltså all utgöra avdragsgill omkostnad i denförvärvskälla vari del lånade kapitalel nedläggs. Detta innebär givetvis inteatl dubbelbeskattningsprincipen skall kunna kringgås genom alt aktieägarnalillgodoförs en oskäligt hög fast ränta. Om den fasta räntan överstiger vad somkan anses utgöra marknadsmässig ränta, bör det överskjutande beloppet - liksomär fallet redan enligt nuvarande regler - behandlas som icke avdragsgillförtäckt utdelning. Jag har diskuterat det låntagande bolagetsrätt till avdrag för räntan på vinstandelslån och behandlingen avföreträdesrätt lill teckning av sådant lån. En ytterligare fråga är hur denutfallande räntan skattemässigt skall behandlas hos mottagaren - långivaren.Den fasta räntan bör självfallet behandlas som gäldränta vid mottagarensbeskattning. Detsamma bör gälla den röriiga räntan i de fall då denna enligtdet föregående är avdragsgill för det låntagande bolaget. När avdrag intemedges, dvs. främst i de fall då aktieägare eller annan intressent har fåttföreträdesrätt till teckning av vinstandelsbevisen, anser jag det motiverat atltillämpa samma synsätt. Det skulle visserligen vara möjligt att behandla dennaräntedel som utdelning vid mottagarens beskattning. En sådan ordning skulledock komplicera regelsystemet och skapa vissa svårigheter vid tillämpningen'.M'ed hänsyn till detta och då jag anser att vinstandelslånen i skattemässigtavseende 1976/77:93 31 iförsta hand bör ses som en extern finansieringsform bör enligt min mening denröriiga räntan även i de sist berörda fallen beskattas som ränta hosmottagaren. Någon uttrycklig föreskrift härom anser jag inte nödvändig. Mina förslag beträffande den skattemässigabehandlingen av ränta på sådana vinstandelsbevis som avses i 7 kap, 2 ijaktiebolagslagen kan sammanfattas enligt följande. Det lånlagande bolaget föravdrag för hela räntan på ett vinslandelslån under förutsättning atl lånet äremitterat på den öppna marknaden eller att rätten att teckna vinstandelsbevisär förbehållen någon från företaget fristående person eller personkrets. Ärlånet däremot emitterat med företrädesrätt för aktieägare eller någon medvilken förelaget är i intressegemenskap för det lånlagande bolaget inte avdragför någon del av den röriiga räntan. Ett undantag från sistnämnda regelföreslås i fråga om börsnoterade företag. Om företrädesrätt till teckning harlämnats till aktieägarna i förhållande till aktieinnehavet skall företaget föfullt avdrag för räntan men skall i stället beskattning hos bolaget ske för detsamlade förmånsvärde som kan ha tillförts aktieägarna, RSV skall vidare förvissa institutioner m. fl. kunna medge undanlag från regeln om att avdrag förröriig ränta inte för åtnjutas vid emission riktad till aktieägare. Förfömansföretagen föreslås slutligen en särskild spärregel för att förhindramissbruk. Som jag har nämnt har vinstandelslånmycket sällan förekommit i . Det är svårt alt fömtse både i vilkenutsträckning de svenska förelagen kommer alt utnyttja denna finansieringsformoch hur lånen kommer atl konstrueras. När reglerom den skattemässigabehandlingen av vinslandelslån utformas, måste detta alltså ske utan stöd averfarenheter av hur låneformen fungerar i praktiken. Mot denna bakgmnd börunderstrykas att det är angeläget atl följa utvecklingen på området och efterhand pröva behovet av ändringar i de nu föreslagna reglerna. Vissa skattefrågorrörande vinstandelsbevisen har jag ansett mig böra helt förbigå i dettalagstiftningsärende. En fråga gäller hur man vid överiåtelse av andelsbevisskall behandla upplupen men vid överiåtelsetillföllel ännu inte förfallenränta. Hur den frågan skall lösas blir beroende bl. a. av i vilken form värdetav upplupen ränta kommer atl ersättas vid överiåtelse av andelsbevisen. Enannan fråga gäller hur vinstandelsbevisen skall behandlas vidrealisationsvinstbeskattningen. Anses de som en med aktier eller andelarjämföriig rättighet blir aktievinstreglerna tillämpliga. 1 annat fall kommerrealisationsvinstbeskattningen att ske enligt de regler som gäller förobligationer, föriagsbevis och liknande värdepapper. F. n, är jag inte bereddatt föreslå någon generell lösning av frågan. Gränsdragningen får liksomhittills överi'ämnas åt praxis, åtminstone till dess praktiska erfarenheter harvunnits beträffande vinsian-delslånens konstmktion och användning. gällande lagstiftning om ekonomiska föreningarsaknar, som jag har antytt, bestämmelser om vinslandelslån. Inte hellerdet förslag till ny lag om ekonomiska föreningar m. m, (Ds Ju 1976:11) som harupprättats inom och f, n. är under remissbehandling in- Prop.1976/77:93 32 nehållernågra sådana bestämmelser. Även om man kan anta att det i praktiken mycketsällan blir aktuellt för en ekonomisk förening att ta upp vinstandelslån,borde det inte föreligga något principiellt hinder mot att de ekonomiskaföreningarna använder denna finansieringsform. Det kan inte heller uteslutasalt aktiebolag i vissa fall har intresse av att la upp lån på motsvarandevillkor, t, ex. från en aktieägare, ulan alt vinstandelsbevis som avses i 7kap. 2 i; aktiebolagslagen utfärdas. Enligt min mening bör enhetliga beskattningsreglertillämpas i samtliga de fall då sådana lån upptas av juridisk person, varsvinst i nuvarande system i princip är föremål för dubbelbeskattning. Debestämmelser jag har föreslagit om låntagarens avdragsrätl och mottagarensbeskattning bör därför gälla i samtliga de fall då svenskt aktiebolag ellersvensk ekonomisk förening tar upp lån som löper med ränta vars storiek ärberoende av förelagels resultat eller dess utdelning till aklie-ellerandelsägare, De grundläggande bestämmelserna om skyldighet atlföra anteckningar m, m,som underlag för taxeringen är intagna i 20 §taxeringslagen (1956:623), TL. Enligt detta lagrum är den som är deklarations-eller uppgiflsskyldig också skyldig atl i skälig omfattning genom räkenskaper,anteckningar eller pä annat lämpligt sätt sörja för atl del finns underiag föratt deklaraiions-eller uppgiftsskyldigheten skall kunna fullgöras och förkontroll därav. Skyldighet alt sörja för att det finns underiag och atl bevaradetta kvarstår efter utgången av det kalenderår som underiagetavser. De nu återgivna bestämmelserna, som tillkom isamband med taxeringsreform, är avsiktligt mycket allmänt formulerade.Del preciseras inte närmare hur de deklarations- och uppgiftspliktiga skall hasitt underiag ordnat. Del anges inte heller i vilka fall det krävs formligaräkenskaper eller när del räcker med att föra anteckningar o. d. Bestämmelsernagäller vidare generellt för alla de olika gmpper som omfattas avdeklarations-eller uppgiftsskyldighelen. Vid den praktiska tillämpningen visade del sigefter hand atl det för vissa kategorier näringsidkare förelåg etl behov av merpreciserade föreskrifter om hur räkenskapsmaterialet skulle vara anordnat.Genom lagstiftning logs del första stegel till sådana föreskrifter. betänkande "Förbättradlaxeringskontroll" (SOU 1960:36) - vilket betänkande låg till grund för1961 års lagstiftning - påpekades bl. a. alt TL:s allmänna och inte närmarepreciserade utformning i en alltmer tilltagande omfattning hade utnyttjats påetl inte avsett sätt av mindre nogräknade skallskyldiga. Utredningen anfördesom exempel atl vissa skallskyldiga avsiktligt ordnade sin bokföring på ettsådant sätt all en effektiv laxeringskontroll försvårades eller blev omöjligalt utföra. Reglerna utnyttjades också på det sättet att vissa skattskyldigaförde endast ett minimum 1976/77:93 33 avräkenskapsböcker eller anteckningar. Mot denna bakgrund efteriyste utredningenmer exakta bestämmelser om de krav som taxeringsmyndigheterna kunde ställa pådeklarationsunderiaget för dessa näringsidkare. Utredningen förordade altKungl. Maj:t genom kompletterande bestämmelser i 20 ! ; TL skulle få generellfullmakt att utförda föreskrifter om skyldighet för vissa särskilt angivnaskattskyldiga att föra särskilda räkenskaper. Vid behandlingen av taxeringskontrollutredningensförslag i prop, 1961:100 framhöll föredraganden att han för sin del hade blivitövertygad om all del var nödvändigt atl för olika kategorier uppgifts- ochdeklaja-tionsskyldiga införa mer preciserade bestämmelser bl. a. omanteckningar. Sådana bestämmelser borde dock inte omfatta andra kategorier änsådana för vilka det framträtt etl mera påtagligt behov av utförligareanteckningar. Syftet med bestämmelserna borde vara att föreskriva vissaräkenskaper eller anteckningar, som från taxeringsmässiga utgångspunkterframstod som elt nödvändigt minimum. Mera komplicerade regler för bokföringenborde inte införas. 1 propositionen betonades vidare atl de ifrågasatta nyabestämmelserna endast skulle avse atl närmare precisera skyldigheterna enligt20 tj TL och att de därför borde utfördas fristående i förhållande till 1929års bokföringslag. Enligt föredraganden låg det i sakens natur att vissa sådanaföreskrifter kunde bli obehövliga vid en framtida revision av bokföringslagstiftningen.1 propositionen föreslogs att bokföringsföreskrifterna borde antas av Kungl.Maj:t och gemensamt. Skälet till denna ståndpunkt var främst attföreskrifterna avsågs komma att omfatta en total redovisning av verksamhetenhos de berörda näringsidkarna. Förslag till föreskrifter förutsattes bliutarbetade av riksskattenämnden. Även vid riksdagsbehandlingen av 1961 årslagstiftningsärende berördes hur de tilltänkta reglerna påverkades avbokföringslagstiftningen. (BevU 1961:50) förklarade attden omständigheten all bokföringslagen skulle bli föremål för översyn inteborde hindra alt det meddelades särskilda räkenskapsföreskrifter. Utskottetansåg att frågan humvida dessa föreskrifter borde inarbetas i bokföringslagenhuvudsakligen var en praktisk fråga som man fick ta ställning till närutredningsarbetet hade slutförts. Det andra steget i lagstiftningen på detta områdetogs då de nu aktuella föreskrifterna om skyldighet för landläkare,pälsdjursuppfödare m. n. och den som driver taxirörelse att föra vissaräkenskaper som underiag för taxeringen utfärdades. Föreskrifterna har samlatsi tre fristående författningar - en för var och en av de nyssnämndayrkesgrupperna. Lagstiftningen är gmndad på etl förslag som hade utarbetats avriksskattenämnden. De av riksskattenämnden föreslagna bestämmelsernaför dessa yrkeskategorier avsåg såväl bokföringsskyldiga som ickebokföringsskyldiga näringsidkare. 1966:49 tillstyrkte föredragandenatl bestämmelserna gavs en sådan vid omfattning. Bestämmelserna i 1929 årsbokföringslag ansågs 1976/77:93 34 nämligeninte tillgodose de krav som kunde ställas från kontrollsynpunkt. a.påpekades att det var en allvariig brist att nämnda lag inte tillräckligt klartställde krav på en tillfredsställande inkomstverifiering. Även vid dettatillfälle berördes frågan om hur de föreslagna räkenskapsföreskrifterna skullekomma atl påverkas av den då påbörjade översynen av bokföringslag. Ipropositionen förklarade föredraganden sålunda atl han förutsatte att man i enny bokföringslag på etl helt annat sätt än vad som var fallet i 1929 årsbokföringslag skulle komma att tillgodose även fiskala intressen. Den nyabokföringslagen antogs komma all omfatta t, ex. alla privatpraktiserandelandläkare samt ställa krav på inkomst- och utgiftsverifikationer vilka skullekomma att motsvara de krav som riksskattenämnden i sitt förslag uppställt förkreaturshandlare och pälsdjursuppfödare. Vidare förklarades all del inte varosannolikt att de särskilda räkenskapsföreskrifterna skulle komma att bli helteller delvis överflödiga när den nya bokföringslagen hade trätt i kraft och attde då eventuellt skulle kunna upphävas. Även bevillningsutskottet framhöll isitt av godtagna betänkande (BevU 1966:34) att utskottet var medvetetom att de ifrågavarande reglerna kunde bli ersatta helt ellerdelvis av liknande regler i den nya bokföringslagen. Efter denna redogörelse för vad som låg bakomtillkomsten av dessa särskilda räkenskapsföreskrifter lämnar jag i det följandeen sammanfattande redogörelse för innehållet i de tre förordningarna. En meringående redogörelse för innehållet har jag lämnat i elt tidigare avsnitt(2.2). De näringsidkare som omfattas av bestämmelserna ärsom framgår av författningsrubrikerna i första hand tandläkare, den som drivertaxirörelse samt pälsdjursuppfödare och kreaturshandlare. Den förordning somgäller för de sistnämnda två yrkesgrupperna inbegriper även rörelseidkare sombedriver rörelse genom köp och försäljning av andra djur än nötkreatur (hästaroch svin m. eller produkter av eller från sådana djur. Även den sombedriver rörelse genom köp och försäljning av jordbruksprodukter,träd-gårdsprodukler eller vissa skogsprodukter m. m, eller den som förmedlarförsäljning av pälsdjur eller pälsskinn o. d. genom auktioner eller genomverksamhet som kommissionär eller på annat sätt omfattas av förordningensbestämmelser. De tre förordningarna är i stort sett uppbyggdaefter etl enhetligt mönster. Dels har del lämnats föreskrifter om särskildaräkenskapshandlingar och verifikationer m, m. som saknar motsvarighet i 1929års bokföringslag. Dessa föreskrifter skall tillämpas vid sidan avregelsystemet i bokföringslagen och således oberoende av om rörelseidkaren ärbokföringsskyldig eller ej. För de näringsidkare som inte är bokföringsskyldigagäller dessutom vissa bestämmelser om dagbok m, m. vilka i stort settmotsvarar vad som har gällt enligt bokföringslag. För tandläkarna gäller att de i sin rörelse skallföra patientkort eller en patientbok med uppgifter bl, a. om samtligaekonomiska mellanhavanden Prop.1976/77:93 35 1 verksamheten skall dessutom föras en förteckning i löpande följdöver patienternas nummer och med uppgift om patienternas namn och adress. Föranteckningsskyldigheten i dessa räkenskapshandlingar gäller särskilda regler. Föreskrifterna beträffande kreaturshandlare ochpälsdjursuppfödare m. fl, innehåller bl. a. följande. För rörelseidkare somsäljer djur och jordbmks-produkier o. d, på annat sätt än över disk ellerliknande inom detaljhandel gäller som huvudregel alt en särskildförsäljningsnota med vissa uppgifter om köparen och de försålda varorna skallupprättas. Den som driver handel med sådana produkter skall på liknande sättupprätta en inköpsnota om köpet sker från inländsk uppfödare, producent avjordbruks-eller trädgårdsprodukter eller från person som bedriver skogsbruk.Inköpsnota skall i princip även upprättas av pälsdjursuppfödare vid inköp avfoder till pälsdjur. Vid försäljning av pälsdjur eller pälsskinn m. m. genomauktioner eller genom kommissionär gäller att pälsdjursuppfödare ellerskinnuppköpare, som har lämnat skinn för försäljning, i stället förförsäljningsnota skall upprätta en särskild förteckning över skinnen(följesedel). Den som på auktion eller på annat sätt har förmedlat försäljningav pälsdjur eller pälsskinn skall upprätta såväl avräknings- somförsäljningsnota. För den som driver taxirörelse gäller bl. a. attföraren vid slutet av varje körpass skall upprätta en körrapport. Körrapportenskall innehålla uppgifter om de i taxametern inbyggda olika räkneverkensställningar. Vid varje månads utgång skall på körrapporten antecknas den totalavåglängd som utvisas av den med bilens hastighetsmätare kombineradeväglängdmätaren. I samtliga tre förordningar finns vissaföreskrifter av gemensamt innehåll som berör de näringsidkare som inte ärbokföringsskyldiga enligt bokföringslag. Som har nämnts hardessa föreskrifter motsvarighet i sistnämnda lag. Näringsidkare tillhörandedenna kategori skall föra bunden dagbok över bl. a. inkomster och utgifter irörelsen samt upprätta och i dagboken eller särskild bok införa en förteckningöver samtliga tillgångar och skulder i rörelsen vid utgången av det senasteräkenskapsåret. Inkomster och utgifter skall införas i dagboken . Förett par yrkesgrupper gäller dessutom vissa specialföreskrifter om sådanauppgifter som skall antecknas i dagboken. Beträffande förteckningen övertillgångarna och skulderna i rörelsen gäller atl den skall vara upprättad inomtre och en halv månader efter räkenskapsårets utgång. Del bör också nämnas att de tre förordningarnainnehåller vissa arki-veringsföreskrifter av i stort sett gemensamt innehåll. Av min redogörelse har framgått att mantidigare berört frågan hur de nu behandladeräkenskapsföreskriflerna skulle kunna komma alt påverkas av den nya bokföringslagstiftningen.Frågan har behandlats även i förarbetena lill den nya bokföringslagen. 1samband med en diskussion i prop. 1975:104 av förhållandet mellanskaltelagsliftning och bokföringslag förklarade föredraganden det vara möjligtatt de här behand- Prop.1976/77:93 36 ladeföreskrifterna skulle kunna utgå eller i varje fall ändras i betydandeutsträckning om den nya bokföringslagen skulle komma att bli tillämplig för deifrågavarande näringsidkarna. Uttalandet skall ses mot bakgrund av all man vidutformningen av den nya bokföringslagen på olika sätt ville beaktaskatteintressena. Genom att ge den nya bokföringslagen en sådan utformningskulle nämligen behovet av speciella redovisningsbestämmelser inom skatterättenkomma att minska. I förhållande till bokföringslag har i dennya bokföringslagen kretsen av bokföringsskyldiga vidgats väsentligt.