prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Enligt majoritetsförslaget skall straff enligtarbetsmiljölagstiftningen kunna utdömas såväl i fall då överträdelse skettuppsåtligen som då gärningen begåtts av oaktsamhet. På den punkten hararbetsgivarnas båda representanter i utredningen anmält reservation. De hävdaratt om fängelsestraff skall föreskrivas i föreslagen omfattning något som deställer sig synnerligen tveksamma till är det ett oeftergivligt krav attsådant straff fömtsätter uppsåt eller i varje fall grov oaktsamhet. Enligtreservanterna är det särskilt stötande om fängelsestraff skall kunna följa vidoaktsam överträdelse av föreskrift som meddelats i administrativ ordning, låtvara inom vissa i lagen vagt angivna ramar. Vidare anför reservanterna att deanser fängelse vara en föga tjänlig sanktion för brott motarbetsmiljölagstiftningen. De understryker att redan den gällandelagstiftningen och än mera den föreslagna ställer en lång rad mera tjänligamedel till myndigheterna förfogande. Utredningen framhåller att överträdelse av förbudsom har meddelats med stöd av arbetsmiljölagen inte bör få innebära någonekono- 1976/77:149 170 miskvinning genom brottet för överträdaren. Utredningen föreslår med hänsyn härtilloch även för att fortsatt brottslighet skall förhindras att teknisk anordningeller ämne som varit föremål för sådant brott eller värdet därav skallförklaras förverkat, om det ej är oskäligt. Utredningen har övervägt möjligheten att vid sidanav de påföljder som sålunda har föreslagits införa särskilda ekonomiskasanktioner mot juridiska personer. Det nuvarande bötessystemet, med dagsbotensom ett centralt element, anses nämligen ofta leda tUl bötesbelopp som inteutgör tillräcklig sanktion mot arbetsmiljöbrott i fall där ansvaret vilar påjuridisk person. Frågan om eventuell reformering av det ekonomiskasanktionssystemet inom straffrätten är emellertid f. n. under utredning. Motbakgmnd härav har arbetsmiljöutredningen avstått från att komplettera sittförslag på denna punkt. Utredningen framhåller vidare att brottsbalkeninnehåller straffbestämmelser som kan bli aktuella om man går till gmnden medarbetsolyckor och andra yrkesskador. Har exempelvis skyddsanordningar varitotillräckliga eller obefintliga eller har brister förekommit i skyddsinstruktionereller liknande kan sålunda förfarandet falla under de direktastraffbestämmelserna i . Vid bedömande härav måste enligtutredningen stor vikt läggas vid om föreskrift som arbetarskyddsstyrelsenmeddelat om arbetsmiljöns beskaffenhet blivit åsidosatt. Vidare betonas attvållande ofta kan vara att söka i brister vid planeringen av arbete. Slutligen framhålls att det är av största vikt inom polis-och åklagarväsendet äger tillräckliga kunskaper om innehållet iarbetsmiljölagstiftningen och dess tillämpning. Utredningen understryker viktenav att informationsverksamhet i detta avseende ägnas fortsatt intresse frånsåväl arbetarskyddsstyrelsens som åklagarnas sida. Den föreslagna principiella uppläggningen av sanktionssystemet godtas av remissinstansema med vissa erinringar. RÄ understryker att fängelsestraffet bör komma tillmycket ringa användning och i huvudsak förbehållas allvarliga uppsåtligalagöverträdelser. Enligt kommer den centrala tillsynsmyndighetenatt få utomordentligt vidsträckta befogenheter att meddela direktstraffsanktionerade föreskrifter. Detta är ägnat att inge betänkligheter. Detanses också tveksamt om böter och fängelse är den mest verkningsfullasanktionsformen vid överträdelser av föreskrifter som rör arbetsmiljön. Enligthovrättens mening måste det både vara effektivare och stå i bättre samklang mednutida tendens_pr till avkriminalisering att införa någon form av ekonomiskasanktioner. 1976/77: 149 171 närmarenär pågående utredning om sådana sanktioner har slutförts. Kammarrätten iGöteborg finner det av utredningen föreslagna systemet i och för sig innebäraen godtagbar avvägning mellan effektivitetssynpunkter ochrättssäkerhetssynpunkter. Kammarrätten ifrågasätter dock om fängelse skallkunna ådömas även vid ringa oaktsamhet. LO delar utredningens uppfattning atttillsynsmyndigheternas resurser inte i alltför hög grad får bindas vidutredningar av påstådda lagöverträdelser. LO accepterar därför utredningensallmänna utgångspunkter beträffande de direkta straffbestämmelserna.Organisationen anser dock att området för de i lagen direkt straffsanktioneradeskyldigheterna bör utvidgas på vissa punkter. Så bör arbetsgivarensskyldigheter att låta skyddsombud medverka vid planering av arbetsmiljön,eventuellt även hans instruktionsskyldighet, vara direkt straffsanktionerade.LO framhåller vidare att utsättande av vite är en effektiv metod att ienskilda fall framtvinga förändringar i arbetsmiljön. En fömtsättning är dockatt vitet fastställs till ett tillräckligt högt belopp. Även TCO tillstyrkerutredningens förslag. För arbetsgivare som inte följer yrkesinspektionensdirektiv måste påföljderna skärpas för att resultat skall nås. Vitesbelopp börsättas så högt att det blir företagsekonomiskt lönsamt att vidta förelagdåtgärd. I första hand måste dock en bättre arbetsmiljö drivas fram genom endialog mellan arbetsgivare och arbetstagare. SAF framhåller att skärpningar iarbetarskyddslagens ansvarsbestämmelser trädde i kraft . Dethar sedan dessa regler infördes visat sig att de ger yrkesinspektionen bättreunderlag för verksamma åtgärder mot dåliga arbetsmiljöförhållanden. Föreningendelar inte utredningsmajoritetens uppfattning om nödvändigheten av en skärpningav sanktionerna för arbetsgivare utan instämmer i den reservation som i dettaavseende har avgetts av arbetsgivarnas representanter i utredningen. Liknandesynpunkter framförs av , och läns handelskamrar samtSHIO. SFO delar utredningens uppfattning att påföljdssystemet enligtarbetarskyddslagen bör förstärkas och kompletteras i den nya lagen.Organisationen anser emellertid i likhet med reservanterna att hot omfängelsestraff för arbetsgivaren är omotiverat. Det ifrågasattes också om intebrott mot givna skyddsföreskrifter i vissa fall borde kunna föranleda påföljdenligt arbetsmiljölagen för arbetstagare. LRF konstaterar att arbetsgivarbegreppet enUgtförslaget skall ges en mycket vid tolkning. Enligt förslaget kan fängelse upptill utdömas även då grov oaktsamhet eller uppsåt ej föreligger. Dessaförhål!-..nden i förening med att vissa av de gärningar, för vilka straffskall kunna utdömas, i stort sett inte alls har specificerats i lagtextenfinner LRF klart stötande. är av principiella skäl tveksamt tillföreslagen skärpning av sanktionssystemet. Enligt verkets uppfattning har hotom straff- 1976/77:149 172 sanktioneringen preventiv verkan och synes erfarenhetsmässigt endast innebära en minskadbenägenhet att acceptera ansvar. anser att fängelsestraff bör ifrågakommaendast i fall då uppsåt föreligger. Enligt 5/ kan vad utrednmgen har anförtinte förbehållslöst godtas såsom en riktig utläggning av de åsyftade reglernai . SJ hänvisar till gällande allmänna principema för underlåtenhetsstraffbarhet. Särskilt utredningens påstående att straffbart vållande ofta kanvara att söka i brister i planeringen av arbetet framstår mot bakgrunden häravsom diskutabelt. instämmer i och . Remissinstanserna ägnar stor uppmärksamhet åtfrågan om arbetsgivaransvarets placering. LO framhåller att nuvarande bestämmelser omdelegation av arbetsgivaransvaret leder till svårigheter när det gäller attfastställa vem som bär ansvaret för brott mot arbetsmiljölagen, inte minst inomden offentliga sektorn. LO kräver därför att en särskild regel införs omskyldighet för arbetsgivaren att anmäla till yrkesinspektionen vem som bärarbetsgivaransvaret enligt arbetsmiljölagen. Underlåtenhet att följa dennabestämmelse bör medföra att ansvaret träffar den som ytterst ansvarar förföretagets verksamhet. Beträffande statlig verksamhet börsanktionsbestämmelsema i stor utsträckning kunna knytas tUl lägre nivåer än denhögsta ledningen. Förhållandena inom den offentliga sektorn innebär även enligtTCO särskilda problem vad gäller ansvarsfördelningen. Det anses nödvändigt attsärskilda medel avsätts i budgeten i stat och kommuner för att användas tillarbetsmiljöförbättrande åtgärder inom viss myndighet eller del därav. Myndighetenskulle då bli ansvarig för dessa medels användande och skulle inom ramen förderma medelstilldelnuig på ett klarare sätt än nu ha ansvaret för attföreskrifter följs. SAF framhåller att det kan vara mycket svårt attutröna vem som har ansvaret för en försummelse. Frågan gäller i sista handmöjlighet att känna förtroende för de regler man har att rätta sig efter. Dettaär enligt föreningens mening en fråga som kan få avgörande betydelse för helainställningen till arbetsmiljölagstiftningen. KF-KFO anser det vara en bristatt den föreslagna lagstiftningen inte eliminerar nuvarande svårigheter vid denstraffrättsliga bedömnmgen. KF-KFO understryker att möjligheten att delegeraansvaret för arbetarskyddet är betydelsefullt framför allt inom störreföretag. Frågan om medbestämmanderättens betydelse vid överföring av ansvaranses vara av så central betydelse att den bör belysas i ett vidaresammanhang. Även anser att en viktigfråga som måste uppmärksammas är huvudansvaret för arbetsmiljön. Ettklargörande uttalande är enligt styrelsens uppfattning erforderligt. Kalmarläns landsting har samma åsikt. 1976/77: 149 173 Angående den föreslagna bestämmelsen om förverkandeförklarar att påföljden utgör ett viktigt komplement till övrigasank-lionsbestämmelser. Främst anses den vara ett utmärkt medel att upprätthållaprincipen att ingen skall kunna göra en ekonomisk vinst genom att åsidosättalagens regler. Enligt RÅ förefaller emellertid förslaget alltför vittgående. RAifrågasätter om det är påkallat med förverkande i vidare mån än för attförebygga brott. Bestämmelsen bör då utformas efter mönster av 36 kap. 3 §brottsbalken. Utöver de av utredningen föreslagnasanktionsreglerna föreligger enligt LO:s uppfattning ett stort behov av enspeciell straffavgift för juridiska personer, främst för att upprätthållaprincipen att åsidosättande av lagens regler aldrig skall innebära ekonomiskvinst. Avgiften bör bestämmas till visst belopp som överträdelsenhar ägt mm och per berörd arbetstagare. Beloppet bör därvid fastställas medhänsyn till brottets svårighetsgrad. Påföljden bör enligt LO inträda oavsettom någon fysisk person döms till ansvar för brottet, eftersom syftet är att denjuridiska personen inte skall göra en ekonomisk vinst genom lagbrottet. RÅunderstryker att det är av vikt att polis och åklagare för sin brottsbeivrandeverksamhet äger tillräckliga kunskaper om arbetsmiljölagstiftningen och desstillämpning. För att tillgodose detta behov har i RA:s regi satts igång enomfattande utbildningsverksamhet. anordnades den förstaveckokursen i intematform i en serie om fyra kurser angående brott påarbetslivets område samt miljöområdet. I utbildningen deltar samtligastatsåklagare och i princip en åklagare från varje lokalåklagarmyndighet. Frånrikspolisstyrelsens sida deltar en observatör i de första kurserna. Två kursdagarägnas åt vartdera området för och arbetarskyddsstyrelsenstillsynsverksamhet och åt och produktkontrollnämndensverksamhetsområden. Under kursen anordnas paneldiskussioner med företrädare förarbetsmarknadens parter. Metoden rättelse på den förelagdes bekostnad ärenligt LO svårhanterhg men har i den mån den är möjlig att utnyttja vissaavgörande fördelar. I arbetsplatsremissen har huvuddelen av deltagarna angettdenna metod som den bästa bland de olika sanktionsåtgärderna. Bestämmelsen omrättelse på arbetsgivarens bekostnad har enligt arbetarskyddsstyrelsen och ettantal yrkesinspektionsdistrikt alltsedan sin tillkomst vid ändringari arbetarskyddslagen gett upphov till problem vid tillämpningen. Stadgandetsäger visserligen att åtgärden skall ske på arbetsgivarens bekostnad. Iallmänhet kan man dock räkna med att denne inte är beredd att frivilligt svaraför kostnaden. Om bestämmelsen skall kunna användas beträffande andra arbetsgivareän staten måste det enligt styrelsen och yrkesinspektions-distrikten klargörashur denna fråga skall lösas. 1976/77:149 174 16 Fullföljd av talan Enligt 61 § arbetarskyddslagen förs talan motföreläggande eller förbud som har meddelats av yrkesinspektionen hosarbetarskyddsstyrelsen. Arbetarskyddsstyrelsen är enligt 73 §arbetarskyddslagen slutinstans i vissa dispensärenden beträffande minderårig.Fullföljd är vidare utesluten i frågor om medgivande att utse regionaltskyddsombud. Talan mot beslut av arbetarskyddsstyrelsen i annan fråga försnumera genomgående hos regermgen enligt de ändrade fullföljdsregler som gälleifr. o. m. . Enligt 70 § arbetarskyddslagen, som också fåttändrad lydelse fr. o. m. , kan tillsynsmyndighet förordna attbeslut om ingripande mot brister i arbetsmiljön skall gälla utan hinder av attdet inte vunnit laga kraft. Utredningen föreslår i arbetsmiljölagenbesvärsbestämmelser av motsvarande innehåll som i arbetarskyddslagen.Bestämmelsen om talan mot yrkesinspektionens beslut hänförs dock mte bara tillföreläggande eller förbud utan ges en mera allmän utformning. Beslut om generella föreskrifter anses kunnaöverklagas av var och en som kan komma att beröras av beslutets verkningar.Enligt vad utredningen uttalar torde detta för arbetarskyddets del inte gälla ifråga om föreskrift som inte är förenad med verkande sanktion. Isådant fall står enligt utredningen i stället till buds möjligheten attöverklaga föreläggande eller förbud som i det särskilda fallet har meddelatsmed stöd av den generella föreskriften. Någon rätt för skyddsombud att överklaga beslut avarbetarskyddsmyndighet finns inte inskriven i gällande arbetarskyddslag. Medhänsyn till den aktiva roll som har tilldelats skyddsombud anserutredningen detta vara en brist. Utredningen föreslår därför en bestämmelseatt huvudskyddsombud eller, om huvudskyddsombud inte finns, annat skyddsombudfår föra talan mot beslut enligt lagen för att ta tilll vara arbetstagarnasintresse. Om skyddsombud inte finns får enligt den föreslagna bestämmelsentalan föras av förening av arbetstagare i den mån saken rörföreningsmedlemmarnas mtresse och föreningen tidigare yttrat sig i ärendet. Utredningen tar även upp frågan om besvärsrätt förde anställda i byggnadslovsärenden. Enligt 56 § I mom. byggnadsstadgan får byggnadslovför arbetslokal eller personalmm endast beviljas om utiåtande föreligger frånyrkesinspektionen och av detta framgår att skyddsombud, skyddskommitté ellerorganisation som företräder arbetstagarna 1976/77:149 175 harfått tillfälle att yttra sig i ärendet. Detta gäller dock inte om det ej ärkänt för vilket slag av verksamhet arbetslokalen är avsedd. Det ligger enligtutredningen nära till hands alt tillägga arbetstagarsidan rätt att föra talanmot beslut i sådant byggnadslovsärende med hänsyn till den ställning somberetts arbetstagarnas företrädare i dessa ärenden. På samma sätt som enligtarbetsmiljölagstiftningen bör enligt utredningens uppfattning principen härvara att arbetstagarparten skall ha besvärsrätt i byggnadslovsärende där deanställda är företrädda. Utredningen föreslår att i 72 § byggnadsstadgan försin bestämmelse om talerätt för huvudskyddsombud eller, om sådant ombud intefinns, annat skyddsombud. Finns inte skyddsombud, får enligt förslaget talan istället föras av organisation som yttrat sig enligt utlåtandet. Som förutsättningför talerätt gäller enligt majoritetens förslag att av yrkesinspektionensutlåtande framgår att företrädare för arbetstagare har yttrat sig överbyggnadsföretaget. LO:s och TCO:s representanter i utredningen har ien gemensam reservation vänt sig mot att den sålunda föreslagna besvärsrättengörs beroende av om arbetstagarsidan tidigare yttrat sig i ärendet. Betänkligheternahänger samman med att det enligt reservanternas erfarenhet i inte ringaomfattning förekommer att byggnadsnämnder beviljar byggnadslov för arbetslokaleller personalmm utan att det i ärendet finns uppgift om att arbetstagarsidanhar beretts tillfälle att yttra sig. Utredningen har också tagit upp en fråga omunderställningsskyldighet. Enligt kungörelsen (1970:641) om begränsning imyndighets rätt att meddela föreskrifter, anvisningar eller råd skall myndighetunderställa regeringen frågor om att meddela ändrade eller nya föreskrifter,anvisningar eller råd som kan i väsendig grad leda till kostnadsökningar.Utredningen erinrar om att arbetarskyddsstyrelsen intagit den ståndpunkten attkungörelsen inte är tillämplig på styrelsens arbete, eftersom styrelsenutfärdar sina anvisningar med stöd av allmän lag. Emellertid har utredningensförslag i enlighet med bestämmelserna i den nya regeringsformen denuppläggningen att bemyndigandena för arbetarskyddsstyrelsen tas upp i en avregeringen utfärdad förordning. Utredningen framhåller i anslutning härtillatt i arbetarskyddsstyrelsens normarbete ligger att det gäller att så snabbtsom möjligt komma till rätta med vissa förhållanden. Ettunderställningsförfarande enligt den nyssnämnda kungörelsen skulle därförutgöra en betydande olägenhet. Utredningen utgår därför från att någon ändringinte sker i förhållande till vad som anses gälla. Remissinstanserna diskuterar inte närmareutredningens förslag om talerätt enligt arbetsmiljölagen för skyddsombudeller 1976/77: 149 176 LO och i uttrycker sig dock positivtangående förslaget. LO tillägger att delgivning av beslut bör ske med denfackliga organisationen och att en särskild regel härom bör tas in iarbetsmiljölagen. I fråga om besvär i byggnadslovsärenden anslutersig planverket och uttryckligen till utredningens förslag omviss talerätt för skyddsombud eller facklig organisation. iNorrbottens län avstyrker förslaget och framhåller att den nya ordningen vidbyggnadslovsprövning har fungerat tämligen väl. konstaterar att besvärsrätten kankomma att innebära att byggnadsprojekt försenas vilket i sin tur kan inverkapå den allmärma byggplaneringen. För egen del anses härgälla de allmänna bestämmelserna om besvär över beslut av förvaltningsmyndighet.Fortifikationsförvaltningen menar att det behöver klargöras om den föreslagnatalerätten också avses gälla vid statligt byggande. LO, TCO och anslutersig till lön-tagarreservationen vad gäller besvär i byggnadslovsärenden.Statens personalnämnd anser att skyddsombud mte bör vara förhindrat att föratalan i byggnadsärenden, om det beror på arbetsgivaren att yttrande haruteblivit. LO kan under inga förhållanden acceptera attkungörelsen om begränsning i myndigheters rätt att meddela föreskrifter,anvisningar eller råd skulle gälla för arbetarskyddsstyrelsen. LO understrykerdärmed den uppfattning som utredningen framför att nu gällande förhållandeinte skall förändras. Arbetarskyddsstyrelsen framhåller i denna fråga att detligger i sakens natur att i det närmaste alla föreskrifter som styrelsenmeddelar kommer att leda till kostnadsökningar för arbetsgivarna. I många fallkan det bli fråga om väsentliga sådana ökningar. Styrelsen stryker kraftigtunder att ett underställningsförfarande skulle vara mycket olägligt. måste ofta utfärdas med stor snabbhet för att ge önskad effekt.Det vore i sådana fall inte acceptabelt om den tid som gått åt förförfattandet av föreskriftema skulle ytterligare förlängas genom ettunderställningsförfarande. Ett sådant förfarande synes också mindre lämpligtmed hänsyn till den nära samverkan med arbetsmarknadens parter som normaltsker då styrelsens författningar utarbetas. Härtill kommer att det synes varahelt omöjligt att inom styrelsen ta fram kalkyler över förväntade kostnadsökningar.I dag görs endast en allmän bedömning av om kostnaden för en vissarbetsmiljöförbättring är rimlig i förhållande till den effekt som kan uppnås.Enligt styrelsens uppfattning bör det klart markeras att kungörelsen 1970: 641inte skall tillämpas inom arbetsmiljölagens område. 1976/77:149 177 är av annan uppfattning.Kungörelsen 1970: 641 anses böra vara tillämplig även inom arbetsmiljöområdetför att man skall få en fortlöpande kontroll av att förslag till nya ellerändrade föreskrifter blir noggrant och allsidigt utredda och avvägda vad gällerekonomiska och andra konsekvenser. Om författningsarbetet effektiviseras börden tidsmässiga olägenheten kunna begränsas. I undantagsfall kan det på grundav inträffade svåra olyckor, larmrapporter etc. vara nödvändigt att snabbtutfärda föreskrifter utan att kostnader har kunnat noggrant beräknas eller allaberörda parter höras. I dessa fall bör dock redan det faktum attarbetarskyddsstyrelsen underställer ett förslag till anvisning regeringensprövning och ger offentlighet ät detta leda till att företagen börjar förberedaproduktionsmetoder anpassade till de nya föreskriftema. Den tidsfördröjning somett underställande skulle innebära torde enligt därför inteleda till några större olägenheter. Det synes vidare naturligt att samma regleri fråga om underställningsskyldighet bör gälla för samtliga myndigheter. I annatfall kan det förhållandet uppkomma att arbetarskyddsstyrelsen ej skulle behövaregeringens tillstånd till att meddela viss bestämmelse om arbetsmiljön medanannan myndighet som i och för sig vore behörig att meddela bestämmelsen måste underställa ärendet. Enligt verkets uppfattning skiljer sigarbetarskyddsområdet inte väsentligt från andra områden där det gäller attkomma till rätta med problem som innebär risker för människors liv och hälsa.Verket framhåller slutligen att om kungörelsen 1970: 641 inte görs tillämpbarinom arbetsmiljöområdet, så innebär detta att en samlad prövning av deekonomiska konsekvenserna av myndigheternas föreskrifter ej blir möjlig attgöra i samband med det årliga budgetarbetet inom . konstaterar att det ärsvårt att rätt bedöma hur utredningsförslagen kommer att verka i praktikeninte minst från kostnadssynpunkt. Det framhålls att kostnadsökningar avbetydelse måste vara förutsebara vid budgetarbetet och att de inte får mbba förutsättningarnaför statlig verksamhet som har beslutats. I huvudsak motsvarandesynpunkter anförs av . I ett särskilt avsnitt behandlar utredningeninnebörden av begreppet arbetsställe. Utredningen föreslår att termenarbetsställe, som förekommer i arbetarskyddslagen, används även iarbetsmiljölagen. Med hänsyn till de skiftande förhållanden som det rör sig omanser utredningen det ogörUgt att ha en definition av begreppetarbetsställe i 1976/77:149 178 arbetsmiljölagen.Det blir i stället nödvändigt att se till funktionskraven i det aktuellasammanhanget. Vid sidan av arbetarskyddslagstiftningen användsordet arbetsställe i sammanhang där man avser delvis andra funktioner hosenheten. Utredningen nämner att man inom arbetar medett arbetsställebegrepp som bärare av information i det centrala företagsregistret.Vidare framhålls att miljövårdens informationsssystem torde komma att till endel bygga på yrkesinspektionens arbetsställeregister. Inom yrkesinspektionenhar man behov av att avgränsa sina tillsynsobjekt både geografiskt och medhänsyn till produktionens art. Dessutom är det viktigt att anpassaavgränsningen till företagens, förvaltningarnas etc. inre struktur, eftersomyrkesinspektionens tjänstemän vid tillsynen måste kunna vända sig till enföreträdare för arbetsgivaren med befogenhet att fatta beslut iarbetsmiljöfrågor. Det pågår ett arbete bl. a. med anknytning till miljövårdensinformationssystem för att få fram lämpliga definitioner för att göraarbetsställeregistren användbara med hänsyn till de olika funktionskrav somställs på dem. Starka praktiska skäl talar enligt utredningen för att manhärvid strävar efter att så långt möjligt nå överensstämmelse mellanarbetsställe i arbetsmiljölagens mening och yrkesinspektionens registerenheter,även om det i undantagsfall kan bli nödvändigt med avvikelser. ÖB och yrkesinspektionen i beklagar attutredningen inte har lämnat en definition av arbetsställebegreppet.Länsstyrelsen i anser det angeläget att vägledande uttalandengörs vid lagstiftningsärendets vidare behandling. 18 Förläggningar i anslutning till arbetsställe