prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Närfordringen förfaller till betalning genom att anfordran sker eller på annatsätt, ersätts tioårstiden av en treårstid. I promemorian påpekas dock atträtten till ersättning kan vara tidsbegränsad på grund av avtal ellerbestämmelse i lag. 1 fråga om utomobligaloriska skadeståndsanspråkinnebär promemorieförslaget att den tioåriga preskriptionstiden normalt räknasfrån den tidpunkt då den skadegörande handlingen företas. Inträffar emellertidskadeeffekten , skall fordringen enligt promemorian ansestillkommen först då med påföljd att utgångspunkten för den tioårigapreskriptionstiden förskjuts. När en skadeståndsfordran förfaller tillbetalning, ersätts tioårstiden av en treårstid räknad från förfallodagen. 1 promemorian diskuteras också frågan hurpreskriptionstiden bör beräknas vid omprövning av skadestånd, t. ex. enligt 5kap. 5 § skadeståndslagen (1972:207). Det konstateras att en föratsättning föratt ett fastställt skadestånd skall kunna omprövas är att förhållandena harändrats. 1 promemorian föreslås därför att den tioåriga preskriptionstiden ide fall omprövning kan ske skall beräknas med tillämpning av den nämndabestämmelsen om villkorade fordringar. Preskriptionstiden skall alltså räknasfrån den dag den nya omständigheten inträffar. Del påpekas i promemorian att det ibland kanförflyta iiinan en skadelidande får kännedom om att det harinträffat en omständighet som kan leda till ändring av det fastställdaskadeståndet. I sådana fall kan preskriptionstiden liksom annars när enborgenär saknar kännedom om sin fordran föriängas enligt en särskildbestämmelse i förslaget. Preskriptionstiden går då ut tidigast efterden dag borgenären fick eller med iakttagande av skälig aklsamhet borde hafått kännedom om sin fordran. Preskriptionstiden får dock inte föriängas medmer än sammanlagt . Promemorieförslagets bestämmelser ompreskriptionstiden för skadeståndsfordringar har kritiserats från flera hållunder remissbehandlingen. Prop.1976/77:5 134 raremissinstanser framhåller alt förslaget på flera punkter innebär avvikelserfrån gällande rätt och att detta kan leda lill olägenheter av olika slag. Remissinstansernavänder sig framför allt mot förslagel att den tioåriga preskriptionstidenskall räknas från den tidpunkt när skadeeffekten inträffar. Dessutom gör någraremissinstanser gällande att del är oklart vilken tidpunkt som enligtpromemorieförslaget skall vara utgångspunkt för den treåriga preskriptionstidenoch atl det i praxis och doktrin finns olika åsikter om när enskadeståndsfordran skall anses förfallen till betalning. För min del medger jag all del kan vara oklart vidvilken tidpunkt en skadeståndsfordran skall anses förfallen till betalning.Detta talar mot att man använder förfallodagen som utgångspunkt för beräkningav preskriptionstid. Jag vill också erinra om alt jag har förordatatt man beträffande fordringar i allmänhet beräknar preskriptionstiden frånden tidpunkt då en fordran tidigast kan göras gällande. Uppenbariigen är detönskvärt om man så långt möjligt har samma utgångspunkt för preskriptionstidvid alla typer av fordringar. Enligt min mening får det också anses lämpligtatt, åtminstone som en huvudregel, räkna preskriptionstiden för skadeståndsfordringarfrån den tidpunkt då fordringen tidigast kan göras gällande. Detta innebär attpreskriptionstiden börjar löpa när skadan inträffar. fiesta fall inträffar en skada som den skadegörande handlingenföretas. Det innebär då knappast några problem att beräkna preskriptionstidenmed utgångspunkt från tidpunkten för skadan. Situationer förekommer emellertiddå effekten av en skadegörande handling inträffar först . Det kanifrågasättas om man även i ett sådant fall bör låta tidpunkten för skadan bildautgångspunkt för preskription. Ett sådant beräkningssätt kan i vissa fallinnebära avsevärda nackdelar för den som är ansvarig för skadan. Särskilt närdet gäller produkt- och miljöskador kan skadeverkningar dröja mycket lång tidefter den skadegörande handlingen. Preskription kommer då också att inträdamycket sent. Aandra sidan skulle det från den skadelidandes synpunkt te sig egendomligt, ompreskriptionstid i vissa fall börjar löpa innan effekten av en skadegörandehandling har inträffat och innan den skadelidande alltså har haft möjlighet attbegära ersättning för skadan. Både hänsyn till den skadelidande och rentpricipiella skäl talar för att man även vid fördröjda skador räknarpreskriptionstid från tidpunkten för skadan. Skulle resultatet i något fall bliobilligt för den skadeståndsskyldige, kan han tillgodoses på annat sätt,exempelvis genom atl man ställer upp en yttersta gräns för framställning avskadeståndsanspråk, räknat från tidpunkten för den skadegörande handlingen.Jag återkommer strax till denna fråga. En komplikation uppträder också i fall då enskadelidande inte får kännedom om att det har inträffat en skada somkan ge upphov till ersättningsanspråk. Det kan t. ex. länkas alt det uppstår endold skada i en byggnad eller att egendom som inte står under ägarensomedelbara tillsyn Prop.1976/77:5 135 utsättsför skadegörelse: Vidare kan den situationen inträffa all den skadelidandesaknar kännedom om vem som har vållat skadan. Självklart får reglerna om preskription avskadestånd inte utformas så, att den skadelidande riskerar att gå miste omskadestånd i fall då han saknar kännedom om skadan eller den ansvarige och hansbristande kunskap är ursäktlig. Det skulle därför kunna ifrågasättas om maninte i hithörande fall bör beräkna preskriptionstiden från den dag denskadelidande får kännedom om skadan och om vem som är ansvarig för den. Ensådan bestämmelse finns i norsk rätt. En variant härav föreslogs i 1957 årsbetänkande, som innehåller en bestämmelse om att preskriptionstiden för enutomobligatorisk skadeståndsfordran skall räknas från den dag denersätt-ningsberättigade erhöll eller med iakttagande av skälig aklsamhet bordeha erhållit kunskap om skadan och den ansvarige för skadan. 1 dansk rätt finnsen allmän bestämmelse om föriängning av den kortare preskriptionstiden, närborgenären inte kan göra sin fordran gällande pågrand av ursäktlig ovetskap omfordringen. Preskriptionstiden skall då räknas från den tidpunkt då borgenärenvar eller med sedvanlig aklsamhet skulle ha varit i stånd alt kräva betalning. En annan möjlighet är att även i de fall som harberörts låta preskriptionstiden börja löpa i och med att skadan har inträffatmen införa en särskild bestämmelse om föriängd preskriptionstid när denskadeståndsskyldige saknar kännedom om skadan eller vem som är gäldenär.Enligt min mening är en sådan lösning att föredra. Jag återkommer till bestämmelseni det följande. Med hänsyn till vad jag nu har sagt anser jag i fråga om skadeståndsfordringar bör kunna ha samma utgångspunkt förpreskriptionstid som beträffande fordringar i allmänhet och alltså föreskrivaatt preskriptionstiden räknas från den tidpunkt då fordringen tidigast kangöras gällande. När del sedan gäller frågan om preskriptionstidenslängd talar onekligen vissa skäl för att man i skadeståndssammanhang har enlängre preskriptionstid än den treårsfrist som jag förordat för fordringar iallmänhet. En treårig preskriptionstid, beräknad från den tidpunkt som tidigareharangetts, kan i en del fall synas alltför kort för att den skadelidande skallha tillräckliga möjligheter att bevaka sina intressen. De fall då denskadelidande behöver på sig torde emellertid framför allt vara detidigare berörda fallen då han inte genast för kännedom om skadan eller vem somhar vållat den. I sådana situationer bör, som jag nämnde, denskadelidandes intressen tillgodoses genom att man inför en tilläggsfrist.Promemorieförslaget innehåller också en bestämmelse som innebär attpreskriptionstiden föriängs i fall då borgenären saknar kännedom om sin fordraneller om vem som är gäldenär. Fordringen preskriberas då tidigast efterden dag borgenären fick eller med iakttagande av skälig aklsamhet borde hafått erforderiig kännedom. Föriängning för dock inte ske med . Prop.1976/77:5 136 Enligt min mening får den föreslagna bestämmelsenom föriängning av preskriptionstid anses lämplig. Med en sådan bestämmelseundanröjs också i allt väsentligt de olägenheter som en treårigpreskriptionslid kan medföra för den skadelidande. Jag finner alltså inteanledning alt av hänsyn till den skadelidande avvika från den treårstid som börgälla för fordringar i allmänhet. Beaktas bör också att försäkringsavialslageninnehåller en regel om en treårig preskriptionstid för den som vill bevakafordringsrält på grand av försäkringsavtal, låt vara atl tiden räknas från detborgenären fick kännedom om atl fordringen kunde göras gällande. Inte heller den skadeståndsskyldiges intressenmotiverar atl man i skadeståndssammanhang ställer upp en annanpreskriptionstid än den normala, åtminstone inte när skadan uppstår i sambandmed eller efter den skadegörande handlingen. Däremot kan del,som jag har antytt, finnas skäl all införa en yttersta gräns,räknat från den skadegörande handlingen, inom vilken ett skadeståndsanspråkmåste göras gällande. 1 betänkande föreslogs en ytterstatidsgräns . Även under remissbehandlingen har krav på en ytterstatidsgräns förts fram. Ett skadeståndsansvar utan en sådan tidsgräns skulleenligt vissa remissinstansers åsikt kunna leda till obilliga resultat när detgäller sådana typer av skador där fördröjda skadeverkningar inte är ovanliga,t. ex. produkt- och miljöskador. Det framhålls i det sammanhanget attmöjligheten alt försäkra sig mot ersättningsskyldighet för sent uppkommandeskador är begränsad med de principer som är gängse i försäkringsbranschen. Även jag anser att starka skäl talar för alt införaen yttersta tidsgräns för rätten att framställa skadeståndsanspråk. Det kanvisseriigen anföras vissa omständigheter som talar mot en sådan regel. Detpraktiska behovet av en yttersta tidsgräns kan sägas vara relativt begränsat,eftersom det blir svårare ju går att bevisa ett orsakssambandmellan handling och skada. Bevissvårigheterna i förening med risken att få ståför motpartens rättegångskostnader medför sålunda i de fiesta fall en naturiigbegränsning av benägenheten att väcka skadeståndstalan . Vidarekan det göras gällande att det i allmänhet ligger närmare till hands atl denska-devållande får bära ett ansvar även vid framskjutna skador än att den skadelidandeblir utan ersättning. Trots de skäl som sålunda och i övrigt kan anförasmot att införa en yttersta tidsgräns beträffande skadeståndsanspråk anser jagändå att övervägande skäl talar till förmån för att ställa upp en sådan gräns.Även om stor hänsyn bör tas till den skadelidande, är det orimligt att den somhar företagit en viss handling skall kunna utsättas för skadeståndskrav hurlång lid som helst efter handlingens företagande. Beaktas bör härvid att det påvissa områden, t. ex. när det gäller produkt- och miljöskador, inte är ovanligtatt skadeeffekter uppstår mycket sent, som orsakssambandet mel- Prop.1976/77:5 137 lanhandling och skadeeffekt kan klariäggas. Till detta kommer att möjligheternaalt försäkra sig mot ersättningsskyldighet vid sent uppkommande skador ärbegränsade, något som naturligtvis kan bli särskilt kännbart när denskadevållande är en privatperson. Mot bakgrand av det anförda förordar jag att delinförs en yttersta tidsgräns för rätten alt göra gällande enskadeståndsfordran. Av hänsyn till den skadelidande bör tiden vara vältilllagen. Med beaktande av de intressen som gör sig gällande på ömse sidorföreslår jag atl tiden bestäms till efter del att den skadegörandehandlingen företogs. Är det fråga om skada på grund av underiåtenhet, bör lideni stället räknas från den dag åtgärd som skulle ha förhindrat skadan senastborde ha vidtagits. Sammanfattningsvis innebär de förslag som jag nuhar lagt fram att preskriptionstiden för en skadeståndsfordran skall vara treår från den dag fordringen tidigast kan göras gällande. Har skuldebrev ellerannat skriftligt fordringsbevis utfärdats för fordringen, bör man dock frånden tidpunkten räkna en tioårig preskriptionstid, liksom när det är fråga omandra typer av fordringar som grandar sig på skriftligt bevis. Detsamma börgälla om skadeståndsfordringen har fastställts genom dom eller liknandeavgörande. Vidare föreslår jag en bestämmelse om att en skadeståndsfordranpreskriberas senast efter den skadegörande handlingen resp. den dagåtgärd senast borde ha vidtagits. De synpunkter som jag har framfört beträffandepreskription av skadeståndsfordringar tar framför allt sikte påulomobligaloriskt skadestånd. Principema för beräkning av preskriptionstid böremellertid vara desamma när det gäller anspråk på ersättning förkontraktsbrott. Preskriptionstiden för en sådan fordran bör alltså räknas fråndet skada med anledning av kontraktsbrottet sker och tiden bestämmas på sammasätt som i fråga om andra fordringar. Det bör emellertid beaktas att rättentill ersättning i kontraktsförhållanden inle sällan är tidsbegränsad på grundav avtal. På vissa områden gäller dessutom särskilda inskränkningar enligt lag.Ett exempel är köplagens bestämmelser om reklamation. Enligl 54 § köplagenmåste den som vill göra gällande skadeståndsanspråk eller annan påföljd pågrand av fel eller brist i en köpt vara i princip påtala felet eller bristeninom från det varan mottogs. När det gäller ersättning för kontraktsbrottförekommer ofta att förat-sättningarna för att ersättning skall utgå anges iavtalet. Det innebär i många fall att ersättningsskyldigheten är beroende avatt en viss omständighet inträffar. Preskriptionstiden bör givetvis i sådanafall inte börja löpa förrän vid den angivna händelsen. Ett typiskt exempel ärdet fallet att en fordran grandar sig på en vitesklausul. Det bör därvid varalikgiltigt om klausulen innebär att vite skall betalas om en viss åtgärd vidtaseller att vite skall utgå om en viss prestation inte fullgörs. Har t. ex. enbyggmästare åtagit sig atl färdigställa ett hus vidäventyr att han annars skall betala ett visst belopp i vite, kan fordran pågrand av vites- Prop.1976/77:5 138 klausuleninte göras gällande annat än om det visar sig alt huset inte blir färdigt itid. Fordringen kan i så fall göras gällande tidigast den dag huset skulle havarit klart. bör också preskriptionstid räknas. En liknande situation föreligger när någon hargjort en garanliulfästelse. Har byggmästaren åtagit sig alt svara för defelaktigheter som kan uppstå i del hus som han uppför, kan en fordran påersättning i enlighet med garantiförbindelsen inle göras gällande förrän någolfel har uppstått. Del är då också naluriigt att någon preskriptionstid intelöper . Risken för att ersättningsanspråk på grand av ettgarantiåtagande framställs elimineras i allmänhet genom attåtagandet tidsbegränsas. Jag skall i ett senare avsnitt återkomma till frågan ivad mån det bör vara möjligt att avtala om en kortare preskriptionslid än densom föreskrivs i lag. När skadestånd har fastställts i form av livränta,bör preskriptionstiden räknas separat för varje delbelopp. Eftersomskadeståndsfordringen i sådant fall torde granda sig på dom eller skriftligtfordringsbevis, blir preskriptionstiden från det att varje delbelopptidigast kan göras gällande, dvs. i allmänhet från beloppets förfallodag.Sambandet mellan delbeloppen visar sig emellertid på det sättet alt betalningav ett delbelopp medför preskriptionsavbrott beträffande tidigare förfallnadelbelopp som inte har betalts och inte heller hunnit preskriberas. Jagåterkommer senare till frågor om preskriptionsavbrolt. Jag ämnar i detta avsnitt också ta upp frågan ompreskriptionstidens beräkning vid omprövning av skadestånd. Beaktas bör härvidframför allt den införda regeln i 5 kap. 5 § första stycketskadeståndslagen, som innebär att ersättning för inkomstföriust eller föriustav underhåll som utgår i form av livränta kan höjas eller sänkas, om deförhållanden som har legat till grand för ersättningens bestämmande har ändratsväsentligt. Har ersättningen fastställts i form av engångsbelopp, kan denskadelidande under samma föratsättningar tillerkännas ytteriigare ersättning. Under lagrådsgranskningen av de föreslagnaändringarna i skadeståndslagen uppmärksammades frågan huravida någontidsbegränsning skall gälla för rätten till ändring av skadestånd (prop. Lagrådet erinrade om att det i utländsk rätt finns exempel på attyrkande om omprövning måste framställas inom viss . När en särskildbestämmelse härom saknas, torde enligt lagrådet den allmännapreskriptionsregeln bli tillämplig. Yrkande om omprövning torde sålunda böraframställas från det slutliga avgörandet i skadeståndsmålet för attkunna vinna bifall. Med anledning av vad lagrådet anfört uttalade jag(prop. 1975:12 s. 225) att det kunde ifrågasättas om gällande regler på dennapunkt var tillfredsställande. Jag fann dock inle anledning atl i detsammanhanget gå närmare in på hithörande problem utan ansåg att de i ställetborde tas upp i samband med översynen av preskriplionslagstiftningen. Prop.1976/77:5 139 1 departementspromemorian föreslås atl om deförhållanden som har legat till grand för ersättningens bestämmande ändras, såskall ny preskriptionstid beräknas från den dag den nya omständigheteninträffar. Någon yttersta tidsgräns för rätlen lill omprövning av skadeståndföreslås inle. För min del anser jag atl de skäl som jag tidigarehar anfört lill förmån för en yttersta tidsgräns beträffandefordran på skadestånd i stor utsträckning gör sig gällande också när det ärfråga om höjning av ett redan fastställt skadestånd. Ytteriigare ersättning medanledning av en viss skadegörande handling bör alltså inte kunna utgå, har förflutit från det att handlingen inträffade. Däremot anser jaginte att det finns skäl att ställa upp en yttersta tidsgräns i fråga ommöjligheten att fö en skadeståndslivränta sänkt. En begäran om sänkning böralltså kunna bifallas även om har förflutit från denskadegörande handlingen. Det kan tilläggas att det ibland kan förflyta enviss tid innan en skadelidande får kännedom om att det har inträfTat enomständighet som kan leda till ändring av det fastställda skadeståndet. Dennafråga bör i princip behandlas på samma sätt som när en skadelidande inteomedelbart har kännedom om att en skada har inträffat. Borgenären bör alltsåvara berättigad till en tilläggsfrist så länge trettioårstiden inte har gåtttill ända. Jag återkommer till detta i det följande. 6.3.4Lönefordringar o. d. Under remissbehandlingen har från några hållframhållits betydelsen av att det även blir möjligt att iräfTaavtal om kortare preskriptionstid än på del arbetsrättsliga området. Enremissinstans har å andra sidan gjort gällande att en treårig preskriptionstidär alltför kort från löntagarnas synpunkt och atl en lioårstid behövs i frågaom lönefordringar, skadeståndsanspråk och andra fordringarsom härrör frånanställningsförhållanden. Med anledning härav vill jag till en början erinraom att partema på arbetsmarknaden har kommit överens om begränsningar av dentid under vilken lönefordringar o. d. kan göras gällande. 1 huvudavtalet mellanLO och SAF föreskrivs som en allmän regel alt en part inte för påkallaavgörande i fråga om tolkning eller tillämpning av kollektivavtal eller i annantvist som skall prövas av arbetsdomstolen förrän han har fullgjort sinskyldighet att förhandla i frågan. När förhandling sålunda krävs måste en partsom gör anspråk på lön, skadestånd eller annan prestation begära förhandling från det han fick kännedom om det förhållande till vilketanspråket hänför sig och senast från det förhållandet inträffade.Görs inte detta är rätten att påkalla förhandling föriorad. Vidare gäller atten part som efter förhandling vill fö saken prövad av arbetsdomstolen måsteväcka talan från det förhandlingen avslutades. I annat fallgår han föriustig sin talerätt. Prop.1976/77:5 140 Den syn på frågor om preskription av löneanspråk o.d. som har kommit lill uttryck i huvudavtalet mellan LO och SAF har slagitigenom också i den arbetsrätlsliga lagstiftningen. 122 § semesteriagen(1963:114) föreskrivs sålunda en tvåårig preskriptionstid för fordran på lön,ersättning eller skadestånd enligl den lagen. 1 semesteratredningens förslagtill ny semesteriag (SOU 1975:88) föreslås en treårig preskriptionstid förmotsvarande fall. Lagen (1974:12) om anställningsskydd innehåller i 40 §beslämmelser om alt den som vill fordra skadestånd enligl lagen skallunderrätta motparten härom från det skadan inträffade. Talanskall väckas från det förhandling avslutades eller, omförhandling inte har påkallats inom föreskriven tid, frånskadans uppkomst. Bestämmelserna äger motsvarande tillämpning i fråga omanspråk på lön och andra anställningsförmåner enligl lagen. Iakttas inleföreskrifterna är rätten till talan föriorad. Motsvarande preskriptionsbestämmelser finns intagnai 11 § lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsenoch 14 § lagen (1974:981) om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning. I6 § lagen (1939:727) om förbud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagaremed anledning av värnpliktstjänstgöring m. m., 6 § lagen (1945:844) om förbudmot uppsägning eller avskedande av arbetstagare med anledning av äktenskapeller havandeskap m. m. och 7 § lagen (1972:650) om rätt till ledighet och lönvid deltagande i svenskundervisning för invandrare finns hänvisningar till 40§ lagen om anställningsskydd. Fordran på arbetsgivare som har åsidosatt sinaförpliktelser enligt någon av de nämnda lagarna preskriberas alltså enligtsamma bestämmelser som fordran enligt lagen om anställningsskydd. Dessabestämmelser är enligt 30 § statstjänslemannalagen (1965:274) tillämpliga ocksåpå statstjänstemans fordran på uppsägningslön o. d. i den mån regeringen intehar meddelat avvikande bestämmelser. Det förslag till lag om medbestämmande i arbetslivetsom har lagts fram i prop. 1975/76:105 innehåller bl. a. bestämmelser omförhandlingsordning i tvister mellan parter som är bundna av kollektivavtaleller som eljest har förhandlingsrätt enligt 10 § lagförslaget. Enligt 64 §skall den som vill yrka skadestånd eller annan fullgörelse enligtmedbestämmandelagen eller enligt kollektivavtal påkalla förhandling inom fyramånader efter det att han har fött kännedom om den omständighet som yrkandethänför sig till och senast efter del att omständigheten harinträffat. Enligt 65 § skall talan väckas efter det attförhandling har avslutats. 1 fråga om skadestånd eller annan fullgörelse medanledning av olovlig stridsåtgärd gäller dock enligt 67 § att talan inte inågot fall får väckas senare än efter det att stridsåtgärden haravslutats. Väcker part inte talan inom föreskriven tid, förlorar han rättentill talan. Bestämmelserna i 64 och 65 §§ är dispositiva så till vida somavvikelse från bestämmelsema för göras genom kollektivavtal. Deangivna bestämmelsema om förhandlingsordningen i förslaget till Prop.1976/77:5 141 medbestämmandelagär tillämpliga endast vid rättstvister som förs till arbetsdomstolen somförsta instans. De gäller sålunda inte beträffande lönefordringar o. d. som ärostridiga. En sådan fordran skall liksom enligt gällande rätt kunna krävas utgenom att löntagaren går till allmän domstol enligt bestämmelsema i lagen(1974:372) om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk ianställningsförhållanden. Bestämmelsema gäller inte heller i sådana mål omoorganiserade arbetstagare som i första instans handläggs vid tingsrätt. Av det anförda framgår atl utrymmet för alttillämpa allmänna preskriptionsbestämmelser på det arbetsrätlsliga området ärbegränsat. Lönefordringar och andra fordringar på grand avanställningsförhållanden är i de flesta fall underkastade särskildapreskriptionsbeslämmelser i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Någon ändringi detta avseende åsyftas inte genom den nya lagstiftningen om preskription. De särskilda regler om preskriptionstiden förlönefordringar o. d. som gäller eller som föreslås gälla enligtmedbestämmandelagen kommer alltså även efter införandet av en ny preskriptionslagatt vara tillämpliga i stället för de allmänna bestämmelserna.