prop · G003104 · 1976-12-31 00:00:00 — målenbör kunna kompensera den betalningsfrämjande verkan som kan tillskrivasförvandlingsstraffet enligt verkets uppfattning. BRÅ anför att finnsett starkt intresse av att rättsvårdens resurser i ökad utsträckningkoncentreras till uppgifter av större vikt medan mindre brott och förseelserbör kunna hanteras i förenklade och summariska former. harockså utrymmet vidgats för åtalsunderlåtelse och rapporteftergift vid mindrebrott. Mindre förseelser kan ofta lämnas utan annan åtgärd än den erinraneller varning som förbinds med upptäckten. Frågan gäller nu hur dennaprincipiella syn på det straffrättsliga ingripandet skall kunna föras över påverkställighetsplanet. Drar man de fulla konsekvenserna därav, borde småbötersom inte betalas frivilligt i stort sett kunna lämnas utan vidare åtgärd. Ensådan ordning skulle dock knappast verka stimulerande på människors benägenhetatt frivilligt betala småböter. Att t. ex. parkeringsböter över huvud tagetbetalas torde till stor del kunna tillskrivas det bakomliggande hotet omexekution. Avstår man här från exekutiva åtgärder, när betalning uteblir,skulle det vara svårt att upprätthålla kriminaUseringen av åtskilliga ordnings-och trafikförseelser. En annan sak är att man i fråga om sådana förseelser intesällan har anledning att ifrågasätta kriminaliseringen. Ett radikalt sätt attlösa problemen med förvandling av böter, utdömda för vissa mindre förseelser,vore naturligtvis avkriminaUsering. De kriminalpolitiska konsekvenserna av ennertrappning av de exekutiva myndigheternas insatser i fråga om mindrebötesbelopp bör närmare utredas. Det står klart att man inte kan åstadkommanågon genereU nedre gräns för verkställighetsarbetet i fråga ombötesförvandlingen gäller dock en sådan nedre gräns. Hotet omverkstäUighet av småböter som inte betalas frivilUgt bör sålunda hållaslevande. Däremot talar vissa skäl för att kronofogden vid verkställighet avsmåböter bör kunna arbeta tämUgen flexibelt efter en slagsopportunitetsprincip. Är det fråga om upprepade återfall i t. ex. entrafikförseelse. Vilket renderat lagöverträdaren en rad förelägganden, börkronofogden lägga ner betydande ansträngningar på verkställighetsplanet, ävenom varje ordningsbot i sig har mindre ekonomisk betydelse. Är det i ställetfråga om en enstaka förseelse (vUken i och för sig mycket väl skulle ha kunnatmedföra rapporteftergift) saknas anledning att gå särskilt hårt fram iexekutivt hänseende. I lika mån kan det vara motiverat att vidresursavvägningen ta hänsyn tiU den bötfäll-des ekonomiska och socialaförhåUanden. BRÅ anser att det är avbetydelse att de exekutiva myndigheterna i nämnda hänseenden kan agera enligtnågorlunda enhetliga linjer. Frågan vilka möjligheter kronofogden bör ha att"frysa ner" inledd bötesverkställighet har inte tagits upp avutredningen. Det hade emeUertid varit önskvärt om utredningen diskuteratprioriteringsfrågan mera ingående och belyst de avvägningar mellan fiskaliska,kriminalpolitiska 1976/77:104 52 ochsocialpolitiska intressen som kan behöva göras på verkstälUghets-planet. Sverigesadvokatsamfund hyser den uppfattningen att åtskillnad i viss utsträckning börgöras mellan böter och viten. När det gäller böter kan samfundet oreserveratinstämma i utredningens önskemål att tillskapa nya regler i syfte att förbättraindrivningens effektivitet, sedan det påtryckningsmedel somförvandlingsstraffet utgjort bortfallit. För böternas del kommer detstatsfinansieUa intresset i förgrunden. I fråga om vitena ligger däremottyngdpunkten på det samhälleliga intresset av att den handling eUerunderlåtenhet som vitet har tiU uppgift att framtvinga verkligen kommer tillstånd. Samfundet är därför av den uppfattningen att det i fråga om var och enav de lagändringar som utredningen föreslår bör övervägas om densam.ma bör ägatillämpning i fråga om såväl böter som viten eller enbart i fråga om böter.Varje förbättring av böters och ställning i fråga om exekutionsmöjligheteroch förmånsrätt medför i och för sig en försämring av övriga oprioriteradefordringars utsikter till betalning. Denna negativa effekt kan i viss måntolereras när det gäller böter, där samhällets intresse av bästa möjligaindrivningseffektivitet kan tänkas rättfärdiga att övriga oprioriteradefordringsägare i något fall får stå tillbaka. Såvitt däremot indrivningen avviten angår bör reglerna inte utformas så att de oprioriterade fordringsägarnai onödan missgynnas, om det primära målet framtvingandet av en handling eUerunderlåtenhet kan vinnas med andra medel än förbättradeindrivningsmöjligheter. Samfundet åsyftar härvid den ovan berörda utvägen medutsättande av vite i form av fängelse. Utredningensförslag att förbättra bötesfordringarnas ställning vid införsel och konkurs harföranlett uttalanden från några remissinstanser. Statskontoret framhåller attförslagen torde innebära förutom att indrivningsresultatet i det enskildafallet kan bli bättre än eljest att möjhgheterna till handläggnings-mässigsamordning av indrivning av böter och skatter förbättras. Andra remissinstanserär mera kritiska. /SRanser sig kunna acceptera att böterna är in-förselgiUa och att 1och 15 §§ införsellagen (1968: 621, 15 § ändrad : 624) ändras så attböternas förmånsrätt i införselsammanhang blir densamma som skatternas. Ipraktiken innebär detta inte någon förändring mot nuvarande praxis.Organisationen erinrar dock om att införselmöjligheten beträffande böterursprungligen bygger på förvandlingsstraffets existens. Ett avskaffande avförvandlingsstraffet kan därför i och för sig åberopas som ett skäl för attavskaffa införsel-möjligheter och att även i övrigt låta böterna få en svagareställning jämfört med andra fordringar. /SR avstyrker den förmånligareställning för bötesfordran i förhållande till enskilda fordringar som ut- Prop.1976/77:104 53 Trots utredningens argumentering finner /SR att bötesfordranfortfarande bör vara efterställd övriga fordringar i konkurs. Regeln i 17 §införsellagen om att införsel för böter skall hävas för a(t därmed möjliggörautmätning för alla slags andra fordringar (inte endast vissa kvalificeradeskadeståndsfordringar) bör vidare bibehållas. Slutligen bör, som en konsekvensav efterställdheten i konkurs, bötesfordran vid gemensam utmätning tillsammansmed annan fordran vika för den andra fordringen. En sådan efterställdhet ävenvid gemensam utmätning föreslog lagberedningen vid tillkomsten av förmånsrättslagen,varemot departementschefen förutom fiskala skäl blott anförde attförvandlingsstraffutredningens arbete borde avvaktas. Det är därför enligtSACO/SR:s mening anmärkningsvärt att förvandUngs-straffutredningen mot en sådanefterställdhet nu endast åberopar att i lagstiftningen när det gäller gemensamutmätning redan "intagits ståndpunkten att bötesfordringar bör konkurrerapå lika villkor med fordringar i allmänhet, något som utredningen finner varaväl underbyggt". Enligt organisationens mening bör fiskala intressen intefå tillmätas någon avgörande roll vid indrivning av bötesfordringar ikonkurrens med andra fordringar. Bötesstraffet bör ses uteslutande som enkriminalpolitisk sanktion som riktar sig mot det överskott utöver beneficietsom den dömde har eller kan komma att skaffa sedan dennes övriga videxekutionen aktuella skulder är betalda. Sverigesadvokatsamfund tillstyrker med viss tvekan den föreslagna förbättringen avböters ställning vid införsel. Däremot avstyrker samfundet att viten på beloppöver . i detta hänseende jämställs med böter. Om möjligheten attutsätta vite i form av fängelse genomförs, bör det enligt samfundets meningövervägas huruvida inte den regel i 9 § förmånsrättslagen (1970: 979, 9 §omtryckt 1975: 1298) som innebär att utmätning för flera fordringar på en gångger Uka rätt bör ändras så att vitesfordringar överstigande . undantas.I konsekvens med vad nu sagts beträffande införsel och utmätning avstyrkersamfundet förslaget att viten, i varje faU viten , i konkursjämställs med övriga oprioriterade fordringar. Har gäldenären försatts ikonkurs och sålunda förlorat rätten att själv råda över sin egendom, harpenningvitets funktion som påtryckningsmedel upphört, och det förefaller medhänsyn härtill helt meningslöst att låta gäldenärens övriga oprioriteradefordringsägare vara med om att betala vitet. Fallet är ingalunda opraktiskt, dåvitet kan uppgå till avsevärda belopp. I konkursfallet börutvägen med utsättande av nytt vite i form av fängelse tillgripas. Omkonkursgäldenären är en juridisk person, får åtgäi-den riktas motstyrelseledamot. Vadsärskilt gäller utredningens förslag att förbättra bötesfordringarnasställning i konkurs anför konkurslagskommittén att enUgf kommitténs mening kanförhållandena vid utmätning inte utan vidare tas 1976/77:104 54 tillintäkt för att bötesfordran skall jämställas med vanliga fordringar i konkurs.Vid utmätning fömtsätts inte såsom vid konkurs att gäldenären är insolvent.Vidare kan den förmånsrätt eller betalning som vunnit utmätning återvinnas närutmätningen skett senare än före den s. k. fristdagen (38 §konkurslagen (1921: 225, 38 § ändrad : 244), KL. Bakomåtervinningsregeln ligger tanken att övriga borgenärer kan antas lida skadagenom utmätning som i tiden ligger nära konkursen. Enligt kommittén förtjänardet att framhållas att i övriga nordiska länder numera gäller samma ordning somf. n. i , dvs. bötesfordran är efterställd i konkurs. Under förarbetenatill den danska regleringen fästes stor vikt vid den straffrättsliga synpunkten.Här kan hänvisas till den danska konkurslagskommitténs betänkande (1966: 423)Konkursordenen s. 36 och 43 f Avgörande för utredningens ställningstagandesynes väsentligen vara önskemålet att förbättra indrivningsresultatet. I vadmån förslaget får en märkbar sådan verkan är dock ovisst. Frågan kan enligtkommittén belysas genom några statistiska uppgifter från en undersökning somkommittén gjort av ordinära konkurser, som avslutats . I avdessa konkurser har utdelning till borgenärer utan förmånsrätt förekommit. Dengenomsnittliga utdelningsprocenten har härvid varit 3,5. I konkurser somavslutas enligt 185 § KL (s. k. fattigkonkurser) vilka utgör huvudparten avkonkurserna, förekommer ingen utdelning alls. Utdelningsmöjligheterna förborgenärer utan förmånsrätt torde endast i obetydlig mån komma att förbättrasgenom den nya ordning för handläggning av mindre konkurser som eventuelltkommer att genomföras på grundval av kommitténs betänkande (SOU 1974: 6)Förenklad konkurs m. m. Sammanfattningsvis konstaterar kommittén att detekonomiska utbytet av att bötesfordrans ställning i konkurs förstärks kommeratt vara litet. Kommittén inser emeUertid det angelägna i att vid förvandlingsstraffetsavskaffande samtidigt tillvarata aUa tänkbara möjligheter att effektiviserabötesverkstäUigheten. Som framgått blir de negativa verkningarna av förslagetför övriga borgenärer generellt sett obetydliga. I det enskilda fallet kandock förbättringen av böternas ställning bli kännbar för andra borgenärer utanförmånsrätt. Kommittén vill emellertid trots de principieHa erinringar som kangöras inte motsätta sig utredningens förslag. Sverigesadvokatsamfund avstyrker utredningens förslag i denna del. Den av utredningensjälv anförda synpunkten att böter är ett straff och därför bör drabba endastden dömde själv och inte hans borgenärer utgör enligt samfundets mening en såviktig gmndsats att densamma inte utan tvingande skäl bör åsidosättas. åberopar till stöd för sitt förslag om böters likställande medoprioriterade fordringar kan inte anses utgöra sådana skäl. Att böter getts enviss företrädesställning vid infÖrsel och Vid samtidig utmätning för flerafordringar be- Prop.1976/77:104 55 höverinte betyda att det i realiteten är gäldenärens övriga fordringsägare somtillskjuter pengar för böternas betalning, lika litet som man kan påstå detta idet fall att gäldenären frivilligt betalar böterna. Det är först när gäldenärenär insolvent, då hans tillgångar inte förslår till samtliga borgenärersförnöjande dvs. just i konkursfallet som den effekten inträder att deövriga fordringsägarna får delta i betalningen av den dömdes böter. Att denbötfäUde konkursgäldenären måhända betraktar sig själv som delvis betalandesynes i sammanhanget inte spela någon roll; huvudsaken är att bötesstraffet pådetta sätt faktiskt drabbar borgenärerna i större eller mindre omfattning. Ifråga om utredningens förslag att inte jämställa bötesfordringarna med deskattefordringar som omfattas av den allmänna förmånsrätt, som åsyftas i 13 §förmånsrättslagen (det s. k. skatteprivilegiet) ifrågasätter RRV om inte böterborde omfattas av den aUmänna förmånsrätt som enligt 13 § förmånsrättslagentillkommer skattefordringar. Utredningen har aWisat denna tanke med hänsyn bl.a. till att "skälen för skatteprivilegiet hänför sig väsentligen tillförhållanden som rör företagare, oftast juridiska personer". Enligt RRVismening är emellertid just detta förhållande ett skäl till att förmånsrätten vidkonkurs även bör omfatta böter. Därigenom uppnås nämUgen en viss grad av jämställdheti indrivningshänseende mellan företagare och anställda. Utredningensförslag till ändringar i övrigt beträffande införsel föranleder endastpåpekanden från några remissinstanser. RSV påpekar sålunda att det företrädesom enligt utredningens förslag till ändring i 17 § införsellagen skalltillkomma vissa särskilt kvalificerade fordringar vid löneutmätning, och somenligt denna remissinstans grundar sig på mycket starka skäl, i den praktiskatillämpningen ofta inte kan helt tillgodoses på grund av att oUkaförbehållsbelopp tillämpas vid införsel och löneutmätning. RSV belyser sittpåstående med följande exempel. 1ett mål är det utmätningsfria beloppet (löneutmätning) / mån., medanförbehållsbelopp (införsel) för samma person är /mån. Löneutmätning kandå ske i den del som gäldenärens lön efter skatteavdrag överstiger 2 000kr/mån. Oavsett om löneutmätning sker ner till denna gräns eller inte, kaninförsel ske i de . som utgör skillnaden meUan utmätningsfritt belopp ochförbehållsbelopp. Om gäldenären medger att löneutmätning får ske för belopp somunderstiger det utmätningsfria beloppet, skulle dock i denna del löneutmätningfå företräde framför införsel. Socialstyrelsenanser inte att det i utredningsförslaget har motiverats varför också Skatterskall kunna uttas genom införsel enligt 22 § införsellagen. Socialstyrelsenställer sig frågande till förslaget i denna del. RSV framhåller att i prop.1968: 130 med förslag till införsellag uttalas, att utmätning är endatvångsåtgärden som kan tillgripas mot 1976/77:104 56 arbetsgivaresom underlåtit att följa införselbeslut enUgt 22 § införsellagen. RSV villemellertid ifrågasätta om inte kronofogdemyndighet har möjlighet att ingripaäven med konkursåtgärder mot samarbets-ovilliga arbetsgivare, som gjort sigtillgångslösa inför förestående utmätning. I förarbeten till lagen bör uttalashumvida denna möjlighet finns. Utredningensförslag om utvidgning av bestämmelserna om kvitt-n ing i 68 § 4 mom.uppbördslagen (1953:272, 68 § ändrad : 1179) till att gälla ävenbötesfordringar tillstyrks utan några närmare kommentarer av statskontoret ochlänsstyrelsen i . Inte heller Föreningen har något att erinra mot förslaget eftersom en sådan ordning skulleinnebära viss lättnad för kronofogdemyndigheterna vid bestyret medöverskjutande skatt. Det finns emellertid inte anledning att ge böterförmånligare behandling än t. ex. mervärdeskatt och arbetsgivaravgifter.Föreningen anser därför att ett genomförande av förslaget aktualiserar enöversyn av tillämplig lagstiftning, så att det avräkningsförfarande sombeskrivs i 68 § uppbördslagen blir möjUgt för samtliga skatter och allmännaavgifter. Socialstyrelsenanser att en sådan åtgärd som kvittning av böter mot skatteåterbäring frånprincipiell synpunkt är diskutabel eftersom något samband mellan skatter ochböter inte föreligger. vill emellertid inte motsätta siginförandet av denna möjUghet med hänsyn till att vid slopandet avförvandlingsstraffet bötesfordringar kräver en särstäUning. Samfundet anför att om en skattskyldigperson själv eller genom sin arbetsgivare erlagt ett belopp till det allmänna isyfte att därmed fullgöra en honom enligt skattelagstiftningen ålagdbetalningsskyldighet, det inte kan anses tilltalande för det allmännarättsmedvetandet att staten begagnar sitt faktiska övertag gentemot denskattskyldige till att framför andra fordringsägare göra sig betald förhelt andra fordringar än dem som åsyftas vid inbetalningen. Staten bör i dettafall Uksom varje annan fordringsägare vara hänvisad till att genomutmätning själv göra sin rätt gällande. Utredningensförslag att ta bort bötesgäl denärens extra beneficium har inte föranlett någraerinringar under remissbehandlingen. Förslaget tiUstyrks uttryckligen av BRA. Fleraremissinstanser biträder utredningens ståndpunkt att en b ö -tesfordran börkunna läggas till grund för en konkursansökan. Enligt konkurslagkommittén synesdet naturligt att böterna bUr konkursgrundande när förmånsrätten förbättras.Otvivelaktigt har också konkurshotet i många fall en betalningsfrämjandeeffekt. Kommittén framhåller emellertid att den prak- 1976/77:104 57 tiska betydelsen av förslaget på denna punkt inte skallöverdrivas. 1 nästan alla här berörda konkurser torde nämligen förekommakonkursgrundande skatteskulder. anser att vitesfordringarinte bör läggas tUl grund för konkursansökan. RRV framhåller att för att ettsådant konkursförfarande som det här är fråga om skall fylla någon funktionkrävs att man kan påräkna att i vart fall någon del av fordran täcks avutdelningen. RRV menar därför att den allmänna förmånsrätt som RRV förordat,även ur denna synpunkt har fog för sig. Att en bötesfordran kan leda tillkonkurs får dessutom till följd att återvinningsinstitutet träder i funktion.Genom ändringar 1975 har utrymmet för återvinning utvidgatsbetydligt. Ett konkursförfarande ger sålunda möjlighet att komma åt ett förfarandesom innebär att en person som ådömts ett kraftigt bötesstraff skriver över sinatillgångar på någon närstående för att göra sig oåtkomlig för exekutivaåtgärder. Ett konkursförfarande med möjlighet till återvinning utgör på så sättett komplement till den av utredningen föreslagna utvidgningen av 22 §införsellagen. anser att konkursförfarandet i anledning avbötesskuld endast bör kunna få användas i de klara fall då det med säkerhetkan antagas att det finns egendom att ta i anspråk, som bötesgäldenären ejgenom bestämmelserna om beneficium kommer att få behålla. När det gäller förslaget att ackordsförfarandet bör görastillämpligt på bötesfordran är meningarna delade bland remissinstanserna.Länsstyrelsen i och konkurslagkommittén tillstyrkerutan någon närmare motivering förslaget. Även ansersig kunna tillstyrka att staten får för bötesfordringar och vitesfordringarsom understiger . delta i ackordsförfarande. Ett ackord, som för bådegäldenären och de privata fordringsägarna skulle te sig som den bästalösningen, skulle enligt förbundets mening vara omöjUgt attgenomföra, om bötes-skulden skulle kvarstå i oförminskad omfattning efterackordets genomförande. Några remissinstanser ställer sig kritiska tillutredningens ståndpunkt. Föreningen anför sålunda att detföreligger en viss risk att ackord kan bli ett instrument för personer somspekulerar i möjUgheten att få nedsättning av värdekonfiskationer och viten.Föreningen känner också tveksamhet inför det faktum att den föreslagnaackordsregeln innebär att straffrättsliga påföljder som bestämts av domstolskall kunna förhandlas bort genom överenskommelser med indriv-ningsmyrKlighet.Liknande synpunkter anförs av hovrätten över och och RSV. Utredningens förslag att förlänga preskriptionstiden förbötesstraff tillstyrks av RSV, i ochFöreningen . RSV erinrar om att 1976/77:104 58 verketi yttrande över departementspromemorian (Ds Ju 1975: 11) med förslag till nypreskriptionslag förordat en femårig preskriptionstid av förfallna fordringarmed hänvisning bl. a. till önskemålet om samordning av preskriptionsreglernaför olika slags fordringar. Föreningen ifrågasätter ominte preskriptionsbestämmelserna i 36 kap. 10 § BrB avseende förverkande bordeanpassas till vad som enligt 35 kap. 7 § föreslås gäUa för böter. Enmera tveksam inställning till förslaget redovisas av BRÅ. Denna remissinstansanser det sålunda i och för sig svårt att acceptera att verkställighetstidenskall behöva vara så lång som . Därmed blir straffet utdraget ochrelationen mellan brottet och sanktionen upplevs som allt svagare. Frågan gäUerytterst hur långt man bör driva det fiskaliska intresset på upprättande ochfullföljande av en amorterings-plan, när svårigheterna att få fram betalning avböterna inom relativt nära framtid beror på gäldenärens dåliga ekonomiskaställning, men gäldenären ändå visat god vilja att efter förmåga göra rätt försig. BRÅ anser liksom utredningen att verkställighetstiden i normala fall börbegränsas till . Visar det sig inte möjligt att få frambetalning bör man som regel ge upp kravet. Emellertid kan det som tidigarenämnts finnas gäldenärer som mer av tredska än oförmåga vägrar att betala sinaböter. Huruvida denna, relativt begränsade grupp skall föranleda en allmänförlängning av preskriptionstiden till , vilket utredningen föreslår,eller om domstol speciellt beträffande denna grupp skall kunna förordna omsådan förlängning efter anmälan av kronofogden, är en öppen fråga. BRÅ vill härinte motsätta sig utredningens förslag. Det bör emellertid tilläggas att omman väljer det andra alternativet, man skulle kunna skapa ett nytt starktpåtryckningsmedel under bötesexekutionen. Man kan också överväga om inte domstoleni sådant sammanhang borde ha möjlighet att sätta in en alternativ påföljd tilldet bötesstraff, som uppenbarligen varit missriktat. En sådan ordningförutsätter dock att våra nuvarande sanktionsmedel byggs ut. FöreningenSveriges statsåklagare avstyrker förslaget. Enligt föreningen börbötesverkställigheten även i de allra besvärligaste fallen kunna av påde som redan nu gäller. bör man ha kunnat sållafram de som är uppenbart betalningsovilliga. Förslagettill vidgat uppbördsförfarande har fått ett övervägande positivt mottagandeunder remissbehandlingen. Hovrätten över och framhåller att detnuvarande systemet, som innebär att domstolsböter på gmnd av vissaadministrativa rutiner inte kan betalas förrän efter domen, inteär tillfredsställande och strider, som utredningen också anger, mot de allmännakriminalpoUtiska strävandena att påföljd skaU komma snabbt efter brottet. Prop.1976/77:104 59 talningbör såsom föreslås, kunna göras direkt efter domen och utan avvaktan avfullföljdstidens utgång. Att en frivillig betalning på detta stadium inteinverkar på den dömdes fullföljdsrätt är dock enligt hovrättens mening intealldeles givet. I fråga om strafföreläggande eller ordningsbotsföreläggandegäller den motsatta principen, nämligen att betalning scnn regel har sammaverkan som godkännande (RB 48:11) och alltså medför att föreläggandet gällersåsom lagakraftägande dom. Till undvikande av missförstånd torde därför uttryckUgenböra anges i lagtext att erläggandet av domstolsböter inte utgör något hinderför den dömde att fullfölja talan mot domen. En sådan bestämmelse synes ha sinnaturliga plats i . Även RRV och anserdet vara Värdefullt och riktigt att uppbördsförfarandet på detta sätt utvidgas.Enligt RRV bör förslaget kunna genomföras oberoende av om utredningens förslagi övrigt genomförs. Möjligheterna att utvidga användningsområdet även tillövriga domstolar bör också undersökas. anser att denomständigheten att utdömda böter skall betalas till RPS inom ramen föruppbördsförfarandet kan ge allmänheten ett felaktigt intryck av attdomstolarna automatiskt utdömer av polisen föreslagna böter eller eljest står iberoendeställning till polisen. Rättsväsendets informationssystem (RI) ochdärmed sammanhängande datamtiner torde kunna utnyttjas på ett smidigt sätt,även om uppbörden administreras av annan central myndighet.