prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — En förkortning av den allmänna preskriptionstidenger gäldenären en tryggare ställning genom all han inle längre riskerar altefter lång lid bli överraskad med krav på gamla fordringar som han har betalateller haft anledning räkna med inte skulle göras gällande mol honom. Men ävenborgenären torde som regel tjäna på en förkortning av preskriptionstiden. Detligger normall i hans intresse alt fl betalt . Det tordevara mera sällan som borgenären har något att vinna på att ha osäkra fordringarutestående . Även från allmän synpunkt är del en fördel ompreskriptionstiden förkortas. En rimlig begränsning av den tid under vilken enfordran kan göras gällande är till gagn för det ekonomiska livet. Kortapreskriptionsfrister bidrar till klarhet i fordringsförhållanden, främjar säkerheteni omsättningen och motverkar en osund kreditgivning. Med hänsyn till det anförda framstår det enligtpromemorian som önskvärt med en generell förkortning av den allmännapreskriptionstiden. Lämpligheten härav är emellertid beroende räknas från fordringens tillkomst eller från förfallodagen.Räknas preskriptionstiden från lillkomstdagen, skapas föratsättningar för enenhetlighet som inte är möjlig att åstadkomma med en motsatt ordning, eftersomlångtifrån alla fordringar har en på förhand bestämd förfallodag. Del kan ocksåvara en fördel för parterna all redan från början kunna förutse närpreskriptionstiden går ut. Emellertid kan enligl promemorian ett system sominnebär att preskriptionstiden alltid räknas från fordringens tillkomstmedföra nackdelar, om preskriptionstiden förkortas. Olägenheter uppstår framförallt i fråga om fordringar med framskjuten förfallodag eller fordringar utanbestämd förfallodag. Räknas preskriptionstiden från tillkomsten, kan detinträffa atl fordringen preskriberas redan innan den har hunnit förfalla lillbetalning. Olägenheterna härav blir givetvis större, om preskriptionstidenförkortas, särskilt om reglerna om preskriptionsavbrott skärps så attborgenären måste väcka talan vid domstol e. d. för att avbryta preskriptionen.En annan nackdel är att det i många fall kan vara problematiskt atl avgöra nären utom-obligalorisk fordran, t. ex. ett skadeståndsanspråk, skall anses hakommit lill. Risken för att en sådan fordran preskriberas innan borgenären harhunnit Prop.1976/77:5 34 framställasitt anspråk eller t. o. m. innan han har fatt kännedom om sin fordran ellermol vem han skall rikta sin talan är givetvis större ju kortarepreskriptionstiden är. Slutligen nämns alt det internationellt sett är relalivtovanligt alt lillkomstdagen utgör utgångspunkt för preskriptionstidens beräkning. En förkortning av preskriptionstiden kan innebäraatt borgenären far förhållandevis på sig för att bevaka sin fordran.Räknas emellertid preskriptionstiden från förfallodagen, blir hans intressenbetydligt bättre tillgodosedda än om tiden räknas från fordringens tillkomst.Han behöver inte riskera alt fordringen preskriberas innan han har haftmöjlighet atl vidta åtgärder för att fl betalt. Som regel torde del inte hellermedföra någon nämnvärd olägenhet för borgenären om han måste kräva ul sinfordran eller vidta preskriptionsavbrytande åtgärd relativt snart efterförfallodagen. Delta gäller även om reglerna om preskripiionsavbrotl skärps såatt det krävs rättslig åtgärd e. d. för alt avbryta preskription. Mot bakgrund av det sagda förordas i promemorianatt preskriptionstiden vid korttidspreskription räknas från förfallodagen. När det gäller att bestämma preskriptionstidenslängd framhålls i promemorian atl behovet av en kort preskriptionstid ärsärskilt starkt beträffande fordringar som hör till det dagliga livet. Förfordringar av detta slag skulle del i och för sig kunna vara tillräckligt meden preskriptionstid om exempelvis ell år från förfallodagen. Om man genomfören så radikal förkortning av preskriptionstiden är det emellertid uppenbartatl samma bestämmelser inte kan gälla för alla slags fordringar. En eltårstidär alltför snäv för att gälla generellt. Man måste alltså på ett eller annatsätt avgränsa kretsen av de fordringar för vilka den särskilt kortapreskriptionstiden skulle gälla. Enligt promemorian torde dock avgränsningen rentlagtekniskt kunna ske på ett relativt enkelt sätt. Det finns redan nu ettregelsystem som till stor del är inriktat på transaktioner som rör den dagligahushållningen, nämligen konsumenlköplagen. Visseriigen gällerkonsumenlköplagen endast köp och är inte tillämplig på tjänster ellerserviceverksamhet. Om en regel om ettårspreskription anknyts till bestämmelsernai konsumenlköplagen, kommer sålunda många av de s. k. vardagslivets fordringarall falla utanför. Denna brist kan emellertid antas vara av övergående natur.Frågor om lagstiftning angående serviceverksamhet utreds f n. avkonsumenttjänstutredningen. En utvidgning av eventuella bestämmelserom enettårig preskriptionslid till att också gälla tjänster torde sålunda kunnaåstadkommas i en relativt snar framtid i samband med behandlingen av frågoromlagstiftning i övrigt rörande konsumenttjänster. Även om det sålunda inte behöver bereda någrastörre problem atl rent lagtekniskt dra en gräns mellan fordringar som rör dendagliga hushållningen och andra fordringar, finns det enligl promemorian andraskäl som talar 1976/77:5 35 motatl införa en särskilt kort preskriptionslid för hithörande fordringar. Inte minst viktigt är atl beakta reglerna ompreskripiionsavbrotl. I promemorian föreslås belräffande förfallna fordringarall del skall krävas antingen atl gäldenären erkänner skulden eller atlborgenären vidtar rättslig åtgärd föratt preskriptionen skall avbrytas. Om maninför en preskriptionstid föreligger en uppenbar risk för atlborgenärer för atl undvika preskription mycket snabbt ansöker om stämningeller betalningsföreläggande även mot sådana gäldenärer som kanske är fulltberedda alt betala frivilligt. Från den enskildes synpunkt är det naluriigtvisbetänkligt om han på det sättet blir utsatt för rättslig åtgärd i onödan. Överhuvud laget finns det med en sådan ordning en risk för all enskildanäringsidkare kommer all tillämpa kravrutiner som är alltför hårdhänta motkonsumenterna. En annan väsentlig olägenhet är alt bestämmelser omen särskilt kort preskriptionstid inte kan gälla generellt. Ett system medolika preskriptionstider för skilda slag av fordringar kan onekligen innebärasvårigheter i den praktiska tillämpningen. Det är svårare att sprida allmänkännedom om ett nytt regelsystem ju mer dilTerentierade och komplicerade bestämmelsernaär. Framför allt kan det i det enskilda fallet vara svårt för de inblandadeparterna att med säkerhet veta vilken preskriptionstid som gäller i deras fall.Ovissheten i sin tur kan leda till att borgenären för alt gardera sig mot riskenför preskription vidtar onödigt drastiska åtgärder för att fl betalt. Sammanfattningsvis uttalas i promemorian atlövervägande skäl talar för att man inte inför några särbestämmelserompreskriptionstidens längd beträffande konsumentfordringar. 1 stället förordasatt samma preskriptionstid skall gälla för alla slags fordringar. 1 fråga om preskriptionstidens längd framhålls ipromemorian att en rimlig avvägning måste ske mellan borgenärens ochgäldenärens intressen. Borgenären bör ha tillräcklig tid att kräva ut sinfordran. Gäldenären å sin sida bör bli skyddad motorättmäliga krav. 1 promemorian erinras om att depreskriptionsbestämmelser som finns i olika specialförfattningar i allmänhetföreskriver en preskriptionstid av två eller . Vidare uttalas attremissbehandlingen av tidigare förslag flr anses ha gett vid handen att entreårslid är ett minimum, om reglerna om korttidspreskription skall gällagenerellt. Under de nordiska överiäggningarna har man också enats om all preskriptionstidenbör vara . I arbetet på gemensamma europeiska preskriptionsbeslämmelserhar man utgått frän . Mot bakgrand av det sagda föreslås i promemorianalt en fordran skall preskriberas efter förfallodagen. Att preskriptionstiden räknas från fordringensförfallodag medför i fråga om fordringar med framskjuten förfallodag ellerfordringar utan på förhand bestämd förfallodag atl den föreslagna bestämmelsenblir tillämplig först 1976/77:5 36 närfordringen förfaller till betalning. Det betyder atl vissa sådana fordringarskulle kunna bestå under mycket lång lid ulan att någon preskriptionstid ensbörjar löpa. Föratt inte preskriptionslagstiftningens syfte skal! motverkas börenligt promemorian införas en yttersta lidsgräns, före vilken en sådan fordranmåste göras gällande. Med utgångspunkt i gällande svensk rätt och ienlighet med vad som har överenskommils vid de nordiska överiäggningarnaföreslås i promemorian alt en fordran skall preskriberas eftertillkomsten, om den inte har förfallit till betalning. Har såskell, skall preskriptionstiden med tillämpning av den tidigare föreslagnabestämmelsen i stället vara från förfallodagen. 1 promemorian framhålls atl den treårigapreskriptionstiden i praktiken torde bli tillämplig på det övervägande antaletfordringar. Bestämmelsen om tioårspreskriplion blir helt utan betydelse för detstora antal fordringar som är av kortfristig karaktär. När det gällerlångfristiga fordringar torde f. n. preskriptionsavbrott i flertalet fall skegenom atl gäldenären betalar ränta eller på annat sätt erkänner skulden. Sinegentliga betydelse torde den tioåriga preskriptionstiden få för vissa avprivatlivets fordringar, t. ex. fordringar mellan familjemedlemmar i sambandmed arvskifte och fordringar på grund av handlån. 4,2.2Domfästa.fordringar o. d. 1 promemorian diskuteras möjligheten atl föreskrivaen tioårig preskriptionstid beträffande alla fordringar som har fastställtsgenom dom eller liknande avgörande. En bestämmelse med den innebördenföreslogs belänkande, därför att det ansågs onödigt att kräva tätapreskriptionsavbrott, när en fordran har slagits fast på ett auktoritativtsätt. Under de nordiska överiäggningarna har från danskoch norsk sida framförts betänkligheter mot att låta bestämmelserna omkorttidspreskription också omfatta fordringar som har fastställts genom dom e.d. Från svensk sida har man emellertid ansett det diskutabelt om en särregelför domfästa fordringar är sakligt motiverad. Även när en tvist om en fordranär löst genom dom måste det vara ett intresse för gäldenären att inom rimligtid höra av borgenären. A andra sidan kan det inte anses betungande för borgenärenatt vidta åtgärder för att fl betalt. Vidare påpekas i promemorian att en bestämmelse omtioårig preskriptionstid för domfästa fordringar medför en egendomligkonsekvens i fråga om fordringar på underhållsbidrag och andra periodiskaprestationer. Har underhållsskyldighet fastställts genom dom, skulle varjebidrag preskriberas . Har parterna däremot träffat avtal omunderhållsskyldigheten, skulle varje bidrag preskriberas . Enligtpromemorian finns det inle sakliga skäl för en sådan skillnad, utan fordringarpå underhåll o. d. Prop.1976/77:5 37 börbehandlas lika oavsett om de har bestämts genom dom eller avtal. I promemorian framhålls vidare alt den tioårigapreskriptionstiden även en särregel i viss utsträckning blir tillämplig pådomfästa fordringar. Har viss förfallodag inte bestämts genom domen - vilketframför allt är fallet i mål om fastställelsetalan - kommer den tioårigapreskriptionstiden atl löpa tills fordringen förfaller till betalning. Enordning som innebär all del avgörande för preskriptionstidens längd även ifråga om domfästa fordringar är om fordringen är förfallen till betalningeller ej överensstämmer med förslagets grundläggande principer. På grund av del anförda föreslås i promemorian altdet inle införs någon särskild bestämmelse om preskription av domfästafordringar. Det avgörande för preskriptionstidens längd i fråga om sådanafordringar blir således om förfallodagen har beslämts i domen eller ej. 1 promemorian erinras om alt betänkandeinnehöll en bestämmelse om tioårig preskriptionstid beträffande allafordringar för vilka skuldebrev har utfärdats. Som skäl härför angavs i förstahand atl den ursprungliga fordringen genom skuldebrevet erhåller ett yttrekännetecken, varigenom borgenären flr en ny grund för sin fordran som inte harnågot med parternas tidigare mellanhavande att göra. Vidare framhölls alt detnya kreditavtalet med hänsyn till skuldebrevels formbundenhet i regel vilar påfastare grund än den ursprungliga fordringen och att kontrahenterna genom altutfärda skuldebrev dokumenterar sin avsikt att förvandla ett mer tillfälligtkreditförhållande till ett mer varaktigt låri. Vidare påpekas att dansk och norsk rätt föreskriveren preskriptionstid av tjugo resp. för skuldebrevsfordringar. Under denordiska överläggningarna har man emellertid preliminärt enats om att inteföreslå särskilda regler om preskriptionstiden för sådana fordringar. Någonbestämmelse härom har inle heller tagits upp i det norskadepartementsförslagel . Inte heller i det svenska promemorieförslagetföreslås någon särregel belräffande fordringar för vilka skuldebrev harutfärdals. De skäl som lalar för att införa en längre preskriptionstid försådana fordringar anses inte vara av den styrka att de motiverar avsteg från deallmänna reglerna. Promemorieförslaget innebär följaktligen i fråga omskuldebrevsfordringar alt de allmänna reglerna om preskriptionstidens längdblir tillämpliga. Har förfallodagen bestämts i skuldebrevet, ärpreskriptionstiden enligt huvudregeln . Saknas bestämd förfallodag,preskriberas fordringen efter tillkomsten. När fordringen förfallerlill betalning ersätts tioårsliden av en treårs-frist. Prop.1976/77:5 38 4.2.4Fordringar på bank o. d. I promemorian erinras om att belänkandeinnehöll särskilda beslämmelser för fordringar på medel som har satts in ibank eller liknande inrättning eller egendom som har lämnats i förvar hos sådaninrättning. Preskriptionstiden skulle vara från fordringens tillkomst.Även i dansk och norsk rätt föreskrivs en tjugoårig preskriptionstid förbankfordringar. Samma lid föreslås i det norska departementsförslaget från1972. I finsk rätt föreskrivs atl en fordran på grund av bankinsätlningpreskriberas efter kungörelseförfarande när har förflutit från detbankräkningen senast användes. Enligt promemorian torde fordringar på medel somhar satts in i bank e.d. som regel vara betalbara antingen vid anfordran ellerviss tid efter uppsägning. Tillämpas de tidigare föreslagna reglerna gällerprimärt en preskriptionstid av från insättningen. När fordringenförfaller till betalning efter anfordran eller uppsägning, ersätts tioårstidenav en treårsfrist räknad från förfallodagen. 1 fråga om banktillgodohavanden som ännu inte harförfallil till betalning innebär promemorieförslaget ingen ändring av gällanderätt. Enligt promemorian har inga olägenheter visat sig med nuvarande regler idetta avseende. I den mån det förekommer att medel står orörda ,torde bankerna i praktiken betala ut medlen även om inte preskriptionsavbrotthar skett. När det gäller bankmedel som är tillgängliga förlyftning vid anfordran - eller vid anfordran efter viss uppsägningstid -uttalas i promemorian att några olägenheter inte heller torde föranledas av attden treåriga preskriptionstiden blir tillämplig när fordringen förfaller tillbetalning. Utbetalning torde nämligen regelmässigt ske i samband med attanfordran sker. Däremot framhålls att de föreslagna reglema kanmedföra en försämring för kontohavare som har medel innestående på bankräkningfrån vilken uttag flr ske först efter viss uppsägningstid, om nämligenförfallodagen är bestämd till viss tidpunkt efter del uppsägning har skett. Detgäller sådana fall då konlohavaren helt eller delvis säger upp sin fordran tillbetalning men sedan inte tar ut medlen. Det torde exempelvis inte vara ovanligtalt kontohavare fortlöpande verkställer uppsägning för att ha möjlighet att taul sitt tillgodohavande vid behov. Även i denna situation bedöms dock riskenför att konlohavaren gör rättsföriuster vid en förkortning av preskriptionstidensom obetydlig, eftersom preskriptionsavbrott kan ske genom att banken erkännerskulden genom saidobesked eller på annat sätt och eftersom bankerna i praktikeninte torde göra gällande att preskription har inträtt. Mot bakgrand av del sagda tas i förslaget inte uppnågra särskilda bestämmelser om preskription av fordran på medel som har sattsin i bank e. d. Det påpekas emellertid att del kan finnas behov av en möjlighetatt Prop,1976/77:5 39 träffaavtal om föriängd preskriptionstid i fråga om sådana fordringar. Den fråganbehandlas närmare i ett följande avsnitt. Som framgår av det förut anförda skall den treårigapreskriptionstiden enligt promemoriefdrslaget räknas från fordringensförfallodag. Delta skall gälla oavsett om förfallodagen har beslämts genomavtal vid fordringens tillkomst eller först . Förfaller en fordran lillbetalning vid anfordran eller efter uppsägning, blir utgångspunkten förpreskriptionstiden den dag gäldenären anfordras resp. den dag lill vilkenuppsägning sker. 1 promemorian föreslås en särskild beslämmelse försådana fall då en fordran skall anses förfallen på grund av gäldenärensförsummelse e. d. Preskriptionstiden skall då räknas från den dag borgenärengör förfallogrunden gällande. Bestämmelsen tar framför allt sikte på sådanafall då ett avtal eller ett skuldebrev innehåller en förfalloklausul sominnebär att en fordran skall anses förfallen i sin helhet, om gäldenärenförsummar en amortering eller räntebetalning. Utgångspunkten för den tioåriga preskriptionstidenskall i enlighet med det förut anförda vara fordringens tillkomst.Tillkomstdagen kommersåledes att utgöra utgångspunkt för preskriptionstidenbeträffande alla fordringar som inte är förfallna lill betalning, oavsett omförfallodagen är bestämd i förväg eller ej. När fordringen förfaller tillbetalning, räknas en ny treårig preskriptionstid från förfallodagen. Promemorieförslaget innehåller en särskildbestämmelse om fordringar som är beroende av att en viss omständighetinträffar. En sådan fordran skall inte anses ha kommit till förränomständigheten inträffar. Bestämmelsen tar i första hand sikte på sådana fallnär en fordran är beroende av ett s. k. suspensivt villkor, dvs. när en fordranför sin existens är beroende av en viss framtida händelse. Däremot avses inlefall då borgenärens rätt att kräva fullgörelse är underkastad inskränkningarendast såvitt angår förutsättningarna för atl fordringen skall förfalla tillbetalning, t. ex. att anfordran eller uppsägning skall ske. Den angivna bestämmelsen föreslås gälla såväl ikontraktsförhållanden som i utomobligaloriska förhållanden. Ikontraktsförhållanden blir den till-lämplig bl. a. när avtal har träffats omatt gäldenären skall vara betalnings-skyldig endasl om en viss omständighetinträffar. Som typexempel nämns det fallet att en fordran grundar sig på enviiesklausul. Andra exempel är fordringar på grund av försäkringsavtal,fordringar som är beroende av att en person uppnår en viss ålder, t. ex.fordran på ålderspension, och fordringar som är beroende av någons död. Somnärmare skall behandlas i ett följande avsnitt föreslås att ocksåregressfordringar och fordringar på grund av borgen skall omfattas avbestämmelsen. 1976/77:5 40 Enligt promemorian kommer den angivna bestämmelsenall bli tillämplig i alla fall då en fordran är beroende av en motprestation.Först när borgenären har fullgjort den prestation som åligger honom anses hansfordran mot gäldenären ha kommit lill. I sådana fall blir bestämmelsen dock avbegränsad praktisk betydelse, eftersom en fordran i många fall förfaller lillbetalning i samband med att den anses tillkommen. Del blir då irealiteten den treåriga preskriptionstiden från förfallodagen som kommer atlgälla. I promemorian uttalas vidare atl en fordran somgrundar sig på ett kontraktsbrott naluriigt nog anses tillkommen först närkontraktsbrottet sker. Utöver det tidigare nämnda fallet alt ett kontraktsbrottär sanktionerat genom en viiesklausul nämns som exempel fordran på grand avgarantiutfästelse. En fordran på ersättning i enlighet med en sådan utfästelsebör sålunda inle anses tillkommen förräii något fel har uppstått. Kontrahenternabör dock vara oförhindrade att avtala om en tidsmässig begränsning av ettgarantiåtagande. Den angivna principen bör enligt promemorian gällaäven när ett kontraktsbrott består i underiåtenhet alt handla. Har säljaren aven vara åtagit sig att betala en viss ersättning vid försenad leverans ochunderiåter han all fullgöra sin prestation, bör köparens fordran på ersättningsålunda anses tillkommen den dag leverans skulle ha skett. Vidare hävdas attsamma princip bör gälla oavsett om följderna av kontraktsbrott är reglerade iavtal eller ej. Först när den ena parten gör sig skyldig till ettkontraktsbrott, uppkommer motpartens rätt att kräva ersättning elieratt göragällande någon annan påföljd. Det påpekas dock att rätten att göra gällande ersättningsanspråkkan vara tidsbegränsad på grund av avtal eller bestämmelse i lag. Om man bortser från de fall där särskildainskränkningar gäller enligt lag eller avtal, bör enligt promemorianprinciperna för beräkning av preskriptionstid som regel vara desamma vidulomobligaloriskt skadestånd som vid skadestånd på grund av kontraktsbrott. I enlighet härmed hävdas att preskriptionstiden förskadeståndsanspråk normalt bör räknas från den tidpunkt när den skadegörandehandlingen företogs. Är det fråga om skada på grund av underiåtenhet atthandla, bör liden räknas från den dag en åtgärd som skulle ha hindrat attskadan uppkom borde ha vidtagits. Inträffar effekten av en skadegörande handling viden senare tidpunkt, bör enligl promemorian den skadelidandes fordran påersättning anses tillkommen först när skadeeffekten uppslår. En annan sak äralt det givetvis kan vara svårt för den skadelidande att bevisa ettorsakssamband mellan handling och skada, om effekten inträffar först efter långtid. 1 promemorian behandlas också frågan omutgångspunkten för preskriptionstiden vid omprövning av skadestånd. Detpåpekas att möjligheterna att ändra ett fastställt skadestånd är begränsade. Ensådan möjlighet kan dock föreligga i vissa fall på grund av avtal eller på grundav bestämmelse Prop.1976/77:5 41 Möjligheterna lill omprövning av skadestånd harutvidgats betydligt genom ändringar i skadeståndslagen (1972:207) som harantagils av vid (prop. 1975:12, LU 1975:16, rskr1975:133, SFS 1975:404). Enligt 5 kap. 5 ! första stycket skadeståndslagenskall ersättning för inkomstföriust eller föriust av underhåll som utgår i formav livränta kunna höjas eller sänkas, om de förhållanden som har legal lillgrund för ersättningens bestämmande har ändrats väsentligt. Har ersättningenfastställts i form av engångsbelopp, skall den skadelidande under samma förutsättningarkunna tillerkännas ytteriigare ersättning. Under lagrådsgranskningen uppmärksammades fråganhuruvida någon tidsbegränsning skall gälla för rätten till ändring avskadestånd (prop. 1975:12 s. 217). Enligl lagrådet torde de allmännapreskriptionsreglerna bli tillämpliga när särskilda bestämmelser saknas.Yrkande om omprövning av skadestånd torde sålunda böra framställas inom tio årfrån slutligt avgörande i skadeståndsmålet. Med anledning av lagrådets uttalande yttradeföredragande statsrådet (prop. 1975:12 s. 225) all del enligt hans mening kundeifrågasättas om gällande regler på denna punkt var tillfredsställande. Han fanndock inle anledning all gå närmare in på hithörande problem, som i stället ficktas upp i samband med översynen av gällande regler om fordringspreskriplion. När skadestånd har fastställts i form av livränta,bör preskriptionstiden enligl promemorian liksom när det gäller andra periodvisförfallande prestationer beräknas separat för varje delbelopp.Preskriptionstiden bör således vara från resp. förfallodag. Genombetalning av ett delbelopp avbryts också preskriptionen beträffandegrundfordringen. Denna blir definitivt preskriberad först när den treårigapreskriptionstiden har gått lill ända beträffande samtliga delbelopp som harförfallit till betalning efter del skadeståndet fastställdes ellerbetalning senast skedde.