prop · G003123 · 1976-12-31 00:00:00 — Jag vill emellertid understryka alt delförhällandet all man nu inför ett grundskydd för kontohavarna i samband meduttag av obehörig inte bör 1976/77:123 140 hindrakonsumenlmyndigheterna all noga följa konloförelagens praxis och atl, om detbedöms angelägel från konsumentsynpunkt, söka fö till stånd en ytteriigareförbättring av avtalsvillkoren eller vid behov påkalla lagändring, I vissa konlokortssystem gäller alt även annan änkontohavaren kan enligt kontoavtalel vara behörig att använda kontokort somutfärdats på grund av avtalet. De av kommittén föreslagna reglerna bör jämkasmed hänsyn till detta förhållande. Jag återkommer härtill ispecialmotiveringen. De särskilda reglerna om betalningsansvar vidobehörigt användande av kontokort bör enligt min mening äga tillämpning oavsettkontokreditens närmare inriktning. Reglema bör således gälla såväl när kontokreditenavser endast inköp av varor som när krediten kan användas för annat ändamål En konsument som behöver en viss kapitalvara kan fn. i en del fall välja mellan atl köpa den och att hyra den. I likhet medkommittén anser jag all del från konsumentsynpunkt är en fördel all marknadenpå detta sätt erbjuder alternativ varigenom behov av kapitalvaror kantillgodoses. Särskilt om konsumentens behov av varan är tillfälligt kan delvara en lämplig utväg att hyra den i stället för att göra en större investeringi form av ett köp. Även förhyrning kan för en del konsumentervara en fördel, bl, a. från bekvämlighelssynpunkt. Som framgår avkom-millébetänkandel ansvarar ju ulhyraren i regel för underhåll och reparalionav föremålet . Det förhållandel atl konsumenterna i vissomfattning kan välja mellan atl köpa och all hyra en vara kan naturligtvis inleförbises vid en reglering av kreditköpen. Till en början bör klargöras vilkatransaktioner som är kreditköp och vilka som är förhyrning. Som kommillén harframhållit ligger den väsentliga skillnaden mellan förhyrning och kreditköp iavtalels syfte beträffande äganderätten till varan. Då parterna ingår elt avtalom krediiköp är deras avsikt atl konsumenten skall bli ägare lill föremålet.Vid avial om förhyrning är avsikten däremot alt konsumenten under viss lidskall använda varan ulan all äga den. Del förekommer emellertid alt avtal betecknassom hyresavtal trots all avsikten är att konsumenten skall äga föremålet. Ettskäl kan vara atl säljaren vill kringgå vissa tvingande skyddsregler som harställts upp vid köp. För atl undanröja varje tvivel om att det i sådana fall ärfråga om ett kreditköp innehåller 1 8 avbelalningsköplagen en erinran om attköp föreligger även om avtalet har betecknats som hyresavtal, "såframtdet finnes vara åsyftat, atl den, som föll godset till sig utgivet, skall bliägare därav". Kommittén föreslår att en motsvarande erinran tasin i konsumentkreditlagen. Jag ansluter mig till förslaget i den delen. 1976/77:123 141 ensäljare inte bör kunna kringgå skyddsreglerna i den föreslagna konsumentkreditlagengenom atl beteckna elt avtal som förhyrning trots all del i verkligheten ärfråga om försäljning. Som exempel på bestämmelser som på detta sätt skullekunna kringgås lill nackdel för konsumenterna kan nämnas reglerna omåtertaganderätt. En sak som också måste uppmärksammas i dettasammanhang är över-strömningsproblemaliken. Kommillén har räknat med alt deregler som den har föreslagit för kreditköpens del, bl, a, beträffandeinformationsplikt, konlantinsatskrav och begränsning av återtaganderätten, kanleda lill en överströmning från kreditköp till långlidsförhyrning. Detta kaninnebära problem genom atl förhyrningsområdet f n, inte är särskill reglerat urkon-sumenlskyddssynvinkel. Enligt kommitténs mening är långlidsförhyrningförbunden med vissa nackdelar för konsumenterna. Kommillén pekar särskilt påatl förhyrning i del långa loppet ställer sig avsevärt dyrare än motsvarandekrediiköp samt alt konsumenten kan råka ul för myckel stränga påföljder, om hankommer efter med hyran. Risk finns också, menar kommittén, att en delnäringsidkare för all undgå kontantinsalskravet och för att ävenfortsättningsvis kunna använda sig av det hot som återiagandemöjligheteninnebär övergår från kredilförsäljning lill uthyrning. Därigenom skullekonsumentkreditlagens skyddsregler förfela en stor del av sin verkan ochpåtagliga ölägenheter kunna uppstå för konsumenterna. Kommittén föreslår därför som komplement lillkonsumentkreditlagen en särskild uthyrningslag. Som motsvarighet tillkonsumentkreditlagens krav på kontantinsats innehåller den föreslagnauthyrningslagen bestämmelser om all den som hyr en vara av vissl värde skall,om hyrestiden överstiger en månad eller lämnas obestämd, deponera ell visstbelopp hos uthyraren. Vidare åläggs uthyraren informationsskyldighet rörandeden ekonomiska innebörden av förhyrningen. Kommittén föreslår också alt konsumententillerkänns rätt alt säga upp hyresavtalet när förhyrningen har pågått i sexmånader. Efter samma lid skulle konsumenten vidare ha rätt att köpa varan,Priset skulle i så fall fastställas efter ett i lagen angivet avräkningsförfarande.Beträffande förslagets närmare innehåll för jag hänvisa till den tidigareframställningen (4.3). Somjag har nämnt i ell tidigare avsnitt har förslaget lill ulhyrningslag fött ellblandat mottagande under remissbehandlingen. Flertalet av de remissinslansersom har yttrat sig synes visseriigen mena all en mer allmän övergång frånkrediiköp till långlidsförhyrning knappast är önskvärd. Från flera håll - bl,a. från LO:s sida - påpekas emellertid atl långlidsförhyrning kanvara lill fördel för konsumenterna och alt man i varje fall inle bör gå sålångt i reglering av denna verksamhet som kommillén har föreslagit. förslag genomföras finns det enligt vissa instansers mening risk föratt viss uthyrningsverksamhet, t. ex. uthyrning 1976/77:123 142 avTV-apparaler, allvariigt försvåras. Åtskilliga remissinstanser framhåller ocksåatt faran för en icke önskvärd överströmning från köp till uthyrning minskar,om lagstiftningen rörande kreditköp ges en mindre långtgående utformning änkommittén har föreslagit. För min del vill jag först erinra om alt de förslagrörande krediiköp som jag har lagt fram i det föregående innebär att bl, a,reglerna om kontantinsats och återtaganderätt blir mer flexibla än enligtkommitténs förslag. Så t. ex. kommer bättre hänsyn atl kunna tas tillförhållandena i varje särskild bransch. Det flnns därmed enligl min meningmindre risk fören ofördelaktig överströmning från kreditköp till förhyrning.Även bortsett härifrån anser jag att kommitténs farhågor fören sådanöverströmning är överdrivna. Som jag redan har antytt inledningsvis i dettaavsnitt måsle också beaktas att vissa former av uthyrningsverksamhet, framförallt kortlidsulhyrning men även uthyrning för längre lid, fyller ett angelägetkonsumentbehoy. Självfallet måste sådan verksamhet kunna bedrivas även ifortsättningen. På den punkten kan jag hålla med vissa remissinslanser om alldet finns risk för alt även befogad uthyrningsverksamhet skulle allvariigtförsvåras, om kommitténs förslag genomförs. Vad jag nu har sagl leder lill alt man i varje fallinte bör gå så långt i reglering av uthyrningsverksamheten som kommittén harföreslagit. a. bör man enligl min mening avslå från alt införa något kravpå deposition av ett visst belopp hos ulhyraren. Detta hindrar emellertid i ochför sig inte atl man genomför vissa andra delar av kommittéförslaget.Självfallet kan konsumenternas ställning gentemot näringsidkarna behöva stärkasäven på del speciella område som uthyrningsverksamheten utgör. Och utan tvekaninnehåller kommittéförslaget på den punkten åtskilliga beaktansvärda detaljer.Jag tänker då främst på förslagets bestämmelser om informalion men också påreglema om rätt för konsumenien all säga upp hyresavtalet eller atl under vissaförutsättningar köpa varan. Vad först gäller informationsfrågan vill jagemellertid erinra om att den har kommit i ett nytt läge genom den utbyggdamarknadsföringslagen. Inom ramen för den lagen kan konsumenlmyndigheterna fölill stånd en väsentligt förbättrad konsumentupplysning även påulhyrningsområdel Gfr prop. 1975/76:34 s. 124). Liksom är fallet när det gällerkrediter kunde det visseriigen finnas behov av vissa speciellainformalionsregler som särskilt lar sikte på uthyrning. Jag anser dock inte alldel enbart av den anledningen finns skäl atl införa en särskild uthyrningslag. När det därefter gäller frågorna om uppsägningsräiioch rätt atl köpa den hyrda varan kan jag till stora delar anslula mig lill kommitténsvärderingar. Viktigt är naturiigivis atl konsumenten vid uthyrning harvalfrihet och inte binds av hyresavtalet än som svarar mol hansbehov. Beaktas bör också att en alltför lång hyrestid kan få avsevärdaolägenheter på så sätt att del sammanlagda hyresbeloppet kan komma atlöverstiga Prop.1976/77:123 143 Kommitténs förslag ger konsumenien möjlighet atl undvika de ekonomisktsett oskäliga konsekvenser som ett fortsatt förhyrande kan leda till och att istället på vissa villkor bli ägare till föremålet. som alltså kommitténs grundtankar ärvärda beaktande, anser jag dock att det framlagda lagförslaget även ihithörande frågor går alltför långt. Delta gäller framför alltförutsällningarna och villkoren för köp av den hyrda varan. Även de avkommittén föreslagna bestämmelserna om uppsägningsräii skulle kunna fö vissanegativa konsekvenser för konsumenterna, främst i form av förhöjdahyresavgifter. Frågorna behöver därför övervägas närmare. Vad som harframkommit vid kommiiténs utredningsarbete tyder inle heller på all del finnsnågot behov att ingripa med lagstiftningsåtgärder på det berördaområdet. Jag vill f ö. understryka att det redan nu finns goda möjligheter atlmed stöd av avtalsvillkorslagen komma till rätta med villkor i uthyrningsavtalsom är oskäliga mol konsumenterna. Även den civilrältsliga generalklausulen i36 8 avtalslagen kan användas i detta sammanhang. Sammanfattningsvis anser jag, som jag redantidigare har uttalat, all man åtminstone f n. bör avstå från all införa ensärskild lagstiftning om uthyrning av varor till konsumenter. Skulle molförmodan kredilköpsreglerna leda till en för konsumenterna ofördelaktigöverströmning från köp till uthyrning eller skulle utvecklingen annars visa atten särskild reglering behövs, för frågan tas upp lill förnyad prövning. Kommittén har föreslagit alt efterlevnaden avkonsumentkredillagstift-ningen skall stå under tillsyn av myndighet somregeringen bestämmer. Enligt kommillén bör tillsynen anförtros ål myndighet påkonsumentskydds-området, företrädesvis . Tillsynsverksamhetenbör inte vara enbart kontrollerande utan även inriktas på all ytteriigareförbättra konsumenternas ställning i kreditsammanhangen samt på all ta framstatistik och andra betydelsefulla uppgifter beträffande konsumentkrediterna. För all efterievnaden av lagstiftningen skall kunnaövervakas på ett rationellt sätt - härvid har särskill nämnts kravel påkontantinsats vid kreditköp - bör tillsynsmyndigheten enligt kommittén gesrätt all företa inspektion hos varje näringsidkare som lämnar konsumentkredili sin yrkesmässiga verksamhet och alt la del av samtliga handlingar som rörverksamheten. Näringsidkare skall enligt förslaget vara skyldig att lämna tillsynsmyndighetende upplysningar om verksamheten som myndigheten begär för sin tillsyn. För behov kunna framtvinga handlingar och upplysningar skall tillsynsmyndighetenkunna förelägga vite. Kommittén föreslår också att tillsynsmyndigheten gesrätt att meddela de föreskrifter som föranleds av tillsynen och att förenadessa med vite. 1976/77:123 144 myndighetensbeslut skall kunna föras hos regeringen genom besvär. Kommittén föreslår vidare en straffsanklioneradbestämmelse om tystnadsplikt för den som hos tillsynsmyndigheten har tagitbefattning med tillsynsärende, Kommiiténs förslag alt konsumenlverkel skall utövatillsyn över efterlevnaden av konsumentkreditlagen saml de föreslagnabestämmelserna om inspektionsrätt m. m. har, utom såvitt angår området förverkets tillsynsverksamhet, godtagits av det stora flertalet remissinstanser.Vissa företrädare för näringslivet anser dock alt den föreslagnatillsynsverksamheten skulle innebära ett stort intrång hos näringsidkarna. Somtidigare nämnts befarar också flera remissinslanser att del blir svårt att utanen betydande resursinsats övervaka att bestämmelserna om kontantinsats vidkreditköp efterlevs. Åtskilliga remissinslanser, bl. a. bankinspektionensaml företrädare för bankväriden och för näringslivets intressen, avstyrkerförslaget atl skall utöva tillsyn även när del gällerbankernas kredilgivning till konsumenter. Dessa remissinslanser anser atltillsynen i denna del bör ankomma på bankinspektionen, dock i samråd medkonsumentverket. Även datainspektionen ifrågasätter lämpligheten av kommitténsförslag på denna punkt. För egen del anser jag det självklart atl del måslefinnas viss offentlig tillsyn över efterievnaden av den föreslagnakonsumentkredillagen. Tillsynen bör utövas av , som enligt sininstruktion (SFS 1976:429) är central förvaltningsmyndighet förkonsumentfrågor. Till frågan om vissa undanlag från verkets tillsyn skall jagstrax återkomma. För att på ett tillfredsställandesätt skall kunna genomföra tillsynsverksamheten är det enligl min meningnödvändigt att verket ges rätt alt företa inspektion hos näringsidkare underdess tillsyn och att ta del av samtliga handlingar som behövs för tillsynen.Detta motiveras bl.a, av önskemålet om en effektiv övervakning av att kravel påkontantinsats vid kreditköp iakttas. Det är av betydelse inte minst av hänsyntill lojala näringsidkare att respekten för koniantinsalskravet upprätthålls.Självfallet kan det inte komma i fråga att söka anordna något slagskon-tinueriig bevakning av att alla näringsidkare som säljer varor på kreditiakttar konlanlinsatsreglerna. En sådan kontroll är varken möjlig ellernödvändig. Däremot bör genom inspektionsräti få möjlighet atlsiick-provsvis kontrollera att näringsidkare följer bestämmelserna om kontantinsats,ulan att del behöver föreligga anledning anta att dessa har åsidosatts. Enmotsvarande metod har valts för all övervaka efterlevnaden av de särskildaföreskrifter om bl, a. kontantinsats som gäller för bilhandelns del (seavsnittet 2,2,8). En rätt att företa inspektion och att ta del av samtligahandlingar som behövs för tillsynen är naturiigivis också av stor belydelse närdel gäller atl övervaka efterlevnaden av konsumentkredillagen i övrigt. Inteminst gäller detta bestämmelserna om informationsplikt vid marknadsföring avkredit och om användning av förbehåll om återtaganderätt vid krediiköp. 1976/77:123 145 bör vidare ges rätt all avvederbörande näringsidkare erhålla de upplysningar om dennes verksamhet somverket begär för sin tillsyn. Hurden föreslagna inspektionsrätten närmare skall utövas bör enligt min meningprövas i löpande arbete med tillsynen. En möjlighet är atlverket genom egna tjänstemän verkställer inspektion. Det finns dock anledningall i detta sammanhang erinra om den pågående utredningen (H 1976:04) rörandearbetsuppgifter m. m. fören regional konsumentpolilisk organisation. Eventuelltkan det befinnas lämpligt att inspektionsräti åtminstone del utövas genom en sådan regional organisation. Konsumentkreditlagensbeslämmelser om inspektion bör utformas så alt de ger möjlighet härtill. Om näringsidkare underiåler att lämna tillgång tillhandling eller upplysning i enlighet med de nu föreslagna reglerna i konsumentkreditlagen,bör kunna ålägga vederbörande vid vite atl fullgöra sinskyldighet. Vitet bör kunna fastställas till högst (jfr 11 8 marknadsföringslagen). De förordade tillsynsreglerna gör att det också in en besvärsbestämmelse i konsumentkreditlagen. Sålunda bör beslut sominnebär atl näringsidkare skall tillhandahålla handling kunnaöverklagas hos kammarrätten (jfr 22 8 marknadsföringslagen). I sammanhanget bör också införas bestämmelser omlystnadsplikt för den som hos konsumenlverkel eller på verkels vägnar har tagitbefallning med tillsynsärende enligl lagen samt beslämmelser om den ordning ivilken talan om utdömande av vite som har förelagts enligl lagen skall föras. Kommitténhar föreslagit all bland tillsynsbestämmelserna skall tas upp en särskild regelenligt vilken kan meddelade föreskrifter som föranleds avtillsynen saml förena sådan föreskrift med vite. För egen del anser jag detinte påkallat med en sådan regel. I verkels tillsynsuppgift ligger givetvis allverket bör meddela de råd o. d. som i samband med tillsynen finnes påkallade.Det finns emellerlid inle tillräcklig anledning att härtill knyta någotsärskilt tvångsmedel. Konsumentverkels tillsyn enligt lagen bör i principomfatta alla näringsidkare som kan vara berörda av lagen, dvs. näringsidkaresom bedriver varuförsäljning eller som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnarkonsumentkredil eller annars uppträder som kredilgivare i lagens mening (jfravsnittet 5.2) eller som i sin yrkesmässiga verksamhet förmedlarkonsumentkredit. En särskild fråga är emellertid om konsumentverketstillsyn enligt lagen böromfatlaävenbankerochförsäkringsbolag, som slår undersärskild tillsyn. Innan jag går närmare in på denna fråga vill jag något beröraförhållandel mellan de nu föreslagna tillsynsreglerna och vissa bestämmelser imarknadsföringslagen och avialsvillkorslagen. 10Riksdagen 1976/77. 1976/77:123 146 Jag har i tidigare avsnitt föreslagit altkonsumentkreditlagens bestämmelser om näringsidkares informationsplikt vidmarknadsföring av kredit saml reglerna om kontantinsats vid kreditköp anknytstill marknadsföringslagens regelsystem. Underiåtelse alt vid marknadsföring avkredit lämna erforderiig information skall sålunda bedömas med tillämpning avgeneralklausulen om informalion i 3 8 marknadsföringslagen, medan åsidosättandeav bestämmelserna om kontantinsats skall betraktas som otillböriig marknadsföringenligl generalklausulen i 2 8 marknadsföringslagen. På motsvarande sätt skallbestämmelserna om användning av förbehåll om återtaganderätt vid kreditköpanknytas till avtalsvillkorslagen. Vad jag nu har sagt innebär allmarknadsföringslagens resp. av-lalsvillkorslagens kontroll- och sanktionssystemblir tillämpligt såvitt angår de berörda bestämmelserna. Härvid gäller enligt11 8 förslå stycket marknadsföringslagen atl KO i ärende som avser tillämpningav 2 eller 3 8 samma lag kafT.anmana näringsidkare att komma in med yttrandeeller upplysning i ärendet, I fall då beslut om förbud enligt 2 8 ellerinformationsåläggande enligt 3 8 marknadsföringslagen kan antas komma i frågafår KO vidare anmana näringsidkare att tillhandahålla bl. a. handling som kanha betydelse för utredningen i ärendet. Efterkoms inte sådan anmaning, får KOenligt II 8 andra stycket marknadsföringslagen förelägga viteom högst . När förbud eller åläggande enligt marknadsföringslagen harmeddelats, kan KO kontrollera att del iakttas genom att med stöd av 16 8marknadsföringslagen anmana den som avses med förbudet eller åläggandet atttillhandahålla bl, a, upplysningar och handlingar som behövs för den nämndakontrollen. Också här kan KO använda vite som tvångsmedel, Enligl 3 a 8avtalsvillkorslagen är näringsidkare skyldig att på KO:s anmaning komma in medyttrande eller upplysning i ärende enligt den lagen. Anmaning kan förenas medvitesföreläggande. De föreslagna reglerna om konsumentverkels tillsynenligt konsumentkreditlagen är inle avsedda alt rubba eller inskränka debefogenheter som sålunda tillkommer KO enligt marknadsföringslagen ochavtalsvillkorslagen. Med hänsyn till alt numera är knutet lillkonsumentverket torde de båda regelsystemen utan olägenhet kunna gälla vidsidan av varandra. Som jag nämnde bör det särskilt övervägas omkonsumentverkets tillsyn enligt konsumentkredillagen bör omfatta även bankeroch försäkringsbolag som redan är underkastade särskild tillsyn. På dennapunkt har kommitténs förslag utsatts för åtskillig kritik underremissbehandlingen. För min del vill jag erinra om att mina tidigareförslag innebär att konsumentkreditlagens bestämmelser i än högre grad änenligl kommiltéför-slagei inriktas på kreditköp. Krediler som är friståendefrån kreditköp, dvs. vanliga banklån, checkräkningskrediter m, m,, berörssålunda endast av bestämmelserna om marknadsföring av kredit. Och när detgäller mark- 1976/77:123 147 nadsföringfår reglerna i bl, a, 118 marknadsföringslagen - som omfattar även banker ochförsäkringsbolag - anses ge konsumenlmyndigheterna tillräckliga möjligheterlill kontroll av bankers och försäkringsbolags marknadsföring beträffandekredil. Vad därefter gäller kravel på kontantinsats riktas del enliglföreliggande förslag endast mot säljaren vid krediiköp. Förbud mol användningav förbehåll om återtaganderätt vid kreditköp skall likaledes kunna riktasendast mot säljare, Särskillför bankernas del kan visserligen tillämpning av lagens beslämmelser i övrigtbli aktuell genom atl bank medverkar som kreditgivare vid kreditköp (jfravsnittel 5,2). Tillsynen av atl bankerna härvid iakttar konsumentkreditlagensregler bör emellertid enligt min mening ankomma på bankinspektionen inom ramenför dess allmänna tillsynsverksamhet. har i samband medolika reformer på konsumentskyddets område framhållits bankinspektionensuppgift att bevaka även konsumentintressena. Denna uppgift har ocksåunderstrukils av bankinspektionen i dess remissyttrande över kommitténs förslagtill konsumentkreditlag. I sammanhanget bör påpekas att den tillsattabanklagsutredningen (Fi 1976:04) har fått i uppdrag att närmare överväga vadsom bör gälla i fråga om inspektionens granskning av bankernas verksamhet isyfte att i skilda hänseenden ge ell gott konsumentskydd ål bankkunderna.Enligt direktiven för kommittén bör särskild uppmärksamhet ägnas ål frågan hurgränsen bördras mellan bankinspektionens verksamhet och den verksamhet somutövas av de konsumentpolitiska organen, varvid en avvägning bör göras mellanönskemålet att myndighetskonlakterna med bankerna samordnas och behovet av etllikformigt konsumentskydd inom olika sektorer av näringslivet. Mol bakgrund av del nu anförda förordar jag allverksamhet som står under bankinspektionens eller försäkringsinspektionenstillsyn undantas från tillsyn enligt konsumentkreditlagen.Undantag bör vidare göras för riksbank och invesleringsbankaktiebolag. Slutligen bör självfallet även den verksamhet som enligtkonsumentkredillagen kommer all utövas av exekutiv myndighet undantas frånkonsumentverkels tillsyn. 1 sammanhanget vill jag erinra om attfinansieringsbolagskommilién (Fi 1975:08) f n. överväger huruvida även andrafinansieringsförelag än bankinstitut och kredilaktiebolag bör bli föremål förallmän kontroll och insyn. Sedan den kommittén samt banklagsulredningen harlagi fram sina förslag kan det givelvis bli aktuellt med vissa förnyadeöverväganden beträffande tillsynen enligt konsumentkredillagen. Prop.1976/77:123 148 Efter samråd med chefen för handelsdepartementetvill jag något gå in på frågan om resursbehov för de myndigheter som berörs avde förslag som har lagts fram i del föregående. Som har framhållits skall konsumentverketgenom förhandlingar och överenskommelser med näringsidkarsidan och på annatsätt la fram rikllinjer för lillämpningen av olika bestämmelser ikonsumentkredillagen. Detta gäller främst bestämmelserna om informationspliktvid marknadsföring av kredit, kontantinsats vi krediiköp och användning avförbehåll om ålertaganderält vid kreditköp. 1 enlighet med de förslag som jag harlagt fram i avsnittel 5.12 skall det vidare ankomma på allutöva tillsyn över efterievnaden av konsumentkreditlagen. Det är här i viss mån fråga om arbetsuppgifter somföljer av gällande in-stmktion för och som har ingått blandförutsättningama för verkets organisatoriska uppbyggnad och anslagstilldelning.Emellertid kan del inte uteslutas att verket kan komma all behöva en vissresursförstärkning för att kunna möta de krav som den nya lagstiftningenställer. På ärendets nuvarande stadium kan dock inte någon bestämd ställningtas när det gäller resursbehovet hos . Denna fråga får prövas ianslutning lill de åriiga anslagsfrågorna.