prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — För egen del vill jag understryka att projektörenskaU inom uppdragets ram beakta de arbetarskyddsfrågor som kan uppkomma vidprojektets genomförande. Ett sådant ansvar måste normalt anses ligga i beställningenav en anläggning. Avgörande är här bestänamelserna i avtalet. Gerprojekthandlingaraa felaktiga lösningar beträffande arbetar- 1976/77: 149 297 skyddet,kan detta ge anledning till befogade anmärkningar från beställarens sida. Detär viktigt att slå fast att byggherren eller entreprenören har helaansvaret för att projektet sedan blir genomfört på ett sätt som ärtUlfredsstäUande från skyddssynpunkt. Man måste här se tiU att det i god tidoch i samråd med de anställda sker en planering av byggarbetsplatsenssäkerhetsfrågor. Jag vill tillägga att de tidigare förordadebestämmelserna om förhandsbedömning torde kunna få stor betydelse även förskyddsförhållandena vid byggnadsarbete. Jag vill också påpeka att ibyggnadslovsärende, inte minst i det utlåtande från yrkesinspektionen som skallföretes i ärendet, kan göras en allmän bedömning av de arbetsmetoder som avseskomma tiU användning vid arbetets bedrivande. Någon direkt koppling tUl byggnadsnämndensprövning anser jag dock inte böra ske. 20.5.6Läkarundersökningar m. m. Bestämmelser om läkarundersökningar av arbetstagarefinns i arbetarskyddslagstiftningen främst i kungörelsen (1949: 211) omläkarundersökning och läkarbesiktning till förebyggande av vissayrkessjukdomar (ändrad : 972). Med stöd av kungörelsen hararbetarskyddsstyrelsen beslutat om anställningsundersökning och periodiskaundersökningar vid ett antal arbetsställen där det finns fara för silikoseller asbestos eller för bensol- eller blyförgiftning. Undersökningarna utförsav besiktningsläkare som förordnar efter framställning av arbetarskyddsstyrelsen.Kungörelsen har tiUämpats så att krav på att låta utföra läkamndersökningar harlagts på särskilt listade företag. Även i fråga om hälsoövervakning av de anställdahar utredningen förordat att den närmare regleringen av arbetsgivaresskyldigheter sker genom föreskrifter av arbetarskyddsstyrelsen. Bemyndigandehar sålunda föreslagits för styrelsen att föreskriva om läkarundersökning avarbetstagare när fråga är om arbete som innebär risk för ohälsa ellerolycksfall. Remissinstanserna har lämnat förslaget utanerinran. har ansett samråd med styrelsen beträffandeläkarundersökning motiverat, eftersom principerna för hälsoundersökningar börvara enhetliga inom den allmänna hälso- och sjukvården och inom arbetarskyddet.Ett ytterligare skäl för samråd har ansetts vara att den offentliga hälso- ochsjukvårdens resurser kan komma att tas i anspråk. harunderstrukit betydelsen av medicinsk kontroll även av dem som yrkesmässigtsprider bekämpningsmedel. Jag vill framhåUa att den förordade bestämmelsen omarbetsgivares skyldighet att vidta alla behövliga åtgärder för att förebyggaatt de anställda utsätts för ohälsa eller olycksfaU (3 kap. 2 §arbetsmiljölagen) lägger vidsträckta förpliktelser på arbetsgivaren. Det ärarbetsgivaren som skall kurma tillhandahålla de resurser som är nödvändiga fören Prop, 1976/77: 149 298 modernmiljökontroll och för övervakning av de anställdas förhållanden frånsäkerhets-, hälso- och anpassningssynpunkt. Arbetsgivaren har att svara för attmätningar och provtagningar samt analys och utvärdering sker i tillräckligomfattning och med den noggrannhet som erfordras. Det finns för arbetsgivarenockså ett allmänt ansvar att se till att hälsoövervakning och medicinskakontroller kommer till stånd i behövlig omfattning. De allmänna kraven enligtnämnda bestämmelse kan ges större tyngd genom särskUda föreskrifter.Bemyndigande att meddela sådana föreskrifter på den tekniska sidan harförordats i det föregående. I likhet med utredningen och remissinstansernaanser jag att även den närmare regleringen av arbetsgivares skyldighet att låtautföra läkamndersökningar bör åstadkommas genom särskilda föreskrifter avarbetarskyddsstyrelsen. Jag förordar mot denna bakgrund en bestämmelse iarbetsmiljölagen (3 kap. 15 §) som ger regeringen stöd att bemyndigaarbetarskyddsstyrelsen att med direkt straffsanktion föreskriva omläkarundersökning av arbetstagare, om visst slag av arbete innebär risk förohälsa eller olycksfall. Sådan föreskrift bör kunna omfatta såväl undersökningföre anställningen som regelbundna undersökningar . Bemyndigandetbör också innefatta möjlighet att föreskriva att visst slag av arbete fårutföras bara av arbetstagare som vid läkarundersökning inte har företettsjuklighet eller svaghet som gör honom särskilt mottaglig för risker somhänger samman med arbetet. om läkarundersökning bör kunna riktas motföretag överlag som bedriver visst angivet slag av arbete och inte endast motvissa särskilt angivna företag. Det ankommer på arbetsgivaren att föranstaltaom att läkare knyts till de kontrolluppgifter som har föreskrivits avmyndigheten. Sådana uppgifter bör i ökad utsträckning kunna läggas inom enefter hand alltmera utbyggd företagshälsovård. Vid avvägning av behovet av föreskrifter omläkarundersökningar har arbetarskyddsstyrelsen att ta hänsyn till en radförhållanden. I första hand torde föreskrifterna böra inriktas påläkamndersökningar av det slag som anges i den tidigare nämnda kungörelsen. JagviU emellertid framhålla att ett behov av läkarundersökning kan finnas även ifråga om andra arbetsmiljöfaktorer än som nämns i denna. En antydan om dettaligger redan i att arbetarskyddsstyrelsen i ett antal anvisningar har påpekatatt läkarundersökning bör ske i vissa fall som inte omfattas av kungörelsen.Behov av föreskrifter kan också finnas för att få medicinsk kartläggning avområden med särskilda yrkesrisker. Jag fömtsätter att arbetarskyddsstyrelsenmeddelar föreskrifter om läkamndersÖkning i samråd med . har i sittremissyttrande framhållit att läkarundersökning som sker enligt föreskrift avarbetarskyddsstyrelsen i princip skall äga rum på betald arbetstid och haransett att lagstift- 1976/77:149 299 ningenbör kompletteras i detta avseende. Med anledning härav vill jag anföra att densålunda angivna principen enligt min mening bör vara en självklar utgångspunkt. Frågan om läkarundersökning av arbetstagare haräven en annan aspekt. Grupper av arbetstagare kan vara särskilt mottagligaeller utsatta för speciella risker till följd av olika faktorer i arbetsmiljön.Även sådana risker kan stundom behöva förebyggas med läkarundersökningar.Utredningen har, som nämnts i avsnitt 20.3.5, med hänsyn till risker av dennatyp ansett att ett särskilt bemyndigande för arbetarskyddsstyrelsen börmeddelas. Om visst slag av arbete medför särskild risk för grupper avarbetstagare, skall arbetarskyddsstyrelsen enligt det föreslagna bemyndigandetkunna meddela föreskrift om förbud mot att dessa utför arbetet eller föreskrivaatt vid arbetet annat särskilt villkor skall gälla. Sådant villkor bör enligtutredningen bl. a. kunna avse att läkarundersökning skall ske för att utrönaom arbetstagaren tiUhör aktuell riskgrupp. Utredningens förslag har även på denna punktgodtagits av remissinstansema. SAF har framhållit att föreskrifter enligt detföreslagna bemyndigandet inte får på ett olyckligt sätt försvåra förarbetstagare med nedsatt arbetsförmåga att finna sysselsättning påarbetsmarknaden. Även jag anser att möjlighet måste finnas att meddelaföreskrifter som skyddar riskgrupper mot skadlig inverkan av vissa slag avarbeten. Vissa aspekter av denna fråga har behandlats i avsnitt 20.3.5. Jag hardär förordat att i arbetsmiljölagen (3 kap. 16 §) skrivs in stöd för bemyndigandetill arbetarskyddsstyrelsen utformat på sätt utredningen har föreslagit.Föreskrifter som meddelas enligt bemyndigandet bör kunna vara direktstraffsanktionerade. Villkor som föreskrivs enligt bemyndigandet bör bl. a.kunna avse att läkarundersökning inom det aktuella arbetsområdet skall ske avarbetstagare tillhörande viss riskgrupp, t. ex. allergiker, äldre arbetstagareeller kvinnor. Som jag har framhåUit i olika sammanhang i det föregående måsteemellertid det primära vara att utforma arbetsuppgiftema så att möjligheternatUl sysselsättning främjas för alla grupper av arbetstagare. Frågor om läkarundersökning av minderårigaarbetstagare avser jag att ta upp i ett följande avsnitt. Genom ändringar i arbetarskyddslageninfördes en särskUd bestämmelse som siktar till att samband skall kunna utrönasmellan faktorer i arbetsmiljön och vissa sjukdomar. Läkare skall sålundaanmäla hos tillsynsmyndighet om han får kännedom om sjukdom som kan ha sambandmed arbete. Enligt av arbetarskyddsstyrelsen i samråd med socialstyrelsenmeddelade anvisningar skall anmälningsskyldigheten i ett inledningsskede främstinriktas på tidigare inte kända samband mellan sjukdom och arbetsmiljö.Utredningen har föreslagit att nämnda bestämmelse förs över till den nyalagen. Även jag anser att en motsvarighet till 1976/77:149 300 bestämmelsenom läkares anmälningsskyldighet bör finnas i arbetsmiljölagen (3 kap. 18 §).Den bör dock utformas som ett bemyndigande för regeringen eller, efter dessbestämmande arbetarskyddsstyrelsen, att meddela föreskrifter i detta avseende. Utredningen har vidare föreslagit bemyndigande förarbetarskyddsstyrelsen att med direkt straffsanktion föreskriva om skyldighetatt föra register i samband med obligatoriska läkamndersökningar och att lämnauppgift till tiUsynsmyndighet om undersökningsresultat. Jag förordar att stödför sådant bemyndigande lämnas i arbetsmiljölagen (3 kap. 17 §). I anslutningtill detta kan konstateras att rätt iipplagd rapportering och registrering avmisstänkt eller ådagalagd översjuklighet hos vissa yrkesgrupper är ett viktigtled för att kunna påvisa yrkesbetmgade sjukdomar. Inom företagshälsovårdensystematiseras ofta uppgifter för den egna enhetens behov. Med tanke på enframtida fullt utbyggd företagshälsovård är det en väsentlig uppgift attutarbeta enhetliga system som kan nyttiggöras inom hela arbetslivet. Framförallt gäller det att på ett systematiskt sätt ta hand om data som kominer framvid föreskrivna läkarundersökningar. Vidare måste beaktas möjligheterna attsystematisera de anmälningar om samband meUan ohälsa och arbetsmiljö somkommer in enligt nyssnämnda bestämmelse om sådana anmälningar. Vissa av dessafrågor har behandlats av yrkesskadestatistikutredningen (S 1972: 04) ibetänkandet (SOU 1976: 17) Skador i arbetet, statistik och annan information.Jag har för avsikt att i annat sammanhang ta upp dessa frågor. Jag vill slutligen betona att de frågor som här harbehandlats har starkt samband med företagshälsovårdens utveckling i olikaavseenden. Som jag tidigare nämnt har på förslag av arbetsmiljöutredningentillsatts en särskild utredning om företagshälsovården och den yrkesmedicinskaverksamheten. De grundläggande reglerna om arbetstidens längdfinns i allmärma arbetstidslagen (1970: 103, ändrad : 597). Frågorom hur arbetstiden skall förläggas och veckan behandlas däremot iarbetarskyddslagen. Utredningen har konstaterat att det från arbetsmiljösynpunktskuUe ligga nära tUl hands att söka ta ett sanJat grepp på arbetstidsfrågornaoch närmare undersöka fömtsättningama för att sammanföra bestämmelser omarbetstiden inom samma lagstiftning. ErUigt utredningen syns det emeUertid f.n. inte finnas tiUfredsställande underlag och praktiska förutsättningar iövrigt för en sådan åtgärd. Utredningen har vidare ansett att det bör undvikasatt genom detaljerade lagregler låsa arbetstidsförläggningen i stela mönster ochhar hänvisat till 1976/77: 149 301 attregelsystemet om medbestämmande i arbetslivet bör kunna bilda basen för ettförbättrat inflytande för arbetstagarna på förläggningen av arbetstiden. Iöverensstämmelse med hittillsvarande uppläggning har utredningen föreslagitatt i arbetsmiljölagen tas in föreskrifter om arbetsuppehåll i form av rasteroch pauser samt om nattvila och veckovila med möjlighet för tillsynsmyndighetatt lämna dispens. Dessa regler har utredningen dock föreslagit förändrade i endel avseenden. a. har förordats en möjlighet att kollektivavtalsvägen göraavsteg från vad som generellt skall gälla enligt arbetsmiljölagens regler.Därvid har fordrats godkännande av arbetstagarnas fackliga organisationer påförbundsnivå. Vissa remissinstanser har ifrågasatt om inteallmänna arbetstidslagens regler kunde föras in i arbetsmiljölagen. Med någotundantag har emellertid det stora flertalet instanser anslutit sig tillutredningens förslag om den principiella uppläggningen av arbetstidsreglerna iarbetsmiljölagen. Med den vidare syn på arbetsmiljön som jag förordarblir arbetstiden en viktig arbetsmiljöfråga. Stora förändringar har skett iarbetstagarnas situation under . Otvivelaktigt finnsalltjämt vissa skyddsaspekter att beakta i arbetstidssammanhang, men det ärinte på samma sätt som förr fråga om skydd mot förhållanden som är omedelbartriskabla för de arbetandes hälsa och säkerhet. Mekaniserings- ochrationaliseringsprocesser har emellertid inneburit ökade krav på effektivitethos arbetstagarna. Stundom har alltmer specialiserade och mekaniseradearbetsuppgifter lett till olägenheter av typen ökad bundenhet vidarbetsprocessen, begränsade kontaktmöjligheter och monotoni under arbetsdagen.Som en konsekvens av utvecklingen har olika frågor som sammanhänger med denpsykiska arbetsbelastningen kommit i blickpunkten. Det kan dock vara förenatmed svårigheter att konkretisera och bestämma orsaker och verkningar i dessasammanhang. En rad olika synpunkter kan ha betydelse i arbetstidsbedömningarna,utöver de hälsomässiga t. ex. fackliga, ekonomiska, arbetsmarknadsmässiga ochfamiljepolitiska. Jag anser det därför naturligt att som utredningen utgå frånatt lagstiftningen så långt möjUgt bör medge och underlätta helhets-betonadeoch samlade lösningar av arbetstidsfrågorna. Den nuvarande uppdelningen av arbetstidsregleringenmellan arbetstidslag och arbetarskyddslag synes härvid inte längre likasjälvklar som då arbetstidslagen genomfördes. F. n. pågår emellertid åtskilligtutrednings- och forskningsarbete som berör arbetstidsfrågorna. För att göradet möjligt för arbetsmarknadens parter att följa det pågående arbetet meddessa frågor och ta de initiativ som behövs för att få fram utredningsmaterialtUlkallade dåvarande chefen för i juni 1974delegationen (A 1974:09) för arbetstidsfrågor (DELFA). Bland DELFA:s uppgifteringår att analysera utfallet av tidigare arbetstidsförkortningar, inte minstderas effekter på produktion och sysselsättning, familjeförhållanden, bamtillsyn m. m. Prop.1976/77:149 302 vissa forskningsprojekt inletts beträffande bl. a. socialaoch hälsomässiga konsekvenser av olika former av obekväm arbetstid. Resultatenav dessa och andra aktivUeter kan efter hand bidra till att skapa det förbättradeunderlag som torde behövas innan man tar ställning till en mera vittgåendeförändring i systematiskt avseende beträffande arbetstidsregleringen. Grundläggande skyddsaspekter börliksom föranleda vissa begränsningar i friheten att fördelaarbetstiden. 1 likhet med utredningen anser jag sålunda att regler som ställervissa närmare krav beträffande arbetstiden eller ledigheten ellerveckan inte kan undvaras i arbetsmiljölagen. Bortsett härifrån torde fåkonstateras att arbetstagarnas önskemål och intressen i arbetstidsavseendeinte är enhetiiga utan i stället beroende av en rad faktorer som sammanhängermed sådant som arbetets art samt arbetstagarnas personliga och socialasituation. Kan det säkerställas att arbetstagarsidan får tillräckligtinflytande på den process som leder till att arbetstiden närmare fastläggs, bördet emellertid vara möjligt att på arbetsställena nå fram till avvägningar somså långt möjligt tar tillvara arbetstagarnas önskemål. En arbetsmiljölag bör därför gestöd åt arbetstagarnas handlande i fråga om arbetstidsförläggningen. Jag villhär betona att de tidigare förordade grundläggande bestämmelserna om attarbetsförhållandena skall anpassas till människans förutsättningar och attarbetstagaren själv bör kunna påverka sin arbetssituation siktar även påarbetstidsfrågor. Det kan som jag har antytt vara svårt att generelltfastställa vad som är arbetstagarnas intresse i olika förläggningsfrågor. Arbetstagarsidansinställning i varje särskild förläggningsfråga bör dock kunna komma tiU klartuttryck i anslutning till samråd eller förhandlingar mellan parterna. Jag villunderstryka att tidsfördelningen därvid skall ske så att föreUggandemöjligheter att tillgodose arbetstagarnas synpunkter verkligen tas till vara. Idessa avseenden ger nyssnämnda grundläggande bestämmelser en utgångspunkt. Jagvill vidare erinra om de instrument som lagen om medbestämmande i arbetsliveterbjuder de fackUga organisationerna. Bestämmelserna däri om vidgadförhandlingsrätt berör bl. a. arbetstidsfrågorna. Vidare syftarmedbestämmandelagen till att främja en utbyggnad av kollektivavtalsregleringeni frågor om arbetets ledning och fördelning, till vilkaarbetstidsförläggningen är att hänföra. Jag anser mig sålunda kunna utgå frånatt den arbetstidsförläggning som kommer till stånd med utgångspunkt iarbetsmiljölagens allmänna bestämmelser och på grundval av medbestämmandelagenkommer att vara i enlighet med de anställdas intresse. Frågor om arbetstidsförläggningensom uppenbarligen inte är ägnade för närmare reglering i lag är enligt minmening bl. a. problemen kring deltid och s. k. flexibel arbetstid. Sådanaförläggningsfrågor bör i det enskilda fallet lösas med tillämpning av deallmänna bestämmelserna i ar- 1976/77:149 303 betsmiljölagen.Här kan också bli aktuella de former som följer av medbestämmandelagens reglerom förhandlingsrätt och kollektivavtal. I anslutning härtill vill jag också taupp den viktiga frågan om schemaläggning av arbetstiden. För arbetstagarna ärdet förenat med betydande olägenheter att inte få besked omtjänstgöringsförhållandena och del gäller självfallet i särskilt hög grad demmed oregelbunden arbetstidsförläggning. Jag vill framhålla att det ärnödvändigt att arbetstidsschema upprättas och företes i alla de falldå detta är möjligt. Även här vill jag hänvisa till att den nyamedbestämmandelagen bör kunna verksamt bidra till att överenskommelser kommertill stånd i större utsträckning än f. n. Arbetstidsreglerna i arbetarskyddslagen harkaraktären av tvingande bestämmelser som skall garantera viss minsta ledighetåt arbetstagarna. Allmänt torde kunna sägas att regleringen i en ny lag omarbetsmUjön bör formas med beaktande av såväl bestämmelsemas funktion attdirekt förebygga ohälsa och olycksfall som deras roll i det sociala mönstret iövrigt. En sådan helhetssyn behöver inte hindra att vissa arbetstidsregler harkaraktären av minimibestämmelser. För att kunna ställa upp garantier mensamtidigt uppnå en flexibilitet som svarar mot nutidens varierandeförhållanden i olika delar av arbets- och samhällslivet är det dock önskvärtatt lätta på den nuvarande lagens inställning att avsteg från reglerna baraskall kunna ske efter myndighetsdispens. Möjligheter till avvikelse från lagensregler genom kollektivavtal är därvid den mest närliggande utvägen. I frågor omarbetstidsförläggningen, som allmänt sett har så stor betydelse för denenskilde arbetstagarens upplevelse av sin arbetssituation bl. a. på grund avatt besluten oftast gäller lokala förhållanden, stämmer ett system med dispositivaregler bättre än absoluta arbetstidsvillkor överens med arbetstagarnas anspråkpå medverkan och inflytande. Liksom utredningen och remissinstanserna anser jagsålunda att möjligheter bör införas för fackförbund eller motsvarande attkolleklivavtalsvägen medverka till en arbetstidsordning som i vissa avseendeninnebär avvikelse från vad som generellt skall gälla enligt arbetsmiljölagen.Att skyddssynpunkter skulle komma att eftersättas med ett sådant system tordeinte behöva befaras. spelar arbetstagarsidans ställningstagande enhuvudroll när frågor om avsteg från arbetarskyddslagens natt- ellerveckovileregler skall avgöras. Jag vill också erinra om att bestämmelserna iarbetstidslagen nästan genomgående är av dispositiv natur. Jag har i det föregående förordat undantag frånarbetstidsreglerna för s. k. okontrollerbart arbete (avsnitt 20.2.8). Dessaregler bör inte heller gälla beträffande elever, vårdtagare och värnpliktiga(avsnht 20.2.4. 20.2.5 och 20.2.6). Att arbetstidsreglerna inte är tillämpligapå företagares eget arbete ligger i sakens natur. Beträffande arbetstiden vidvägtransport och luftfart krävs särskilda överväganden. Jag återkommer tilldetta i det följande. 1976/77:149 304 Arbetarskyddslagens definition på rast bygger påatt arbetstagaren under arbetsuppehållet som ej ingår i arbetstiden skallhelt frigöras från sina arbetsuppgifter. Däri ligger bl. a. att arbetstagarenej skall behöva stanna kvar på arbetsstället under uppehållet. Uppehållets varaktighetskall vara bestämd på förhand. Dessa krav bör enligt arbets-miljöutredningensförslag i allt väsentligt fasthållas. Gällande lag kräver rast om arbetstagaren utförarbete av dygnet. För att få en klarare konstruktion harutredningen föreslagit att i arbetsmiljölagen föreskrivs att ett arbete intefår pågå mer än visst antal timmar i sträck. Vidare har med hänvisning tillallmänna arbetsmedicinska synpunkter föreslagits att tidsgränsen sänks tUl femtimmar. Som ett särskilt skäl har därvid åberopats att sex timmars arbetsdagkan bli en realitet för allt flera grupper och att det är önskvärt att även enarbetsdag av denna längd inrymmer rast. I fråga om rasternas antal, längd och förläggninghar utredningen i saklig överensstämmelse med nuvarande bestämmelse föreslagit att i arbetsmiljölagen föreskrivs att rast i dessa avseenden skallvara tillfredsställande med hänsyn till arbetsförhållandena. Enligt arbetarskyddslagen kan rast bytas ut motmåhidsuppehåll på arbetsplatsen om det är oundgängligen påkallat med hänsyntill arbetsförhållandena. Denna möjlighet har bibehållits iutredningsförslaget. har i den föreslagna bestämmelsen slagits fastrådande praxis att sådant måltidsuppehåll räknas in i arbetstiden. Nuvarande lagstiftning och utredningens lagförslagmedger tillfälligt undantag från kravet på rast vid sjukdomsfall eller annanoförutsedd händelse. Utredningen har påpekat att den gällande bestämmelsen innebäratt rast helt kan slopas i de aktuella situationema. I stället bör enligtutredningen föreskrivas att rast i avsedda faU kan utbytas mot måltidsuppehållvid arbetsplatsen. Avsteg från rastbestämmelsen kan enligtutredningsförslaget göras kollektivavtalsvägen eller genom myndighetsdispens.Utredningen har betonat att dispensinstitutet bör fungera enbart som ensäkerhetsventil för undantagsfall när speciella omständigheter kan åberopas ochkollektivavtalsvägen inte står öppen. Dispens från huvudregeln för rast börenligt utredningen kunna förbindas med villkor om måltidsuppehåll påarbetsplatsen. Det stora flertalet remissinstanser har godtagitden föreslagna regleringen av raster. För egen del vill jag framhålla att de motiv somligger bakom arbetarskyddslagstiftningens generella bestämmelser om raster ocharbetspauser är av arbetsmedicinsk art. Ytterst har det gällt att nedbringa antaletolycksfaU i arbetet och att minska antalet sjukdomsfall som har sitt Prop.1976/77: 149 305 ursprung i arbetslivet. När man diskuterar grundernaför rast- och pausbestämmelserna i arbetarskyddslagstiftningen måste vidarebeaktas de höga krav på effektivitet som råder på de flesta håll iarbetslivet och som lätt kan skapa negativa stressymtom hos arbetstagarna.Utan tvivel bidrar arbetsuppehållen generellt sett till att minska både defysiska och psykiska påfrestningarna på arbetstagarna. Vid ställningstagandetill reglerna om raster och pauser bör de kortare arbetsuppehållen alltså sessom faktorer som inverkar positivt på hälsa och arbetsförmåga i vidaste mening. Mot denna bakgrund vill jag anslutamig till vad utredningen har föreslagit i fråga om reglering av raster iarbete. Arbetsmiljölagens rast-bestämmelser bör utformas i enUghet härmed (4kap. 1, 2, 7 och 8 §§). Det fömtsatts att den närmare regleringen avarbetsuppehållen sker avtalsvägen.