prop · G00396 · 1976-12-31 00:00:00 — Utredningen föreslår att det nuvarande systemet medtillfällig inlåning av yngre tekniker från patentavdelningen för föredragningi besvärsavdelningen systematiseras genom att mera varaktiga förordnanden somföredragande inrättas med minst två tjänster för varjeavdelning. Till dessa förordnanden bör enligt utredningen i första hand väljastekniker med tre till erfarenhet av arbetet på patentavdelningen.Utredningen föreslår att skyldigheten för ledamot på patentavdelningen att åtasig sådant arbete på anmodan av verkschefen skrivs in i instruktionen för verket. 1976/77: 96 48 skulleenligt utredningen innebära en stabilisering av del tillämpadeförfarandet med tillfällig inlåning samt medföra ett visst resurstillskott förbesvärsavdelningen. Förslaget skulle enUgt utredningen dessutom ha denfördelen att det i motsats till fasta föredragande tillåter en frånutbildnings- och rekryteringssynpunkt önskvärd cirkulation av yngre tekniker. Remissinstanserna intar i föredragandefrågan heltskilda ståndpunkter. Några remissinstanser, bl. a. besvärsavdelningensledamöter samt olika företrädare för verkets kundkrets, tillstyrkerutredningsförslaget vilket de räknar med kommer attmedföra lättnader i referenternas arbetsbörda så att dessa i stället kankoncentrera sig på att arbeta bort nuvarande balanser. Besvärsavdelningensledamöter m. fl. anser i motsats till utredningen att systemet med föredragandeinte ytterligare behöver prövas utan förordar att det införs permanent. Andra remissinstanser, däribland PRV, TCO ochSACO/SR (PI) är starkt kritiska till utredningsförslaget i denna del. PRVtvivlar på att det föreslagna systemet verkligen skulle innebära ett merarationellt utnyttjande av ledamöternas kapacitet. Patentärendena som handläggspå besvärsavdelningen är av så speciell karaktär att man inte kan utnyttja enföredragande i samma utsträckning, som vanligen sker i juridiska frågor. Denledamot som ansvarar för ärendet, referenten, måste för att kunna göra enkorrekt bedömning av de tekniska problemen därför själv granska ritningar ochannat aktmaterial av teknisk art. Såväl föredraganden som referenten måsteeftersom det ter sig svårt att sovra faktaunderlaget grundligt sätta sig in iärendet. Det föreslagna systemet kommer därför enligt PRV, särskilt somföredragandena skall utgöras av unga tekniker med relativt kort erfarenhet påpatentavdelningen, otvivelaktigt att medföra dubbelarbete. PRV och /SR (PI)anser att förordnande som föredragande på besvärsavdelningen under allaförhållanden måste bygga på frivillighet och ej som utredningen föreslagit sketvångsmässigt. Med de siffror som anges i betänkandet omtidsfördelningen av olika arbetsmoment som underlag kan det enligt PRV, /SR(PI) och TCO visas, att endast ringa kostnadsbesparing är att vänta vidföredragning av särskUda föredragande jämfört med nuvarande ledamotsföredragning.En sådan besparing skulle dessutom kunna uppstå endast under särskUt gynnsammaomständigheter. För patentavdelningen innebär förslaget om särskildaföredragande enligt dessa remissinstanser en påtaglig belastning i form avkostnader, kapacitetsminskning och krav på nyanställningar och utbildning.Användning av särskilda föredragande som förordnas försvårararbetet på de rotlar, vars innehavare får sådant förordnande. Efterträdareeller vikarie måste sättas in som varierar från någramånader tiU ett halv- 1976/77: 96 49 år,vilket resulterar i en ofrånkomUg reducering av effektiviteten. Efter förordnandetidensutgång inträffar en ny inkörningsperiod på ny rotel eller reducerad sådan vidåtergång till den gamla plus inkörning för vikarien på annan rotel. Totaltuppstår kapacitetsminskningar för patentavdelningen som är ej oväsentligtstörre än det direkta bortfall förordnandet innebär. PRV, , /SR (PI) ochTCO avstyrker därför utredningens förslag och föreslår i stället fortsattutnyttjande av nuvarande system med en kortare tids inlåning av tekniker tillbesvärsavdelningen. Detta system har också fördelen att den av utredningenomtalade vidareutbildningen kommer fler ingenjörer tiU del utan att derasrotelarbete nämnvärt behöver eftersättas. För egen del kan jag i likhet med PRV instämma iutredningens konstaterande att ett system med fasta föredragande påbesvärsavdelningen inte synes lämpligt f. n. Utredningen har enligt min meninginte tillräckligt belyst frågan om och på vilket sätt det föreslagna systemetmed förordnanden kan samordnas med patentavdelningensorganisation. På gmnd härav och då det i utredningen inte heller har visats attde resursvinster för besvärsavdelningen som kan uppkomma genom inrättandet avmer varaktiga förordnanden överväger nackdelarna för patentavdelningen kan jaginte tiUstyrka utredningens förslag. Jag förordar i stället att nuvarandesystem med s. k. korttidsinlåning på frivillig grund bibehålles men utnyttjas iökad omfattning. Utredningen har funnit att besvärsavdelningensställning som förvaltningsdomstol inte gör en ändring av själva beteckningenbesvärsavdelning nödvändig. Besvärsavdelningen bör enligt utredningen främstmed hänsyn till den hävd som benämningen erhåUit både nationellt ochinternationellt även behålla sitt nuvarande namn. I flera remissyttranden har frågan tagits upp ochbl. a. regeringsrättens ledamöter och att utredningens argumentation är föga övertygande. I stället föreslås enändrad benämning som bättre markerar besvärsavdelningens ställning avförvaltningsdomstol. Bland namnförslagen nämns patentdomstolen, patenträttenoch besvärsrätten. för industriellt rättsskyddframhåUit kan ett fortsatt användande av den nuvarande benämningen ansesnärmast missvisande. Inget av de framlagda namnförslagen är dock enligt min meninginvändningsfria. För samtliga gäller att de synes alltför vidsträckta ochdärför kan ge upphov tUl missuppfattningar angående domstolensverksamhetsområde. För egen del förordar jag att besvärsavdelningen i 4 1976/77.1 saml nr 96 1976/77: 96 50 sambandmed den föreslagna reformen beträffande avdelningens ställning i ställetbenämnes patentbesvärsrätten. I enlighet med vad jag nu har anfört har inomhandelsdepartementet upprättats förslag till 1. lag om patentbesvärsrätten, 2. lag om ändring ivarumärkeslagen (1960: 644), 3. lag om ändring i namnlagen(1963: 521), 4. lag om ändring i patentlagen(1967: 837), 5. lag om ändring imönsterskyddslagen (1970: 485). De under 25 angivna förslagen har upprättats isamråd med chefen för . Förslagen torde få fogas till regeringsprotokolleti detta ärende som bilaga 2. 8.1Förslaget till lag om patentbesvärsrätten Den gällande lagen (1967: 840) om patent- ochregistreringsverkets besvärsavdelning innehåller endast de gmndläggandebestämmelsema om besvärsavdelningen. De bestämmelser som avser förfarandet hardäremot meddelats i administrativ väg och är intagna i bl. a. instruktionen(1965: 658) för patent- och registreringsverket samt i verkets arbetsordning(kap. VIII). Då i den nya lagen mera uttryckligt skall anges attbesvärsavdelningen skall ha ställning av förvaltningsdomstol anser jag det avprincipieUa skäl inte längre vara lämpligt att alla de bestämmelser somreglerar förfarandet utfärdas i administrativ väg. Enligt 11 kap. 4 §regeringsformen skall om huvuddragen av domstolars organisation och omrättegången föreskrivas i lag. På gmnd härav bör de viktigare av dessaföreskrifter nu tas in i lag. Med hänsyn härtill och till de ändringar jag iövrigt föreslår anser jag i likhet med utredningen det naturligt att ersättalagen om patent- och registreringsverkets besvärsavdelning med en helt ny lag.Jag övergår härefter till de särskilda bestämmelserna. Såsom i den allmänna motiveringen närmare harutvecklats anser jag att beteckningen besvärsavdelning i samband med densjälvständigare ställning denna nu föreslås få bör bytas ut motpatentbesvärsrätt. På grund härav bör den nya lagen få rubriken lag ompatentbesvärsrätten. 1976/77: 96 51 Paragrafen ersätter 1 § första stycket i 1967 årslag om besvärsavdelningen. Utredningens förslag tUl 1 § inleds liksom 1 § iden gällande lagen med ett angivande av att det inom patent- och registreringsverketfinns en besvärsavdelning. Med hänsyn bl. a. till den i flera hänseendensjälvständigare ställning i förhållande till verket som patentbesvärsrättenenligt lagförslaget skall få jämfört med vad som gäller f. n. anser jag detlämpligast att inleda 1 § med en beskrivning av patentbesvärsrätten och dessverksamhetsområde. Jag förordar sålunda att där anges att den är förvaltningsdomstolför prövning av besvär i mål om patent, mönster, varumärken och namn. har föreslagit bör som en följd av att patentbesvärsrätten ärförvaltningsdomstol uttrycket mål införas i stället för ärenden. I ett andrastycke i samma paragraf anges att patentbesvärsrätten har sitt kansli i patent-och registreringsverket. Liknande bestämmelser om att domstol har kansli iannan myndighet finns i lagen (1971; 52) om skatterätt, fastighetstaxeringsrättoch länsrätt (ändrad : 566). Paragrafen ersätter i första hand 1 § andra stycketi lag om besvärsavdelningen och 11 § instruktionen för PRV. Även instruk tionens 30 § berörs. I första stycket anges att det i patentbesvärsrätten finns patenträttsråd som är tekniskt kunniga eller lagfarna. I utred ningens förslag används liksom i den gällande lagen uttryckssättet "be svärsavdelningen består av"--- . Motsvarande formulering före kommer bl. a. beträffande regeringsrätten. Då uttryckssättet kan synas innebära att inga andra än de som därefter uppräknas, dvs. av rege ringen utnämnda patenträttsråd, kan döma i patentbesvärsrätten används här liksom i motsvarande bestämmelser för hovrätt och kammarrätt i stället uttrycket "i patentbesvärsrätten finns". Såsom utredningenhar föreslagit bör i överensstämmelse med numera vedertagen praxis för exempelvis hovrätterna och kammarrätterna ej längre i lagen anges något visst minsta antal ledamöter i patentbesvärsrätten. Detta bestäms i stället i personalförteckningen som anpassas efter det aktuella behovet. I likhet med vad utredningen har föreslagit har uttrycket lagkunnig, som tidigare använts, ersatts med det numera i sådana sammanhang van ligen brukade lagfaren. I andra stycket anges först att patenträttsrådutnämns av regeringen. Därefter följer i samma stycke en bestämmelse omutseende av ordförande i patentbesvärsrätten. Som jag närmare har utvecklat iden allmänna motiveringen bör därtill förordnas ett av de lagfarna patenträttsråden. 1976/77: 96 52 I paragrafen, som ersätter 1 § tredje stycket i1967 års lag om be svärsavdelningen och 12 § insttuktionen för PRV, anges iförsta stycket att patentbesvärsrätten är delad i avdelningar. Andra stycketinnehåller bestämmelser om utseende av ordförande och vice ordförande på avdelning. Paragrafen innehåller regler om domförhet ochersätter 2 § lag om besvärsavdelningen och 3 § i den förbesvärsavdelningen gällande arbetsordningen. Den har utformats delvis efter 12§ lagen (1971: 289) om allmänna förvaltningsdomstolar (12 § ändrad senast 1976:562). Enligt huvudregeln i första stycket är patentbesvärsrätten domför med treledamöter. Vid tillkomsten av lag om besvärsavdelningen riktades frånflera remissinstanser kritik mot att antalet ledamöter som tog del iavgörandet av ett ärende kunde växla beroende på vad man i det enskilda falletansåg lämpligt. I propositionen anförde dåvarande departementschefen härom attfrågan om en fastare indelning borde tagas upp i samband med en eventuellomorganisation av besvärsavdelningen. För egen del anser jag det nu lämpligtta upp denna fråga. På samma sätt som gäller för exempelvis hovrätt och kammarrättbör till skillnad mot vad som f. n. gäller anges det högsta antal ledamöter somfår sitta i rätten. I likhet med vad utredningen förordat bör detta antal varafyra. Vad nu har sagts gäller för normala fall. En reservation får göras för desärskilda fall som föreligger, då domstolen i enlighet med vad som närmareredogörs för vid 5 § skall döma i plenum. Iandra stycket ges föreskrifter om domförhet i patentmål. F. n. gäller att i patentärende skall deltaga minsttvå tekniskt kunniga ledamöter. Om ärendets beskaffenhet fordrar det skalllagkunnig ledamot deltaga. Också frågan angående lagkunnig ledamots deltagandei patentärende diskuterades tämligen ingående vid tillkomsten av lagom besvärsavdelningen. Departementschefen anförde att om, som hade föreslagits,lagkunnig ledamot alltid skulle deltaga detta fordrade ytterligare utredningsamt att man därför f. n. borde bibehålla regeln i gällande rätt, dvs. 1884 årspatentförordning, att lagkunnig ledamot skulle deltaga i patentärende varsbeskaffenhet fordrade det. Några närmare exempel på vilka kriterier som härkunde vara av betydelse angavs inte. Utredningens förslag skiljer sig från vad som nugäller endast genom det sätt, på vilket kravet på deltagande av lagfarenledamot anges. I utredningsförslaget sägs sålunda, att lagfaren ledamot skalldeltaga om målet rör fråga av övervägande rättslig karaktär samt även annars,om målets beskaffenhet fordrar det. Enligt utredningens mening bör ut- 1976/77: 96 53 trycketövervägande rättslig karaktär inte ges en alltför snäv innebörd. Så snart det iett patentmål förekommer en rättslig fråga av större betydelse, t. ex. fråga omatt avslå en begäran om prioritet, bör, framhåller utredningen, alltidlagfaren ledamot deltaga. Ingenremissinstans har berört denna fråga. Jag delar utredningens uppfattning, att man intebör tolka regeln om deltagande av lagfaren ledamot alltför snävt. Att härnärmare ange de situationer då lagfaren ledamot bör delta är inte görligt. har angett bör lagfaren ledamot alltid deltaga så snart detförekommer en rättslig fråga av större betydelse. Detta anser jag heltsjälvklart. Jag vill dock här framhålla att det inte alltid utan vidare låtersig sägas om målet rör en rättslig fråga eller om en sådan fråga är av störreeller mindre betydelse. Skäl kan också tala för att låta lagfaren ledamotdeltaga så snart en muntlig förhandling äger rum, eftersom det särskilt då kanuppkomma besvärliga processuella frågor eller gälla bevisvärdering. F. n.finner jag ej anledning att uppställa ett formellt krav på medverkan avlagfaren ledamot vid sådan förhandling. Med hänsyn till bl. a. vad jag nu haranfört förordar jag att i bestämmelsen anges att lagfaren ledamot skall deltagaom i målet förekommer fråga av. övervägande rättslig beskaffenhet. Atthärutöver föreskriva att sådan ledamot skall deltaga även annars, om måletsbeskaffenhet fordrar det, kan inte fylla någon funktion. Självfallet utesluterinte det föreslagna uttryckssättet deltagande av lagfaren ledamot även i andrafall. I lagen anges bara det minimikrav som skall gälla härför. Paragrafens tredje stycke behandlarsammansättningen i mönster-, varumärkes- och namnmål och motsvarar i sak nugällande bestämmelser härom. I fjärde stycket sägs att ledamot ensam pådomstolens vägnar får företaga förberedande åtgärd och att sådan handläggningockså kan ombesörjas av annan tjänsteman hos domstolen, som har förordnatsdärtill av domstolen. Närmare bestämmelser om vilka åtgärder som i samband medden förberedande handläggningen kan utföras av föredragande eller biträde hospatentbesvärsrätten torde få utfärdas i instruktion eller arbetsordning fördomstolen. Paragrafen behandlar frågan om avgörande av mål ipatentbesvärsrätten i plenum. En bestämmelse härom finns f. n. iarbetsordningen för besvärsavdelningen. Utredningen har i denna fråga anfört att en sådanregel visserligen saknar motsvarighet för hovrätt och kammarrätt men att dettrots detta har ansetts nödvändigt med en möjlighet att behandla viktiga frågori plenum för att vid behov kunna åstadkomma en enhetlig be- 1976/77: 96 54 Dess samlade uppfattning har stor betydelse förhandläggningen på patentavdelningen och för kundkretsen, framhållerutredningen. Ingen av remissinstanserna har ifrågasatt behovetatt kunna fatta vissa avgöranden i plenum. Kammarrätten i Siockholm framhåUeratt motsvarighet härtill visserligen saknas vad gäller regeringsrättens övrigaunderinstanser men att det möjligen är lämpligt vad gäller besvärsavdelningen.Om så är fallet, anför kammarrätten, belyser detta ytterligarebesvärsavdelningens unika ställning och svårigheterna att helt inordna densammai det mönster som gäller för förvaltningsdomstolarna. Jag delar utredningens uppfattning om behovet förpatentbesvärsrätten att kunna behandla viktiga, principiella frågor i plenum.Även om detta bryter av mot vad som annars gäller för domstolar som inte ärsista instans, anser jag dock att patentbesvärsrättens speciella ställning gören sådan regel om avgörande i plenum väl motiverad. När det gäller den författningsmässiga utformningenhar utredningen föreslagit en lydelse som nära följer 5 § första stycketförvaltningsdomstolslagen. För egen del anser jag det mindre lämpligt att närdet gäller en domstol som med undantag för namnmål ej är sista instansanvända formuleringar som närmast ger vid handen att domstolen faktiskt är denprejudikatskapande instansen på området. Jag förordar därför i stället attbestämmelsen ges en allmännare utformning av innebörd att mål kan hänskjutastill plenum, om målet eller viss fråga är av särskild betydelse från principiellsynpunkt. Självfallet är, då patentbesvärsrätten skall avgöra mål i plenum,alla ordinarie ledamöter av domstolen skyldiga att deltaga. Att i lagen särskiltutsäga detta kan inte anses nödvändigt. Som utredningen har föreslagit börplenum i mönster-, vammärkes- och namnmål utgöras av den ordinarie avdelningenförstärkt med övriga lagfarna ledamöter i patentbesvärsrätten. Här ges föreskrifter om jäv mot den som handläggermål enUgt denna lag. Paragrafen, som saknar motsvarighet i gällande bestämmelser,har utformats efter mönster av 41 § förvaltningsprocesslagen (1971: 291). I denna paragraf, som också saknar motsvarighet igällande bestämmelser, anges behörighetskrav m. m. för ledamot ipatentbesvärsrätten och för föredragande som ej är ledamot. Bestämmelsenmotsvarar till stor del vad som gäller för domare i allmän domstol enligträttegångsbalken och för ledamöter och föredragande i allmän förvaltningsdomstolenligt 15 § förvaltningsdomstolslagen. 1976/77: 96 55 Bestämmelsen innehåller en hänvisning till vilkaföreskrifter angående måls anhängiggörande och handläggning iförvaltningsprocesslagen, som här skall äga motsvarande tillämpning. Vissamotsvarigheter härtill finns f. n. i 23 § instruktionen för patentverket samt iarbetsordningen för besvärsavdelningen. Förslaget skiljer sig från utredningensförslag endast därigenom att dels en hänvisning till en föreskrift ommöjlighet till muntlig förhandling har utgått för att i stäUet tas in i 9 §,dels 14 och 17 §§ i förvaltningsprocesslagen angående kallelse till muntligförhandling samt protokollföring därvid också görs tillämpliga för patentbesvärsrätten. Paragrafen innehåller regler angående förfarandetoch berör nuvarande 23 § instruktionen för PRV. I första och andra styckena,som är utformade efter mönster av 9 § första och andra styckena iförvaltningsprocesslagen, anges att förfarandet är skriftligt men att ihandläggningen får ingå muntlig förhandling, när det kan antagas vara tillfördel för utredningen. I den allmänna motiveringen (avsnitt 6.5) harbehandlats frågan om rätten att få till stånd muntlig förhandUng. Utredningenhar föreslagit att författningsreglerna om muntlig förhandling skall utformasefter mönster av motsvarande bestämmelser i artiklarna 27 och 28 i förslagettill överenskommelse mellan de nordiska staterna om en gemensam besvärsinstansi patentärenden (Nordisk utredningsserie : 1). Även jag finner en sådanutformning lämplig och bestämmelserna har tagits in i paragrafens tredje ochfjärde stycken. Dock har vissa redaktionella förenklingar gjorts. Eftersomförvalt-ningsprocesslagens 18 § är tillämplig i patentbesvärsrätten, är detinte nödvändigt att också här ange att part skall få del av motparts inlaga.Motsvarande gäller utredningsförslagets sista stycke rörande verkan av partsutevaro vid muntlig förhandling, där 14 § förvaltningsprocesslagen blirtillämplig. Att part som har förelagts meddela huruvida han begär ellervidhåller tidigare begäran om muntlig förhandling men inte hör av sig skallanses ha avstått från förhandling torde få anses vara så uppenbart att det intebehöver särskilt utsägas i lagtexten. Paragrafen, som saknar motsvarighet i gällandebestämmelser, behandlar offentiighet och ordning vid muntlig förhandling. allmänna motiveringen (avsnitt 6.5) har behandlats bakgrunden till denföreslagna bestämmelsen om offentlighet vid förhandling. Utredningenhar föreslagit att motsvarande bestämmelse skulle ut- 1976/77: 96 56 formasefter mönster av artikel 29 i förslaget till överenskommelse om en gemensamnordisk besvärsinstans. För egen del finner jag det lämpligare attparagrafen utformas med motsvarande bestämmelse i förvaltningsprocesslagen<16 §) som förebild, vilken inte bara avser offentligheten utan ävenordningen vid muntlig förhandling. Möjlighetema att förordna om stängda dörrarbör dock här vara något större än som gäller enligt 16 § förvaltningsprocesslagen.Därför anges här utöver vad som följer av 5 kap. 1 § atträtten även kan förordna om stängda dörrar, om det är påkallat för attförhindra att företagshemlighet uppenbaras. Sistnämnda uttryckssätt återfinnsäven i 22 § femte stycket patentlagen som ger möjlighet att förordna attansökningshandlingar i patentärende inte får utlämnas. Vad gäller tillämpningenav bestämmelsema viU jag i Ukhet med utredningen framhålla att kraven för attförhandlingen skall hållas inom stängda dörrar inte bör vara stränga. Partsuppgift att han anser risk föreligga för att företagshemlighet kommer attuppenbaras bör sålunda i allmänhet godtas. Givetvis bör förhandling alltid ägarum inom stängda dörrar, om den ansökan som prövas av patentbesvärsrätten inteär offentiig enligt 22 § patentiagen. En uttrycklig föreskrift härom hartagits in i förevarande paragraf. I utredningens förslag har i ett andra stycketagits in en föreskrift om förbud att obehörigen uppenbara vad som harförekommit vid förhandUng inom stängda dörrar samt en föreskrift ombötesstraff för överträdelse därav. Eftersom enUgt mitt förslag bl. 5 kap. 4§ blir gällande, är den första föreskriften inte längre nödvändig.En straffbestämmelse för brott mot sådan tystnadsplikt har tagits in i 18 § imitt förslag. Paragrafen, som ger patentbesvärsrätten möjlighetatt hålla förhör med vittne och sakkunnig, ersätter 4 § lag ombesvärsavdelningen enligt vilken besvärsavdelningen äger låta höra vittne vidallmän domstol. Utredningen anför härom i sitt betänkande bl. a.att bestämmelsen tUlgodoser flera tidigare uttalade önskemål om att vittne börkunna höras direkt inför besvärsavdelningen (prop. 1966: 40 s. 276). Man tordeenligt utredningens mening dock inte ha anledning att vänta att möjligheten atthålla vittnesförhör kommer att begagnas i annat än mycket begränsad omfattning.I vissa fall, främst i fråga om s. k. öppen utövning, kan dock rena bevisfrågorbli aktuella, för vilkas bedömande vittnesförhör kan vara av avgörandebetydelse, betonar utredningen. Även jag finner det vara av värde attpatentbesvärsrätten får möjlighet att själv hålla vittnesförhör. Jag kan t. ex.erinra om vad som i ett remissyttrande anförts om att den tidigare avsaknadenav denna möj- 1976/77: 96 57 lighethar varit en stor nackdel och att förslaget i denna del i och för sig kundeutgöra skäl nog för omvandlingen till förvaltningsdomstol. Bestämmelsenslydelse motsvarar utredningens förslag, vilket delvis utformats efter mönsterav tredje och fjärde punkterna i 25 § förvaltningsprocesslagen. Till skUlnadfrån utredningen anser jag dock att den i nämnda stadgande gjorda hänvisningentill vissa bestämmelser rörande tredskande vittne också bör gälla ipatentbesvärsrätten. Dessa bestämmelser är ju f. ö. tillämpliga dåbesvärsavdelningen låter höra vittne vid domstol. Detsiunma gäller frågan omvem som skall vara skyldig att stå för kostnaderna för vittnes eller sakkunnigshörande.