prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — MöjUghet härtill bör sålundaföreligga även när samordningsansvarig finns enligt huvudreglerna men denne äruppenbart olämplig för uppgiften (7 kap. 6 § arbetsmiljölagen). Utanför kretsen av gemensamma arbetsställen medobligatoriskt samordningsansvar kommer fortfarande att falla dels andratillfälliga arbetsställen än byggarbetsplatser, dels rörliga arbetsställen,dels också fasta arbetsstäUen där ingen arbetsgivare eller annan företagare kansägas råda över det gemensamma arbetsstället. Bland dessa typer av arbetsställenfinns en rad fall som inte är generellt klart avgränsbara gentemot ickegemensamma arbetsstäUen. Jag vill framhålla att yrkesinspektionen bör hamöjlighet att efter bedömning i det enskilda fallet bestämma omsamordningsansvar beträffande alla typer av gemensamma arbetsställen (7 kap. 6§ arbetsmiljölagen). Jag förutsätter att arbetarskyddsmyndigheterna meduppmärksamhet följer utvecklingen på samtliga de gemensamma arbetsställen därskyddsförhållandena behöver regleras med utgångspunkt i reglerna omskyddsansvaret på sådana arbetsstäUen. Fortifikationsförvaltningenhar i sitt remissyttrande anfört att de föreslagna bestämmelsema omsamordningsansvar på fast driftsställe bör preciseras. Jag vill med anledninghärav framhålla att i samordningsansvaret för den som råder över fastdriftsställe bör, på samma sätt som redan är fallet beträffande byggherresansvar, ligga en skyldighet att allt efter behovet bygga upp och svara för enlämplig organisation för att bedriva skyddsarbete i samverkan. Självfalletavses härvid inte något enstaka arbete som utförs på arbetsstället av den sominte är anställd där. En viktig del av ansvaret för samordning av skyddsåtgärderär vidare att tidsmässigt planera de skilda företagens verksamhet så atthälso- och olycksfallsrisker inte uppstår på grund av att olika gruppersarbeten stöter samman. Genom den samordningsansvariges försorg skall ocksågöras klart vem som skall stå för olika slags skyddsanordiungar påarbetsstället. Om den samordningsansvarige försummar sitt ansvar eller omövriga som arbetar på arbetsstället underlåter att följa hans anvisningar, kanarbetarskyddsmyndigheterna gripa in. Med anledning av vad som har framhållitsfrån arbetstagarhåll vill jag vidare understryka att den samordningsansvarigebör utföra sina uppgifter i nära samarbete med skvddskommitté och skyddsombud. 1976/77:149 264 20.4.7Skyddsansvar för tillverkare m. fl. I arbetarskyddslagen finns bestämmelser omskyldighet för tillverkare, försäljare och upplåtare att tillse att maskin,redskap eller annan teknisk anordning är betryggande från skyddssynpunkt närden avlämnas för att tas i bruk eller ställs ut tiU försäljning eller ireklamsyfte. Därvid skall även tillhandahållas anvisningar om anordningensanvändning m. m. Vidare gäller enligt arbetarskyddslagen ett ansvar iskyddshänseende för den som i egenskap av självständig företagare utförinstallation av teknisk anordning. Utredningen har föreslagit att i arbetsmiljölagenföreskrivs att den som tillverkar, importerar, överlåter eUer upplåter maskin,redskap, skyddsutrustning eller annan teknisk anordning skall se till alt dennaerbjuder betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall då den avlämnas föratt tas i bruk eller ställs ut till försäljning eller i reklamsyfte. Vidavlämnandet skall de anvisningar medfölja som behövs för anordningens montering,användning och skötsel. Tydlig märkning skall ske med uppgifter av betydelseför att förebygga ohälsa och olycksfall. Remissinstanserna har godtagit den föreslagnagrundläggande regleringen av skyddsansvaret i fråga om tekniska anordningarför tillverkare m. fl. För egen del vill jag konstatera att den medverkanav tillverkare och konstruktörer, som föranletts av arbetarskyddslagensbestämmelser, har varit av stor betydelse för fortgående förbättring iskyddshänseende av maskiner och annan teknisk utrustning. Väsentligt är attarbetsmiljösynpunkter beaktas vid utveckling och framställning av tekniska anordningarav olika slag. Det tekniska olycksfallsskyddet behöver ytterligare effektivtföljas upp. Kraftiga insatser krävs också för att minska de höga bullernivåersom en mångfald maskiner har . Vid många maskiner och redskap ärvibrationer ett problem. I fråga om andra maskiner fordras åtgärder för atthindra spridrung av damm, avgaser m. m. samt insatser i ergonomiskt avseende.Även de arbetshandikappades problem måste beaktas. Mot denna bakgrund förordar jag att engrundläggande bestämmelse om skyddsansvar för tillverkare, importörer,överlåtare och upplåtare av teknisk anordning förs in i arbetsmiljölagen (3kap. 8 §) i enlighet med utredningens förslag. Av bestämmelsen bör följa enplikt för angivna kategorier att noggrant låta undersöka anordningensegenskaper från skyddssynpunkt. I anslutning tUl vad en rad remissinstansersärskilt har framhåUit viU jag här också understryka att bruksanvisningar o. d.som skaU följa med vid leverans av tekniska anordningar normalt skall varaskrivna på svenska. Utredningenhar också föreslagit ett allmänt skyddsansvar i arbetsmil- Prop.1976/77: 149 265 jölagen för den som installerar teknisk anordning. Dettaansvar bör enligt utredningen gälla vare sig installationen utförs genomsjälvständig installatör, maskinleverantör eller beställare. Även personal somanlitas vid installationen har ansetts böra omfattas av ansvaret. Utredningenhar konstaterat att ansvaret härvid självfallet i första hand måstevila på den som driver verksamheten med installation. Utredningens förslag om ettsärskilt installationsansvar har lämnats utan erinran av remissinstanserna. För att teknisk anordning vidanvändning skall erbjuda betryggande säkerhet måste skyddssynpunkter beaktasockså vid installationen. Det är därvid av vikt att behövliga skyddsanordningarsätts upp och att övriga skyddsåtgärder som gäller för installationen vidtas.Även jag anser att i arbetsmiljölagen (3 kap. 10 §) bör på sätt utredningen harföreslagit ingå en bestämmelse om ansvar för installatör. Förordade bestämmelser omskyddsansvar i de led som föregår användningen skall ses i belysning avarbetsmiljölagens tiUsynsregler. Stöd bör där finnas för tillsynsmyndighet attefter anfordran erhålla de upp-lysrungar, handlingar och prov samt påkalla deundersökningar som behövs för tillsynen (7 kap. 3 §). Med anledning av ettpåpekande från arbetarskyddsstyrelsen viU jag framhålla att sådan anfordranbör kunna avse bl. a. upplysningar om en maskins bulleregenskaper. Jag återkommertill frågan om egenskapsredovisning (avsnitt 20.5.3).Tillsynsmyndig-het börvidare gentemot alla dem som har skyddsansvar enligt arbetsmiljölagen kunnameddela föreläggande eller förbud som i det enskilda fallet behövs för atttrygga lagens efterlevnad (7 kap. 7 och 10 §§). Skyddsansvaret för tillverkare ochandra som genom sin verksamhet förser arbetsplatserna med anordningar är i höggrad kopplat till frågor om förhandsbedömning. Dessa frågor avser jag attbehandla i ett särskilt avsnitt. Samordning med lagen om hälso- ochmiljöfarliga varor. I lagen om hälso- och miljöfarligavaror finns grundläggande bestämmelser om tillverkning, försäljning, armanhantering och import av sådana varor. Arbetarskyddslagen innehåller däremotinte någon bestämmelse om skyddsansvar för överlåtare av farliga ämnen. När det gäller arbetsgivare ochandra brukare går utredningens förslag ut på att föreskrifter om farliga ämnenskall kunna meddelas med stöd av arbetsmiljölagen såväl i enskilda fall somgenereUt. En bestämmelse i arbetsmiljölagen har även föreslagits omskyddsansvar för leverantörer av farliga ämnen. Enligt bestämmelsen skall densom tUlverkar, importerar eller överlåter ämne som kan föranleda ohälsa ellerolycksfall vidta de åtgärder som behövs för att hindra eller motverka att ämnetvid avsedd användrung innebär risk från skyddssynpunkt. 1976/77:149 266 netavlämnas för att tas i bruk skaU de anvisningar medfölja som behövs förhanteringen. Ämnet skall vara tydligt märkt med uppgifter av betydelse för attförebygga ohälsa och olycksfall. Arbetarskyddsmyndigheterna får enligtförslaget möjlighet att med stöd av denna bestämmelse och arbetsmiljölagenstUlsynsregler rikta föreskrifter av olika slag gentemot leverantörer när detgäller att i enskilda fall förebygga kemiska risker i arbetslivet. Utredningenhar konstaterat att infallsvinkeln enligt denna lag blir en annan än ilagstiftningen om hälso- och miljöfarliga varor. I produktkontrollförfattningarutgår man från ett klassificeringsförfarande. Enligt lagen om hälso- ochmiljöfarliga varor ingår visserligen i bedömningsgrunden även viss varashantering. Denna faktor får emellertid i praktiken främst betydelse beträffandevaror som är tillverkade för speciella ändamål. För allmänt användaindustrikemikalier där hanteringssituationen kan variera högst väsentligt måstevarans biokemiska egenskaper väga tyngst vid klassificering eller annanbedömning. Inom arbetsmiljöområdet måste däremot, har utredningen framhållit,kunna beaktas varje skaderisk hur speciell situationen än är. harutredningen förutsatt att generella föreskrifter som avser överlåtare ellersåväl överlåtare som brukare även i fortsättningen skall meddelas med stöd avlagen om hälso- och miljöfarliga varor. Utredningens förslag att arbetsmiljölagen skallomfatta även skyddsansvar för leverantörer av kemiska produkter som används iarbetslivet har fått ett positivt mottagande av remissinstanserna. LO harkonstaterat att man i arbetsmiljösammanhang med nödvändighet måste ha en vidaresyn på dessa frågor än när det gäller allmän produktkontroll. Sålunda är detnödvändigt att utgå från under vilka omständigheter ett ämne används i olikaprocesser, under vilka förutsättningar man hanterar det osv.Produktkontrollnämnden har också ansett den föreslagna utformningen avarbetsmiljölagen i fråga om ansvaret för kemiska risker vara riktig och harframhåUit att arbetarskyddsmyndigheterna härigenom får ett effektivtinstrument även på detta område. Inom ramen för ett utvecklat samarbete mellanberörda myndigheter bör enligt med stöd av de bådalagsystemen riskerna med kemiska ämnen i den totala miljön kunna bli beaktadepå ett bättre sätt . Det finns emellertid också några kritiskaröster mot lagförslagets utformning på det kemiska området. IVA har ansett attsjälva lagtexten bör innehålla en bestämmelse om vilken myndighet som har ansvareti olika avseenden. En förutsättning för att tillämpningen skall fungera ärenligt Kemikontoret i vart fall att arbetarskyddsstyrelsen ochproduktkontrollnämnden intimt samarbetar. För egen del vill jag tUl en början konstatera attsituationen på det kemiska området är en helt annan än vid tiden förgällande arbetarskyddslags tillkomst. Kemiska produkter tillverkas i starkt ökadomfattning. Enskilda produkter har visat sig kunna direkt eller indirekt Prop.1976/77: 149 267 medförahälsorisker på kort eller . Ökade luft- och vattenföroreningarmedför belastningar för människan. Kemiska produkter hanteras både inom ochutom arbetsmiljön. Ogynnsamma verkningar kan, oberoende av var produktemahanteras, uppkomma både för personalen och för omgivningen. Ett stort antal avdessa produkter förekommer först och intensivast i arbetsmiljön och det är därman har anledning att befara att ogynnsamma verkningar i första hand gör siggäUande. På arbetsplatserna är människan utsatt för farUga ämnen på ett sättsom i fråga om antalet preparat och långvarig exponering for vissa ämnen allmäntsett vida överstiger exponeringen utanför arbetet. Härtill kommer attexponeringen på arbetsplatserna ofta sker under påfrestande förhållanden.Kombinationseffekter från flera ämnen är vanliga liksom liknande effekter avämnen och andra arbetsmiljöfaktorer. Det finns anledning att konstatera vid bedömiungen av de faktorer som berör människans hälsa måste beakta dentotala exponeringen för ett givet ämne. En totalsyn måste anläggas, och vidmiljöförbättringar på ett område måste man sträva efter att minska eller ivart fall inte öka belastningen på miljön i övrigt. Med utgångspunkt i enhelhetssyn på de kemiska riskerna skulle kunna hävdas att alla sådana frågorborde samlas i en lagstiftning och att samhällets resurser för att tillgodosemiljövården på detta område borde koncentreras inom en enda myndighet. Detsynes dock vara i hög grad önskvärt att undvika en splittring avarbetsmiljölagstiftningen på olika lagkomplex. För ett bra arbetarskydd bör detenligt min uppfattning vara en grundläggande strävan att skapa lokalaskyddsorganisationer som med stöd av arbetarskyddsmyndigheterna bevakararbetsmiljöfrågorna. Det är då väsentligt att man underlättar orienteringen iförfattningstexterna och såvitt möjligt samlar arbetsmiljölagstiftningen inomen klart överskådlig ram. Det kan vidare vara en fördel att olikamiljöaspekter utvecklas och bevakas av myndigheter med särskildaansvarsområden. Vad gäller arbetarskyddsmyndigheterna kan det enligt minmening inte komma i fråga att riskema med kemiska ämnen skulle undantas frånderas direkta ansvarsområde och enbart regleras av en central expertmyndighet.Mot detta talar inte bara att vi här har att räkna med problem av stor räckviddinom arbetarskyddet. En sådan lösning vore också olämplig med hänsyn tUl attskaderiskema vid hanteringen av kemiska ämnen på arbetsplatserna har sambandmed tekniska anordningar för arbetets bedrivande, med utformningen avarbetslokaler, arbetsprocesser och arbetsmetoder och med arbetsmedicinskaförhållanden över huvud. Lagen om hälso- och miljöfarliga varor har ettvidsträckt tUlämpningsområde. Lagen har utformats i syfte att hanteringen aven vara skaU kunna regleras oberoende av hanteringsled och oavsett inom vilkenmUjösektor den hanteras. På detta sätt kan en allmän produktkontroll av hälso-och miljöfarliga varor komma till stånd. 1976/77:149 268 härvidlaguppenbarligen mot faktiska behov. För arbetarskyddet tillkommer som redan harantytts problem som sammanhänger med en mera intensiv hantering av kemiskamedel och utnyttjande av komplicerad kemisk processteknik. I fråga omyrkesmässig användning behövs ofta särskilda överväganden inom speciellaanvändningsområden. Även ingripanden mot leverantörer bör härvid kunna ske. Mot denna bakgrund anser jag liksom utredningen ochdet helt övervägande antalet remissinstanser riktigt att i arbetsmiljölagen (3kap. 9 §) inrymma även det arbetarskyddsansvar som bör vila på tillverkare, importöreroch andra överlåtare av farliga ämnen. Efter samråd med chefen för jordbruksdepartementetfinner jag den avgränsning mellan arbetsmiljölagen och lagen om hälso- ochmiljöfarliga varor som utredningen har föreslagit vara lämplig. I lörhällandetill arbetsgivare och andra brukare bör sålunda föreskrifter om farliga ämnenkunna meddelas enligt arbetsmiljölagen både i enskilda fall och generellt. Vadgäller leverantörer av kemiska ämnen bör finnas ett skyddsansvar enligtarbetsmiljölagen med möjlighet till ingripande i enskilda fall. Men generellaföreskrifter som avser ledet före användningen bör meddelas inom ramen förlagen om hälso- och miljöfarliga varor. Med beaktande av den olika inriktningenav lagkomplexen kan allmänt konstateras att lagstiftningen om hälso- ochmiljöfarliga varor bör komma in för arbetarskyddets organ när det gällerallmänna produktfrågor, såsom allmän kartläggning av förekommande kemiskaprodukter, klassificering av hälso- och miljöfarliga varor samt basmärkning. Vidarekan det vara ändamålsenligt att inom denna lagstiftning ta upp sådana frågor omingripande med generella krav där en samlad bedömning behövs med hänsyn tillbåde arbetsmiljö och andra miljösektorer. På detta sätt kan en sammanvägningske av intressen inom olika miljösektorer. Den förordade avgränsningen synes komma tilluttryck i arbetsmiljölagen, om bemyndigandena i lagen att meddela generellaföreskrifter beträffande farliga ämnen genomgående avser enbart frågor omanvändningen på arbetsplatserna. Vad gäller de möjligheter, som arbetsmiljölagenbör ge arbetarskyddsmyndigheterna att ingripa mot leverantörer av kemiskaprodukter, avses ju ingripanden i det enskilda fallet. Någon oklarhet kanalltså inte heller här uppkomma för den som berörs. Det bör framhållas att av debefogenheter, som arbetsmUjölagen bör ge arbetarskyddsstyrelsen gentemot deyrkesmässiga brukarna, indirekt följer vissa verkningar även för tillverkare m.fl. Ett av arbetarskyddsstyrelsen uppställt krav på vissa egenskaper hos enprodukt för att denna skall få användas på arbetsplatserna får sålunda ipraktiken ofta effekt även gentemot tillverkaraa som härigenom drivs attanpassa sin produktion efter styrelsens norm. På samma sätt får exempelvis ettförbud mot yrkesmässig användning av viss produkt helt naturligt en be- 1976/77: 149 269 tydande genomslagskraft även för framställningen och försäljningen därav. Att de två lagsystemen delvis reglerar samma områdeger mig anledning att betona nödvändigheten av ett mycket nära samarbetemellan arbetarskyddsstyrelsen och den centrala produktkontrollmyndigheten. Ifråga om rapportering och undersökning vill jag tUlägga följande. För arbetarskyddet är det väsentligt att få tillstånd ett system så att man kan följa spridningen av kemiska medel i arbetsUvetoch mot detta ställa eventuella skadeverkningar vid framställning ochanvändning av kemiska produkter. Endast på detta sätt kan man få utgångspunkterför bedömningar av var och i vilken utsträckning ett farligt ämne har förekommit.Framkomna resultat kan användas som underlag för yrkesepi-demiologiskaundersökningar där man söker fastlägga sambandet mellan miljöfaktorer ochsjukdomar som kan ha samband med yrkesutövning. Här kan erinras omILO-rekommendationen (nr 147) om förebyggande och kontroU av yrkesriskerförorsakade av cancerframkallande ämnen och agenser. Enligt rekommendationenbör vederbörande myndighet främja bl. a. epidemiologisk forskning samt insamlaoch sprida information angående riskerna för yrkescancer. För att få enöverblick över kemiska ämnen och produkter som används i arbetslivet behövsdet breda kartläggningar med stöd av generella föreskrifter som riktar sig motsamtliga producenter av visst slag av ämne eller produkt. Med hänsyn tilluppläggningen av lagstiftningen om hälso- och miljöfarliga varor synes det föratt få klara gränslinjer vara en fördel att sådana kartläggningar i enlighetmed den förordade avgränsningen i princip förbehålls kompetensområdet för dencentrala produktkontrollmyndigheten. En samlad registrering och bedömning kanpå så sätt ske av verkningar inom olika miljösektorer. Riskeraa vid framtida användning av kemiska ämnenmåste uppmärksammas vid tillverkningen. Det är därför av vikt attarbetarskyddsmyndigheterna redan på tillverkningsstadiet har möjlighet att gåin och få till stånd undersökning av ett ämnes egenskaper med hänsyn till dessframtida yrkesmässiga användrung. För arbetarskyddsmyndigheterna kan detdessutom firmas behov att skaffa en överblick över ett aktualiseratriskområde. Det kan gälla t. ex. att utföra kartläggning av i vilka produkterviss kemikalie ingår eller föranstalta om produktutredning om vilka ämnen somingår i viss tillverkning. Hos tillverkaren finns ofta de bästa möjlighetemaatt få uppgifter om produkters sammansättning, egenskaper i övrigt, spridningetc. Lagen om hälso- och miljöfarliga varor ger även arbetarskyddsmyndigheternavissa möjligheter att vända sig till bestämd tiUverkare, importör ellerförsäljare för att få upplysningar och ta del av handUngar om framställdaprodukter. Ett stadgande av sådan innebörd har emellertid förarbetarskyddsmyndig- 1976/77:149 270 heternasvidkommande sin naturliga plats i arbetsmiljölagen. Denna bör även innehållabestämmelser som ger möjlighet för dessa myndigheter att begära undersökningoch provtagning. Jag förordar att bestämmelser som inrymmer befogenheter idessa avseenden införs i arbetsmiljölagen (7 kap. 3 § jämförd med 3 kap. 9 §). Liksom i fråga om tekniska anordningar vill jagbeträffande farUga ämnen understryka vikten av att bruksanvisningar skrivs påsvenska. Jag avser att mot bakgrund av den förordade avgränsningen mellan lagenom hälso- och miljöfarliga varor och arbetsmiljölagen gå närmare in påmärkrUngsfrågor vid behandling av frågor om förhandsbedömning m. m. 20.4.8Upplåtare av lokal eller markområde m. m. I arbetarskyddslagen föreskrivs ett särskiltskyddsansvar för den som råder över arbetsställe. Vidare finns bestämmelser omskyddsansvar för ägare eller nyttjanderättshavare till grustag e. d. och förupplåtare av arbetslokal eller personalrum. Bestämmelsen om ansvar för den som råder överarbetsställe infördes genom lagändringar. Avsikten var med sikte påbl. a. distributionsarbetares arbetsförhållanden att få till stånd ettsärskilt skydd för arbetstagare som är sysselsatta på arbetsplatser över vilkaden egna arbetsgivaren inte råder. Redan i gällande lydelse avses även densituationen att det är ensamföretagare som råder över arbetsställe, där åtgärdpåkallas med hänsyn till arbetsförhållandena för utomstående arbetstagare.Bestämmelsen bör enligt arbetsmiljöutredningen ges vidgad omfattrung iarbetsmiljölagen och avse även fall då ensamföretagare är sysselsatt påfrämmande arbetsställe. Enligt arbetarskyddslagen åUgger det ägare ellernyttjanderättshavare tiU mark på vUken gmstag eller liknande arbetsställe ärbeläget att, om han mot ersättning låter någon hämta grus eller annat sådant,se till att arbetsstället hålls i godtagbart skick från skyddssynpunkt. Deförhållanden som avses med denna bestämmelse bör enligt utredningen regleras isamma ordning som andra fall då arbetsgivare eller ensamföretagare saknarrådighet över arbetsställe där arbete utförs. Arbetarskyddslagen ger vidare tillsynsmyndighetmöjlighet att förbjuda fortsatt upplåtelse av arbetslokal eller personalrumsom upplåtUs till arbetsgivare. Bestämmelsen fick ändrad utformning genom 1973års ändringar i arbetarskyddslagen. Avsikten var att uttrycka att meddelatförbud mot upplåtelse skall så länge föreskriven åtgärd inte har vidtagits avse även upplåtelse tiU annan arbetsgivare eller ensamföretagare som bedriververksamhet av samma slag som förbudet avser. Bestämmelsen bör enligtutredningen nu ges generell syftning även på upplåtelse till ensamföretagare. Iarbetarskyddslagen saknas en allmän bestämmelse med stöd av vil- 1976/77:149 271 kentiUsynsmyndighet kan vända sig mot upplåtare av markområde. Detta har enligtvad utredningen har framhållit ibland framstått som en brist. Som exempel harnämnts fall när det gällt att ordna personalutrymme vid stuveriarbete inomhamnområde, vid upplåtelse av område för torghandel e.d. På motsvarande sättsom redan gäller beträffande lokalupplåtelse bör enligt utredningen möjlighetfinnas att meddela förbud även i fråga om markområde som har upplåtits förarbete eller som personalutrymme. Utredningen har mot denna bakgrund föreslagit att iarbetsmiljölagen förs in bestämmelser om skyddsansvar för den som råder överarbetsställe eller som har upplåtit lokal eller markområde för arbete ellersom personalutrymme. Föreligger på arbetsställe förhållande som innebär riskför ohälsa eller olycksfall för någon som arbetar där, skall tillsynsmyndighetsålunda kunna rikta föreläggande eller förbud mot den som råder överarbetsstället även i fall då denne inte är arbetsgivare i förhållande till densom utsätts för risken. Enligt utredningens lagförslag kan tillsynsmyndighetdessutom om missförhållande i skyddshänseende föreligger beträffande lokaleller markområde som upplåtits för arbete eUer som personalutrymme meddelaförbud mot vidare sådan upplåtelse tills angiven åtgärd vidtagits med lokaleneller markområdet. Utredningens förslag till reglering av angivnafrågor har i princip godtagits av remissinstansema. SAF har dock ansett attupplåtares ansvar enligt förslaget kan bli oskäligt betungande och attföreskriften om upplåtares ansvar därför bör göras dispositiv.