prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Vidare kommerdet även i fortsättningen att vara möjligt för partema på arbetsmarknaden attgenom avtal föreskriva avvikelser från de preskriptionsbestämmelser som finns imedbestämmandelagen utom såvitt angår fordran med anledning av olovligstridsåtgärd. 1 fråga om fordringar som omfattas av medbestämmandelagen kanparterna alltså avtala om såväl längre som kortare preskriptionstid än somföljer av lagen. Närdet gäller lönefordringaro. d. som inteomfattasav medbestämmandelagen utan i stället faller under de allmännapreskriptionsbeslämmelsema uppkommer frågan om det finns anledning att införabestämmelser som avviker från den huvudregel om en treårig preskriptionstid somjag har förordat i det föregående. Härvidlag vill jag till en början framhållaatt partema på arbetsmarknaden även efter tillkomsten av en ny preskriptionslagkommer att fö möjlighet att avtala om en kortare preskriptionstid än ,t. ex. efter mönster av vad som gäller enligt medbestämmandelagen. Något förbudmot avtal om kortare preskriptionstid än som följer av preskriptionslagenavser jag nämligen inte att föreslå. Däremot ämnar jag, som jag närmare skallbehandla i det följande, föreslå en bestämmelse som i princip förbjuder avtalom längre preskriptionslid än den som föreskrivs i lagen. Frågan är då om det med tanke på löneanspråk o. d.som faller utanför medbestämmandelagen finns behov att ställa upp en regel omlängre preskriptionstid än . En sådan regel skulle, som framgår av dentidigare redogörelsen, fö betydelse främst när det gäller ostridigalöneanspråk. Utan tvekan är det i praktiken tämligen ovanligtatt ostridiga löneanspråk förblir oreglerade . Får en löntagareinte ut den avtalade lönen, torde han regelmässigt utan dröjsmål kräva ut vadsom fattas av Prop.1976/77:5 142 arbetsgivaren.Betalar inte arbetsgivaren trots att beloppet är oslridigl, beror det iallmänhet på ekonomiska svårigheter. Om dessa inte är av övergående natur, blirresultatet som regel all företaget försätts i konkurs. Lönlagarnas anspråk blirdå tillgodosedda genom bestämmelserna om statlig lönegaranti vid konkurs.Skulle en löntagare i annat fall vilja låta lönen slå inne i företaget, lordehan oftast kunna utverka arbetsgivarens erkännande av skulden med påföljd atten ny preskriptionstid börjar löpa. Oim arbetsgivaren därvid lämnar ettskuldebrev e. d. som bevis om löneskulden, kommer en tioårig preskriptionstidatl börja löpa i enlighet med de bestämmelser som jag har förordat. I vissa fall kan det inträffa alt en löntagare inleomedelbart uppmärksammar att han har fått för litet betalt. Även om delnormalt inte lorde hinna förflyta innan en löntagare upptäckeralt han inte har fått ut hela den ersättning han är berättigad till, kan ensådan situation inte helt uteslutas. a. kan svårigheter ibland uppstå närdel gäller atl tillämpa ett kollektivavtals beslämmelser om ackordsersättning.Arbetsgivaren kan då göra en felräkning som den anställde upptäcker förstefter . Om så skulle vara fallet, börden allmänna treårigapreskriptionstiden kunna föriängas i enlighet med de principer som jag tidigarehar förordat för sådana fall då en borgenär saknar kännedom om sin fordran e.d. Preskription bör alltså inträda tidigast efter den tidpunkt då denanställde fick eller borde ha fått kännedom om att han var berättigad tillytterligare ersättning. Med en sådan möjlighet lill föriängning avpreskriptionstiden anser jag att den anställdes intressen kan bli tillgodoseddai den utsträckning som behövs. Jag vill understryka att man vid bedömningen avom en lilläggsfrist är motiverad på grund av all den anställde har saknatkännedom om sin rätt lill ersättning inte bör ställa upp särskilt storabeviskrav. Redan del förhållandet att den anställde inte harframställt ersättningsanspråk lorde i de allra flesta fall utgöra etttillräckligt indicium på hans bristande kännedom. Det är också naluriigt ställer mycket små krav på arbetstagaren när del gäller att bedöma om hanborde ha haft kännedom om det rätta förhållandet. Endasl i renaundantagssituationer lorde del komma i fråga alt vägra föriängning av preskriptionstidenpå den grunden att arbetstagaren borde ha haft erforderiig kännedom på etttidigare stadium. Sammanfattningsvis anser jag alt de allmännapreskriptionsregler som jag har förordat i det föregående bör kunna gälla ävenbeträffande fordran på lön eller liknande ersättning inom detkollektivavtalsreglerade området och att det alltså inte finns skäl atl ställaupp särbestämmelser i fråga om denna typ av anspråk. Vad beträffar anställningsförhållanden som interegleras av kollektivavtal har en remissinstans ifrågasatt om inte en treårigpreskriptionstid är alltför kort när del gäller hushållerskors lönefordringar.Med anledning härav vill jag erinra om att husligt arbete i flera avseendenintar en särställning vid Prop.1976/77:5 143 jämförelsemed andra yrkesområden. a. är lagen om anställningsskydd inle tillämplig påarbetstagare som är anställd för arbete i arbetsgivarens hushåll. Särskildabeslämmelser om bl. a. anställningsskydd finns dock i lagen (1970:943) omarbetstid m. m. i husligt arbete. 1 den lagen finns också en bestämmelse om sexmånaders preskriptionstid för fordran på skadestånd på grand av attarbetsgivaren eller arbetstagaren har åsidosatt sina skyldigheter enligt lageneller enligt avtal mellan partema. Däremot saknas särskilda bestämmelser ompreskription av fordran på lön för sådant arbete. Sådana anställningsförhållanden som åsyftas med detifrågavarande remissuttalandet torde numera vara mindre vanliga. I den mån denangivna typen av husligt arbete alltjämt förekommer torde det, när detverkligen är fråga om ett anställningsförhållande, vara sällsynt att lön inteutbetalas . I de allra flesta fall torde det vid alla slag avhusligt arbete vara fullt tillräckligt att den anställde har på sig föratt kräva ut sin lön. Jag är för min del inte beredd att i fråga om sådanafordringar föreslå något undantag från de allmänna bestämmelsema ompreskriptionstidens längd. Inte heller när det gäller andra lönefordringarutanför det kollektivavtalsreglerade området anser jag att det är motiveratatt ha en längre preskriptionstid än för lönefordringar som grandar sig påkollektivavtal. Enligt min mening är det naluriigt att preskriptionstiden fören lönefordran är densamma oavsett om den anställning som fordringen härrörfrån regleras av kollektivavtal eller ej. Jag föreslår därför altpreskriptionstiden för lönefordringar, i den mån inte särskilda regler gällereller annat har avtalats, alltid skall bestämmas med tillämpning av de allmännabestämmelser som jag har förordat i det föregående. Vad jag har anfört om preskriptionstiden förfordringar på lön och annan ersättning för utfört arbete är i allt väsentligttillämpligt även på skadeståndsfordringar som härrör frånanställningsförhållanden. Jag anser alt del inte heller i fråga om sådanafordringar finns skäl att föreskriva undanlag från de allmänna bestämmelsema ompreskriptionstidens längd. De principer för beräkning av preskriptionstid förskadeståndsfordringar som jag har utvecklat i det närmast föregående avsnittetbör alltså tillämpas även på skadeståndsfordringar som härrör frånanställningsförhållanden. En särskild fråga är vilken preskriptionstid sombör gälla för fordringar på ersättning för uppfinningar som har gjorts avanställda. 1 lagen (1949:345) om rätten till arbetstagares uppfinningar finnsinle någon preskriptionsbestämmelse. Den allmänna lioårspreskriplionen äralltså tillämplig på fordringar som faller under lagen. Om den allmännapreskriptionstiden förkortas, kommer emellertid sådana fordringar primärt attbli underkastade en preskriptionslid . Det kan ifrågasättas om inteen treårstid är väl kort när det gäller fordringar av detta slag, särskilt medhänsyn lill alt det inle sällan kan la att utreda deförhållanden som är av betydelse för att bedöma ersättningsfrågan. Delta talarför atl man för in särskilda Prop.1976/77:5 144 preskriptionsbestämmelserbeträffande arbetstagares uppfinningar. Den frågan bör emellertid inte tas uppi delta sammanhang ulan för övervägas i samband med andra frågor som rör sådanauppfinningar och som bl. a. har aktualiserats i en skrivelse lilljustitiedepartementet från privalljänsle-mannakartellen. 6.3.5Skallefordringar o. d. Enligt 70 § uppbördslagen (1953:272) gällerbeträffande ej debiterad skatt eller avgift som omfattas av lagen alt denskattskyldige blir fri från betalningsskyldighet, om beslut om hansbetalningsskyldighet inte har fatlats från utgången av deluppbördsår under vilkel skatten eller avgiften rätteligen skulle ha debiterats.Motsvarande gäller beträffande felaktigt reslituerad skall. 1 71 vjuppbördslagen föreskrivs en femårig preskriptionstid för debiterade skatteroch avgifier. Tiden räknas som regel från utgången av det uppbördsår undervilkel skatten eller avgiften skulle ha eriagts enligt verkställd debitering.När tiden har gått till ända, får åtgärder för att ta ut skatten eller avgifteninte längre vidtas. Genom hänvisningar i andra författningar ärpreskriptionsbestämmelserna i uppbördslagen lilllämpliga också på en del andraskatter och avgifter, t. ex. mervärdeskatt och vissa socialförsäkringsavgifter.Saknar en skatte- eller avgiftsförfaltning hänvisning lill uppbördslagenspreskriptionsbestämmelser anses preskriptionsförordningen vara tillämplig.Exemf)el på skaller och avgifter som sålunda faller under de allmännapreskriplionsbeslämmelserna är arvs- och gåvoskatt, kupongskatt, stämpelskattoch tullar. 1 promemorian föreslås inga särskilda bestämmelserom preskription av fordran på skall eller allmän avgift. De allmännapreskriptionsbeslämmelsema föreslås vara tillämpliga även på sådana fordringari den mån inte särskilda beslämmelser har meddelats. Under remissbehandlingenhar från flera håll framhållits att skattefordringar o. d. inte i något fallbör vara underkastade kortare preskriptionstid än och att sådanafordringar alltså bör undantas från den allmänna preskriptionstiden . För egen del finner jag det självklart attpreskriptionstiden för sådana skattefordringar o. d. som preskriberas förstefter inte bör förkortas så väsentligt att tiden blir kortare än vad somgäller enligt uppbördslagen. Frågor om preskriptionstiden för skatter o. d.utreds f n. av utredningen (Fi 1973:01) om säkerhetsåtgärder m. m. iskatteprocessen. Utredningen beräknas lägga fram resultatet av sitt arbeteunder . Med hänsyn till det utredningsarbete som sålundapågår i fråga om preskription av skattefordringar o. d. anser jag att det intei detta sammanhang bör göras några ändringar av de preskriptionsbestämmelsersom f n. gäller på detta område. Jag föreslår därför allpreskriptionsförordningens bestämmelser övergångsvis skall vara tillämpliga påde skattefordringar o. d. som omfattas av de allmännapreskriplionsbeslämmelserna. Prop.1976/77:5 145 Under remissbehandlingen har ifrågasatts om enförkortning av preskriptionstiden är motiverad när det gäller fordringarmellan privatpersoner. En remissinstans påpekar att det i släkt- ochvänskapsrelalioner inle lorde vara ovanligt med långfristiga lån på relativthöga belopp och all det i sådana fall ofta föreligger känslomässiga bindningarsom gör atl åtskilligt av vad som i promemorian anförs till förmån för enkortare preskriptionstid passar mindre väl. a. finns del inte så storanledning att kräva atl borgenären inom viss vänder sig tilldomstol eller utmätningsman för atl visa atl han står fast vid kravet. Enligtden refererade remissinstansen skulle en förkortning av preskriptionstidenkunna leda till stötande resultat när det gäller privata fordringsförhållanden,t. ex. genom att underiätta förslagna personers möjligheter att bli kvitt storaskulder genom att utnyttja annans godtrogenhet eller tillgivenhet. För egen del vill jag inte bestrida att enförkortning av preskriptionstiden till kan medföra vissa olägenheter ifråga om privatlivets fordringar. Detta gäller framför allt beträffandefordringar mellan makar eller andra närstående. En möjlighet att undgåogynnsamma konsekvenser är alt undanta sådana fordringsförhållanden från deallmänna preskriptionsbestämmelserna genom att föreskriva en längrepreskriptionstid. Det kan nämnas att det norska departementsförslaget från år1972, som bygger på en tioårig preskriptionstid från fordringens tillkomst ochen treårig från förfallodagen, innehåller en bestämmelse som innebär att dentioåriga preskriptionstiden inte gäller beträffande fordringar mellan makar sålänge äktenskapet består. De olägenheter som kan uppkomma när det gällerprivata fordringsförhållanden torde emellertid till stor del undanröjas, omman i enlighet med mitt tidigare förslag gör undantag från den allmännatreårstiden när det gäller fordringar som grandarsig på skuldebrev e. d. ochförsådana fordringar inför en tioårig preskriptionstid. När en fordran äravsedd atl beslå är det naluriigt att borgenären ser till attgäldenären undertecknar en revers på beloppet. Detta gäller även när det ärfråga om förhållanden mellan privatpersoner. Därmed kommer också en tioårstidatt löpa. Att för övriga fall, dvs. när borgenären avstår från atl kräva reverse.d., ha en treårstid även såvitt gäller privata fordringar bör enligt minmening kunna accepteras. Jag vill emellertid i detta sammanhang understryka detangelägna i att allmänheten för tillräcklig information om de nyapreskriptionsbestämmelserna, så att det blir allmänt känt att skriftlighandling bör upprättas när det är fråga om ett fordringsförhållande av längrevaraktighet. Med hänsyn till det anförda anser jag att deallmänna preskriptionsbeslämmelser som jag har förordat i det föregående börkunna tillämpas även på privatlivets fordringar och att det inle finnstillräckliga skäl att införa specialregler beträffande sådana fordringar. Prop.1976/77:5 146 6,4Förlängd preskriptionstid Enligt promemorieförslagel skall både den tioårigaoch den treåriga preskriptionstiden under vissa omständigheter kunnaföriängas. Bestämmelserna härom ger borgenären en tilläggsfrist så att hansfordran preskriberas tidigast ell år efter det en viss omständighet harinträffat. En sådan till-läggsfrist föreslås för fordringar i förmyndar- ochgodmansförhållanden liksom för enskilt anspråk i anledning av brott. Enlilläggsfrist föreslås också för sådana fall då konkurs- ellerackordsförfarande har inletts eller kallelse har utfärdats på okända borgenärere. Vidare föreslås bestämmelser om föriängd preskriptionstid i forcemajeure-situationer och i sådana fall då borgenären saknar erforderiig kännedomom sin fordran eller om gäldenären. Dessutom föreslås i promemorian vissalilläggsfrister för sådana fall när preskription har avbrutits ulan atl det harlett till ny preskriptionstid. Hithörande frågor kommer jag att behandla i detavsnitt som rör verkan av preskriptionsavbrott. Även om bestämmelserna om preskriptionstidens längdoch utgångspunkten för preskriptionstiden utformas på det sätt som jag harförordat i del föregående, torde det vara ofrånkomligt att införakompletterande bestämmelser om föriängning av preskriptionstiden i vissa fall.Med hänsyn till önskemålet om enkla och enhetliga regler är det emellertidenligt min mening angelägel att de kompletterande bestämmelserna begränsas sålångt som möjligt. Det bör eftersträvas att inte införa tilläggsfrister annatän för sådana fall då borgenären saknar tillräckliga möjligheter att kräva utsin fordran eller avbryta preskription. Enligt gällande rätt anses en omyndigs fordran påförmyndaren inte bli preskriberad så länge uppdraget består. Preskriptioninträder först när har förfiutit från det uppdraget upphörde. För vissaersättningsanspråk gäller dock en kortare preskriptionstid enlijt 13 kap. 10 §föräldrabalken. Där föreskrivs att anspråk på skadestånd mot en avgåendeförmyndare skall göras gällande från det slutredovisning för förvaltningenhar avgetls. 1 promemorian föreslås att en omyndigs fordran påförmyndaren liksom en förmyndares fordran på myndlingen skall preskriberastidigast ett årefter den dag förmyndaren entledigades. Motsvarande föreslåsgälla för fordringar mellan en god man som har förordnats enligt 18 kap. Ieller 3 § och den för vilken god man har förordnats.Bestämmelserna har godtagits eller lämnats utan erinran av de flestaremissinstanserna. Från några håll har dock framförts kritik mot den föreslagnautformningen av bestämmelserna. För min del anser jag det självklart att enomyndigs fordran på förmyndaren inte skall preskriberas så längeförmynderskapet består. Jag tillstyrker därför att det i fråga om sådanafordringar införs en tilläggsfrist av det Prop.1976/77:5 147 slagsom föreslås i promemorian. Enligt min mening är emellertid den föreslagnaettårsfristen väl kort, särskill med tanke på alt den omyndige enligt gällanderätt åtnjuter en tioårsfrisl. Under de nordiska departemenlsöver-läggningarnaom preskription har tidigare övervägts all bestämma tiden till . I dennorska departementspromemorian föreslås också en treårsfrist.Anledningen till atl liden i den svenska promemorian har begränsats lill ett årär främst alt det har eftersträvats en samordning med de tilläggsfrister somföreslås i övrigi. Jag anser för min del att det är lämpligare att bestämmatiden till . Vidare föreslår jag att bestämmelsen tas in i föräldrabalkenoch samordnas med den preskriptionsbestämmelse som finns i 13 kap. 10 §. När det gäller en förmyndares fordran på myndlingenär det inte lika klart att preskription inte bör inträda så längeförmynderskapet består. Skälet till att tilläggsfristen enligtpromemorieförslaget föreslås omfatta också det fallet är att förmyndaren enligl13 kap. 2 § inte har rätt att företräda myndlingen vidrättshandling mellan dem. Om tilläggsfrislen inte gällde i denna situation,skulle del i vissa fall bli nödvändigt att förordna en god man för den omyndigeenbart för att åstadkomma preskriptionsavbrott genom ett erkännande avskulden. Enligt min uppfattning torde det vara relativtovanligt att en förmyndare har fordringar utestående på myndlingen. Om en sådanfordran uppkommer, torde den som regel betalas tämligen omgående. Behovet avatt införa en lilläggsfrist för all förenkla formerna för preskriptionsavbrotttorde sålunda vara mycket begränsat. Jag är för min del inle beredd att tillstyrkainförandet av en bestämmelse med den innebörden. I de sällsynta fall enförmyndares fordran på myndlingen utestår obetald att denallmänna preskriptionstiden närmar sig sitt slut för en god man förordnas attföreträda den omyndige. En tilläggsfrist av det slag som föreslåsbeträffande en omyndigs fordran på förmyndaren bör enligt min mening införasockså för vissa fall när den för vilken god man har förordnats har en fordranpå den gode mannen. 1 promemorian föreslås att bestämmelsen skall varatillämplig endast när god man har förordnats enligt 18 kap. 1 eller 3 §föräldrabalken. Enligt min mening saknas dock anledning att göra skillnadmellan de olika fallen av god mansförord nande enligt 18 kap. . 1samtliga fall bör alltså den för vilken god man har förordnats ha rätt till entreårig tilläggsfrist. Vad beträffar sådana fall då en god man har enfordran på den för vilken han har förordnats anser jag att det lika litet som ifråga om förmyndares fordran på myndlingen finns något behov av entilläggsfrist. 1 gällande rätt finns inga särskilda bestämmelserompreskription av enskilt anspråk i anledning av brott. Ett sådant anspråkpreskriberas alltså efter fordringens tillkomst. betänkandeföreslogs att en fordran på skadestånd på grand av brott liksom andrautomobligaloriska skadeståndsanspråk i princip skulle preskriberas efter treår. Prop.1976/77:5 148 frånden dag den ersättningsberälligade erhöll eller med iakttagande av skäligaklsamhet borde ha erhållit kunskap om skadan och den som var ansvarig förskadan. hinder av preskription skulle en målsägande dock ha rätt alt fösitt fordringsanspråk prövat i mål om ansvar för brottet, under förutsättningatt den tilltalade förklarades skyldig till brottet. Målsäganden skulledessutom ha rätt alt väcka talan mot den dömde efter'detbrottmålet avgjordes genom lagakraftägande dom. Även i departementspromemorian föreslås, som jagredan har nämnt, särskilda bestämmelser om preskription av enskilt anspråk ianledning av brott. Ett sådant anspråk bedöms primärt enligl de allmännapreskriptionsbestämmelserna. Dock skall ett enskilt anspråk preskriberastidigast efter den dag förfarandet i mål om ansvar för brottetavslutades. Väcks inte åtal, skall anspråket preskriberas tidigast den dagliden för ådömande av påföljd gick ut. Jag delar den i promemorian framförda uppfattningenatt den som har tillfogats skada genom brott i princip bör ha möjlighet attkräva skadestånd med anledning av brottet så länge straffrättslig påföljd kanådömas. Behovet av att införa särskilda bestämmelser om preskription av enskiltanspråk blir givetvis ännu mer markerat, om preskriptionstiden för sådanaanspråk i enlighet med vad jag har förordat i det föregående förkortas till treår. Enligt min mening bör bestämmelsema ompreskriptionstiden för fordran på skadestånd i anledning av brott knytasnärmare till regler om åtalspreskription än vad som harföreslagits i promemorian. Bestämmelserna bör alltså ges det innehållet attfordringen inte preskriberas före utgången av den tid som anges i 35 kap. 1 §brottsbalken. En föratsättning för att målsäganden skall vara bevarad vid sinrätt all väcka skadeståndstalan bör dock vara attfrågan om ansvar för brottet inte har avgjorts . Om åtal väcks ochdom i brottmålet meddelas relativt snart efter det brottet har begåtts finnsinte någon anledning att målsäganden skall vara bibehållen vid sin rätt attgöra gällande skadeståndsanspråk efter det brottmåletavgjordes. Väcks talan om ansvar för brott, bör målsägandenemellertid alltid ha möjlighet atl avvakta utgången av brottmålet, innan hantar ställning till om han skall kräva skadestånd. Utgången av brottmålet kan juvara av avgörande betydelse för bedömningen av utsikterna att med framgång göragällande ett skadeståndsanspråk. Som har framhållits i promemorian börmålsäganden inle vara tvungen att föra talan i samband med åtalet enbart föratt undgå preskription utan han bör ha rätt att vid behov fö skadeståndsfråganprövad separat. Målsäganden skall inte heller behöva riskera att bli avskurenfrån möjligheten att föra skadeståndstalan, om åtalet av en eller annananledning avvisas eller läggs ner efter det atl den ordinariepreskriptionstiden har gått ul. För atl tillgodose de angivna syftena bör detinföras en tilläggsfrist av det slag som har föreslagits i promemorian. Jagtillstyrker att fristen bestäms 1976/77:5 149 tillett år och räknas från den dag förfarandet i brottmålet avslutas. Jag föreslår följaktligen att det i lagen införs enbestämmelse om att fordran på skadestånd i anledning av brott inte preskriberasföre utgången av den lid som anges i 35 kap. 1 S , om inte fråganom ansvar för brottet har avgjorts . Har så skett, skallpreskription inträda tidigast efter den dag dom eller slutligt beslutmeddelades. För sådana fall då gäldenären har häktats eller erhållit del avåtal för brott före utgången av den i 35 kap. 1 ij angivna tidenmen ansvarsfrågan inte har avgjorts föreslås atl fordran påskadestånd i anledning av brottet skall preskriberas tidigast efter dendag dom eller slutligt beslut meddelades. Frågan huravida preskriptionstiden bör föriängasnär gäldenären har försatts i konkurs ämnar jag behandla i samband med frågorom preskriptionsavbrott i närmast följande avsnitt, där jag också skall ta uppfrågor om föriängning av preskriptionstiden i samband med offentlig ackordsförhandlingoch kallelse på okända borgenärer. I 1 § andra och tredje styckenapreskriptionsförordningen finns särskilda bestämmelser om preskriptionsavbroltför det fall gäldenären inle kan anträffas eller borgenären inte känner tillom eller var gäldenären har hemvist här i landet. Borgenären kan då under vissaförutsättningar avbryta preskription genom att ange fordringen hos domstoleller överexekulor.