prop · G003137 · 1976-12-31 00:00:00 — Man kan tänka sig exempelvis lägen därarbetsgivaren bedömer att ett tilltänkt beslut av arbetslagarnas företrädareskulle komma att i en eller annan mening medföra skada för företaget. Ensvårighet ligger här i att bedömningen av risken för skada kan vara osäker ochatt det dessutom kan vara svårt att med någon säkerhet säga vad som skallbetraktas som skada. Avtalet får antas innebära att företaget har åtagit sigatt stå vissa risker för skada, därför att arbetstagarna som kollektiv harintressen som inte är desamma som t. ex. aktieägarnas. Som exempel kan tas sådana avtal ominskränkningar i driften som berördes tidigare i detta avsnitt. Har ett företagåtagit sig att över huvud inte företa någondriftsinskränkning, kan detta 1 Professor har i detta sammanhang anmärkt attskälen för en regel om möjlighet för bolagsstyrelsen att i vissa lägen häva ettförvaUningsuppdrag utan att della medför skadeståndsansvar skulle ligga i derättspolitiska överväganden som motiverat ett antal regler främst iaktiebolagslagen, såsom 8 kap. 13 §, 12 kap. 5 § och 13 kap. har nämntäven 11 kap. 3 § . Han har tillagt att det skulle kunna hävdas, attbolagsstyrelse har rätt att utan skadeståndsansvar återkalla ettförvaltningsuppdrag så snart bolaget slår inför en avsevärd risk att behövabegära bolaget i likvidation. Man kan nämligen mena att en avvägning av derättspolitiska synpunkter som ligger till grund för MBL och de som ligger tillgrund för associationsrätten bör leda till att bolagsstyrelse har rätt attåterkalla ett förvaltningsuppdrag till en nämnd, partsammansatt eller medrepresentanter enbart från arbetstagarsidan, redan då det visat sig attnämnden allvarligt missbrukat sin ställning. Den övergripande synpunktenskulle här vara borgenärsintresset. Som teoretiska exempel skulle kunna tasfall att en nämnd som ansvarar för per-sonalrestauranten ordnar festmåltidereller att en nämnd som svarar för en idrottsanläggning ger stora bidrag för"inköp" av en spelare till det lag som bär bolagets namn. 1976/77; 137 58 tolkassom att företaget har iklätt sig en ekonomisk garanti för de anställda underavtalets giltighetsperiod. Avtalet kan direkt översättas i ekonomiska termer pådet sättet att de anställda garanteras kollektiv-avtalsenligaanställningsförmåner . Det är svårt att se annat än att avtaletbör betraktas som gällande, åtminstone under normala förhållanden (jfrexemplen på kvalificerade undantagsfall i det föregående), på det sättet attföretaget är bundet vid den ekonomiska garantin för den händelse det skullebesluta att trots det träffade avtalet företa driftsinskränkning. Möjligenskulle jämkning eller befrielse från den ifrågavarande förpliktelsen kunnatänkas i särskUda fall enligt 36 § avtalslagen. Har avtalet i stället fått innebörden av en rättför arbetstagarsidan att inlägga veto mot driftsinskränkning eller föreskriverdet att beslut därom skall fattas under enighet i ett partssammansatt organ, ärdet kanske inte lika säkert att avtalet skall anses innebära en obetingadekonomisk garanti för arbetstagarna . Detta är emellertidprincipiellt en avtalstolkningsfråga. Det kan ha varit tanken med avtalet attdet skall få spela in huruvida vissa förutsättningar för driftsinskränkningföreligger, huruvida vissa åtgärder i arbetstagarnas intresse vidtagits etc.Såvitt gäller arbetstagarnas ekonomiska intresse av trygghet i anställningen ärdet svårt att se annat än att även de här senast åsyftade avtalen rörandebegränsningar i företagets rätt att vidta driftsinskränkning skulle varabindande. En fråga för sig är i vilken utsträckning sådana avtal kan betraktassom bindande även på det sättet, att företaget kan åläggas allmänt skadeståndför kollektivavtalsbrott vid åsidosättande av sina förpliktelser enligtavtalet. Även detta är emellertid i grunden en avtalstolkningsfråga.Innebär avtalet i den först nämnda varianten enbart en ekonomisk garanti,skulle det eventueUt över huvud inte innebära något avtalsbrott om endriftsinskränkning företogs men arbetstagarna höllsskadeslösa ekonomiskt. Skulle det däremot kunna sägas ligga andra intressenför arbetstagarna i avtalets upprätthållande, kan det bli fråga även om ettallmänt skadestånd för kollektivavtalsbrott. Frågan om det allmänna skadeståndet ställs mer påsin spets om det träffas medbestämmanderättsavtal som inte kanöversättas i ekonomiska termer. Avtal kan ha slutits t. ex. om inflytande förarbetstagarsidan över handläggningen av personalfrågor. I avtalet kan ingåsådana moment som att beslut om anställning av vissa befattningshavare får skeenbart efter tUlstyrkande av ett partssammansatt organ medarbetstagarmajoritet. Åsidosätter arbetsgivaren en sådan avtalsföreskrift kanväl i allmänhet detta avtalsbrott inte sägas medföra ekonomisk skada förarbetstagarsidan. Däremot Ugger det nära tUl hands, i den mån arbetsgivareninte kan visa stöd i avtalet för sitt handlande, alt aUmänt skadestånd kommertill användning som sanktion mot av- Prop.1976/77:137 59 talsbrottet.MBL:s skadeståndsregler blir då tillämpliga och arbetsdomstolen har att bedömavilket skadestånd som bör komma ifråga med hänsyn tiU omständigheterna i detenskilda fallet (60 § MBL). Det låter sig enligt arbetsgruppens mening integöra att här ställa upp några aUmänt gällande riktiinjer. Rättsligaförutsättningar för utdömande av allmänt skadestånd för kollektivavtalsbrottföreligger otvivelaktigt i fall av hithörande art (jfr reglerna om skadeståndi 5461 §5 MBL). Om en arbetsgivare bereder arbetstagarnas företrädare inflytandegenom medbestämmanderättsavtal får utgångspunkten vid tolkningen rimligen varaatt avtalet skall upprätthållas såsom bindande i den mån det inte i sig självinnehåller några begränsningar eller undantag. I vilka fall och efter vUkanormer sådant skadeståndsansvar skall komma i fråga måste emellertid överlåtasi första hand åt parterna själva och ytterst till rättstillämpningen. Som antytts i förarbetena till MBL står detparterna på arbetsmarknaden fritt att välja avtalskonstruktioner genom vilkade här aktuella problemen bringas under kontroll. En sådan möjlighet är att deti avtalet på förhand anges en ekonomisk ram för den verksamhet över vilkenarbetstagarna får ett avgörande inflytande, t. ex. genom majoritetsrepresentationi ett beslutande partssammansatt organ. Exempel härpå finns senast i det avtalom arbetsmiljö som träffats av SAF samt LO och PTK. I övrigt tordeman från statsmakternas sida jnte kunna komma längre än tUl att rekommenderaparter, som träffar medbestämmanderättsavtal, att redan i avtalet ta upp tiUbehandlini; hithörande frågor, bland dem frågan om påföljderna i skildaförutsebara fall av att avtalets föreskrifter åsidosätts. Sådana anvisningar iavtalen torde få direkt betydelse för rättstillämpningen. En särskild fråga i sammanhanget är huruvida detkan tänkas att enskilda arbetstagarföreträdare, som fråntages sina uppdrag avarbetsgivaren, blir berättigade tUl ersättning för förlusten av uppdraget. Omarbetstagarföreträdarna är tUlförsäkrade t. ex. ett arvode för sitt uppdragkan de ha ett rent personligt intresse av att inte bli skilda från detta. Härrör man sig emellertid inte med frågor som är speciella för detkollektivavtalsrättsliga området. Svaret får ges med tillämpning av allmännaregler för uppdragsförhållanden och med beaktande av omständigheterna i detenskilda fallet. Arbetsgruppen har kom.mit fram tUl att demedbestämmanderättsavtal som träffas med stöd av 32 § MBL normalt bör förståsså att de ger arbetstagarparten en rätt i förhåUande till arbetsgivaren tillmedbestämmande och att denna avtalsfästa rätt upprätthålls på samma sätt somandra rättigheter enligt kollektivavtal, dvs. 1976/77:137 60 ådrarsig skadeståndsskyldighet om han inte uppfyller sina förplUctelser enligtavtalet. Andra konstruktioner är tänkbara i speciella fall, t. ex. närföreträdare för arbetstagarna får disponera över ett visst belopp för ettavtalat ändamål. I vissa undantagssituationer, t. ex. om beslut som företrädareför arbetstagarna vill fatta strider mot lag eller om det eljest är fråga omavtalsbrott på arbetstagarsidan kan arbetsgivaren ingripa och besluta utanhinder av medbestämmanderättsavtalet. I övrigt är medbestämmanderättsavtaletbindande och brott mot avtalet medför skadeståndsskyldighet. mån medbestämmanderättsavtalet kan sägas innehålla ekono-m.iska garantierför arbetstagarna eller för någon av dem torde avtalet kunna upprätthållasefter allmänna avtalsrättsliga principer. När det gäller allmänt skadestånd förkollektivavtalsbrott beror det i första hand av en tolkning av avtalet självt ivilken utsträckning sådan sanktion skall komma i fråga. Med den principiellaavtalsfrihet som föreligger på området torde det stå avtalsparterna fritt atti detta hänseende inrätta avtalet på det sätt de finner lämpligt. inte stöd för annat bör det betraktas som bindandei den meningen att dess åsidosättande medför allmänt skadestånd förkollektivavtalsbrott. AUmänna principer för jämkning av oskäliga avtalsvillkorutgör yttergränsen för de sanktioner (i form av avtalsviten, normeradeskadestånd och liknande) som kan tänkas komma i fråga. Inomde ramar som har draghs upp i fråga om möjligheterna av hänsyn till denpolitiska demokratin att träffa medbestämmanderättsavtal inom den offentligasektorn torde det sagda vara tUlämpligt även där. Här liksom tidigare görs dåreservation för att man genom särskild lagstiftning inrättar arbetstagarinflytandeti t. ex. partssammansatta organ på annat sätt. Det skulle kunna övervägas att föra in entilläggsbestämmelse i medbestämmandelagen, t. ex. som ett andra stycke i 32 §,i syfte att göra klart i lagens text att medbestämmanderättsavtalens rättsligaverkningar är att uppfatta på detta sätt. Arbetsgruppen har dock inte funnit skäl att föreslåett sådant tUlägg. Det kan som nämnts sannolikt i vissa situationer tänkasmedbestämmanderättsavtal enligt vilka arbetstagarparten får en gentemot arbetsgivarenskyddad ställning även på det sättet att arbetsgivaren över huvud inte kanförfoga över avtalstillämpningen, t. ex. när ett penningbelopp har ställts tillarbetstagarsidans disposition för vissa ändamål och fråga uppkommer omavtalsenligheten av ett tUltänkt beslut av arbetstagarparten. Helt aUmänttorde det inte heller vara nödvändigt av hänsyn till tydligheten av lagen meddet här ifrågasatta tiUägget till 32 §. 1976/77:137 61 6 Ansvaret för arbetstagarföreträdares beslut 6.1 Förarbetena Lagrådet tog också upp frågan i vad mån den som medstöd av ett medbestämmanderättsavtal fattar beslut för ett aktiebolags räkningkan ådraga sig ansvar gentemot bolaget för skada som åsamkas detta. Frågan gälldedärvid särskUt det rättsliga ansvaret för sådana arbetstagarföreträdare (iexempelvis ett partssammansatt organ med rätt att besluta i vissa frågor), somantingen över huvud inte är anställda hos bolaget eller som har anställts förhelt andra arbetsuppgifter. I ingeidera av dessa fall kan enligt lagrådetarbetstagarföreträdaren anses handla i egenskap av arbetstagare hos bolaget närhan fullgör sin uppgift som arbetstagarföreträdare. Han skulle därför intekunna åläggas ansvar för sitt handlande i organet efter de regler som gällerför arbetstagares skadeståndsansvar. Men inte heller aktiebolagslagens reglerom ansvar för dem som handlar i egenskap av organ för ett bolag passar in. Lagrådetsslutsats blev att någon genomtänkt och ändamålsenlig reglering avskadeståndsansvaret inte har redovisats med avseende på de här aktuellabeslutsfattarna. Saken kan enligt lagrådet inte heller avhjälpas genom attregler tas in även om ansvarsfrågorna i medbestämmanderättsavtalen. Styrelseni ett aktiebolag torde nämligen inte kunna genom avtal disponera övertilltänkta beslutsfattares ansvarighet gentemot bolaget. Oavsett hurbeslutanderätten fördelas mellan arbetsgivar- och arbetstagarsidan borde detenligt lagrådet göras klart, att befogenhet att besluta och skyldighet att taansvar skall följas åt (prop. s. 478). Departementschefen uttalade för sin deluppfattningen att det finns möjligheter för parterna på arbetsmarknaden attkomma fram tUl lösningar som tUlgodoser de praktiska behoven. Han påpekade attproblemet får begränsad betydelse i faU där arbetstagarsidans beslutanderättbestäms att gälla inom vissa på förhand fastställda ramar, t. ex. inom ramenför vissa anslag eller liknande. Men även utanför dessa fall borde det enligtdepartementschefen vara möjligt att reglera ansvarsfrågorna avlalsvägen (prop.s. Självfallet spelar det här in, tillade departementschefen, vilkenrättslig innebörd som ges åt själva delegationsbeslutet. Det är tydligt att departementschefens sist återgivnauttalande har sitt stora berättigande. Behovet av regler om ansvar förbeslutande arbetstagarföreträdare beror rimligen av vUken innebörd som i det enskildafallet ges åt medbestämmanderätten. Man kan tänka sig att ett medbestämmanderättsavtalger arbetstagarna genom deras fackliga organisation ett avgörande inflytandeöver 1976/77:137 62 tUlsättandetav vissa befattningar i företaget, t. ex. av personalchef eller arbetsledare. Iviss mening hämtar då den utsedde sitt uppdrag från arbetstagarna. Inte destomindre kan det ligga närmast till att betrakta honom som anstäUd för deifrågavarande funktionerna hos arbetsgivaren, på i princip samma vUlkor somandra anställda och med samma lydnads- och ansvarsförhållande tillarbetsgivaren som om anställningen hade skett utan inflytande för den eller defackliga organisationerna. Enannan kategori av medbestämmanderättsavtal är avtal som ger de fackligaorganisationerna som sådana ett inflytande över arbetsgivarens verksamhet. Detkan röra sig t. ex. om avtal rörande sådan förhandlingsrätt som avses i 11 och12 §§ MBL, avtal om vidgat tolkningsföreträde utöver vad som följer av 3335§§ MBL eller om fackligt veto på något utvalt område. Det ansvar som kan behövaföreskrivas för utövandet av arbetstagarinflytande enligt sådana avtal börrimligen bäras av den fackliga organisationen. Liksom när det gäUer arbetstagarinflytandetenligt MBL:s egna bestämmelser utövas inflytandet på den fackliga organisationensvägnar av dess utsedda företrädare. En ytterligare grupp av medbestämmanderättsavtal,som kan sägas vara en mellangrupp på det sättet att den har likheter med bådade förut nämnda slagen av avtal, är sådana avtal som föreskriver rätt tillinflytande för arbetstagarna i ett partssammansatt organ som tilldelas vissabeslutsbefogenheter. Arbetsgivarens företrädare i ett sådant organ bärnaturligen samma ansvar för sitt deltagande i organets verksamhet som vidutövande i andra sammanhang av sina funktioner hos arbetsgivaren. När detgäller arbetstagarnas representanter är däremot rättsläget inte lika klart. Enrad olika synpunkter kan läggas på ansvarsfrågorna i fall av denna art. Omarbetstagarföreträdarna ingår som en minoritet i det partssammansatta organetställer sig sålunda frågan om ansvaret för beslut, i vilka de deltar, inte utanvidare på samma sätt som om de befinner sig i majoritet (eUer om de är ensammaföreträdda i en nämnd eller annat organ med beslutsrätt). Rent praktiskt tordedet inte heller föreligga samma behov av ansvarsregler i fall därarbetstagarnas företrädare inte har tUlagts någon rätt att företräda företagetutåt, eller att verkställa beslut, som om de har fått sådana befogenheter. Det har också betydelse för ansvarsfrågorna hur manprincipiellt ser på de beslut som fattas och den verksamhet som bedrivs i ettpartssammansatt organ. Med ett synsätt kan man betrakta ett sådant organ,oavsett dess sammansättning, som en sammanhållen grupp av beslutsfattare ivilken alla bör bära samma ansvar för beslut som med deras deltagande fattas avorganet. Detta torde vara det naturliga synsättet om man över huvud betraktarbeslutande grupper av detta slag som organ inom företaget eller myndigheten,tillsatta efter särskilda regler, men principiellt sett jämbördiga med andrabeslutande organ. I den s. k. 1976/77:137 63 DEFF-verksamheteninom den statiiga förvaltningen har medbestämmanderätten uttryckligenutformats så alt de av arbetstagarsidan utsedda ledamöterna i beslutande organskall anses delta i beslutandet i sin egenskap av anställda tjänstemän ochdärmed bära personligt ansvar för beslut i vilka de deltagit (se t. ex. DEFF:srapport nr 4 s. 10 f). Vad som har varit rättsläget när företagsnämnderna påden privata arbetsmarknaden utövat beslutanderätt, t. ex. i förslagsärenden, ärmera osäkert. Det synes inte ha förelegat något praktiskt behov av ett klarläggandeav ansvarsfrågorna och dessa synes inte ha blivit satta på sin spets. Detligger emellertid nära tUl hands, särskilt i vissa situationer, att se på departssammansatta organen på ett annat sätt. Om arbetstagarföreträdarnabefinner sig i minoritet i det partssammansatta organet skiljer sig deöverläggningar som förekommer inom organet och de beslut som där fattas intemycket från arbetstagarinflytande i den formen, att arbetsgivaren är skyldigatt förhandla med representanter för arbetstagarna men står fri att därefterbesluta på egen hand (jfr 11 och 12 §§ MBL). Liksom i det renaförhandlingsfallet kan det då vara rimligt att se arbetsgivaren och dennesföreträdare i det partssammansatta organet som ensamma ansvariga gentemotföretaget och tredje man för de beslut som fattas. Ett sådant synsätt är välförenligt med att de partssammansatta organen har tUlkommit i arbetstagarnasintresse, dvs. just för att göra det möjligt för dem att få gehör för sinasärskilda synpunkter i beslutsprocessen inom företaget. I fall av denna art skuUe det med andra ord inteföreligga något behov av regler om ansvar för arbetstagarföreträdarna i detpartssammansatta organet. Detsamma skulle gälla när arbetstagarna i övrigtinte kan utöva ett direkt avgörande inflytande på besluten, t. ex. i fall därenighet ställs upp som förutsättning för att beslut skall få fattas ocharbetsgivarsidans företrädare medverkar till ett visst beslut. Detta senarefall kan dock i vissa sammanhang vara mer komplicerat, eftersom det kan tänkasatt arbetsgivaren eller dennes företrädare blir mer eller mindre tvingade attfatta visst beslut inför alternativet att inte vinna enighet kring ett annatbeslut, som arbetsgivarsidan i och för sig finner riktigare. Även när skadauppkommer därför att det över huvud inte går att fatta ett visst beslut ienighet kan det göras gällande, med större rätt än när arbetstagarsidan ärförsatt i minoritet, att arbetstagarföreträdarna har del i ansvaret förskadan. Även när arbetstagarna befinner sig i majoritet iett partssammansatt organ, eller när de är ensamma företrädda i en beslutsgruppmed visst verksamhetsområde, ligger det emellertid nära till att peka pålikheterna 1Man torde inte behöva räkna särskilt med det fallet att arbetsgivarens företrädareär inbördes oeniga med påföljd att vissa av dem förenar sig med arbetstagarminoritetenoih beslut. 1976/77:137 64 medarbetstagarinflytande i form av rätt tUl förhandlingar med arbetsgivaren. Omman utgår från att arbetsgivaren principiellt sett har rätt att följaverksamheten i organet eller beslutsgruppen och ingripa när ett tilltänktbeslut eller en planerad åtgärd kan väntas medföra skada, som företaget inte ärskyldigt att godta, kan det sägas att arbetsgivaren har kvar sin beslutanderätti alla sådana fall där det kan bli fråga om skada för vilken någon bör görasansvarig. Arbetsgivaren har enligt de allmänna grundsatser som är förutsatta iMBL, och enligt medbestämmanderättsavtalet självt, rätt att pröva om beslutsom arbetstagarnas företrädare vill fatta är förenliga med lag och andrarättsliga förpliktelser för företaget i förhållande till samhället och tredjeman. Han har också rätt att inskrida om arbetstagarnas företrädare på annatsätt överskrider sina befogenheter enligt medbestämmanderättsavtalet eller omde står i begrepp att orsaka skada i strid mot avtalet. Den bedömningarbetsgivaren står inför kan vara svår att göra men den kan principiellt settgöras och därmed skulle också behovet av ansvarsregler för arbetstagarna kunnapåstås bortfaUa.i Ett resonemang efter dessa linjer torde emellertidav flera skäl inte kunna genomföras helt. Till att börja med kan man intebortse från att behovet av ansvarsregler för arbetstagarnas företrädare blirberoende av hur verksamheten i de partssammansatta organen eller i arbetstagarnasbeslutsgrupper rent praktiskt inrättas i fråga om möjligheter för arbetsgivarenatt följa och övervaka åtgärder som vidtas och beslut som fattas. I den månarbetstagarföreträdarna får rätt att på det område som åsyftas med medbestämmanderättsavtaletta kontakter utåt och verkställa beslut, kan självfallet arbetsgivarensmöjligheter rent praktiskt att ingripa bli små. Om arbetstagarnas företrädaredisponerar över ett penningbelopp eller förvaltar annan egendom kanarbetsgivarens handlingsmöjligheter i praktiken vara obefintliga. Vidare kandet, liksom i de fall som åsyftas med 57 § MBL, tänkas fall i vilka arbetstagarsidanutnyttjar befogenheter på ett oriktigt sätt utan att arbetsgivaren förmåreller tror sig kunna med framgång ingripa. Självfallet saknas det anledning atträkna med annat än att faU av det här beskrivna slaget bli ovanliga. Intedesto mindre synes möjligheten att de uppkommer kräva ett ställningstagandetill frågan om arbetstagarsidans rättsliga ansvar. Som redan antytts synes ett alternativ vara attutforma ett personligt ansvar för de företrädare för arbetstagarna som deltar ibeslut eller åtgärder, vilka medför skada i strid mot detmedbestämmanderättsavtal som har träffats. Ett sådant ansvar skulle möjligen ivissa fall kunna 1Reglerna om tolkningsföreträde vid tvist om medbestämmanderäUsavtal i 33 § MBLinnebär inle någon förskjutning i rättsläget på den här ifrågavarande punkten,eftersom saken gäller yttergränserna för arbetstagarinflytandet enligt MBL.Jfr även regeln i 33 § första stycket att tolkningsföreträdet inte gerarbetstagarparten rätt att beslula på arbesgivarens vägnar. 1976/77:137 65 följaredan av nu befintliga regler om ansvaret för arbetstagares fel ellerförsummelser i tjänsten. Som lagrådet har påpekat inträder emellertidsvårigheter när arbetslagarnas företrädare antingen över huvud inte äranställda hos arbetsgivaren eller är anställda för helt andra arbetsuppgifterän dem som utövas i det partssammansatta organet. Åtminstone på den privatasektorn av arbetsmarknaden torde denna senare grupp kanske bli den vanligaste.Ett personligt ansvar skulle då kunna bygga på allmänna regler omskadeståndsansvar för uppdragstagare (sysslomän). Mer följdriktigt vore väldock att genom särskilda åtgärder slå fast att de här aktuellaarbetstagarföreträdamas ansvar inte blir mer långtgående än arbetstagares iallmänhet. Skadeståndsansvaret borde med andra ord inte sträcka sig längre änsom följer av 4 kap. 1 § skadeståndslagen (eller motsvarande tiUämpning avMBL:s skadeståndsregler) och det borde även i övrigt vara uppbyggt på sammasätt som skadeståndsansvaret för arbetstagare i den lagen. Enklast vore kanskeatt i lag slå fast att arbetstagarföreträdare i partssammansatta organ ochbeslutsorgan i övrigt skall bära samma ansvar för sin verksamhet i denegenskapen som en arbetstagare har i förhållande till sin arbetsgivare för feleller försummelser i tjänsten. Detfinns emellertid enligt arbetsgruppens mening starka skäl även emot en sådanlösning. Det har redan pekats på de stora likheterna mellan å ena sidanarbetstagarinflytande genom förhandlingar och i övrigt i de former som anges iMBL och å andra sidan verksamheten i partssammansatta organ och beslutandearbetstagargrupper. I själva verket torde det vara svårt att dra en alldelesentydig och klar gräns och i varje fall torde likheterna vara sådana, att detknappast går att finna några bärande sakliga skäl för att göra en skillnad i frågaom ansvaret för arbetstagarföreträdamas handlande. Ett medbestämmanderättsavtalsom ger en facklig organisation rätt att inlägga veto mot vissa beslut avarbetsgivaren ligger mycket nära ett avtal, enligt vilket samma rätt utövas avarbetstagarföreträdare i ett partssammansatt organ. Andra sådana exempel kananföras.