prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — Sprängämnesinspektören och överinspektöreraa vid statenselektriska inspektion har avstyrkt förslaget. För egen del vill jag till en början framhålla attden säkerhetsinriktade lagstiftning som finns vid sidan omarbetarskyddslagstiftningen är av stor betydelse även för skyddet av deyrkesverksamma. bör som har framhållits den gmndsynenanläggas att arbetsmiljölagen skall vara övergripande när det gäUer skyddetmot ohälsa och olycksfall i arbete. Arbetsmiljölagen bör sålunda i principtäcka även områden med särskild säkerhetslagstiftning, och det slutligaansvaret för tillsynen på arbetsplatserna bör alltid finnas hosarbetarskyddsverket. Detta bör i och för sig inte föranleda någon inskränkningi andra myndigheters områdesansvar. Tvärtom synes det vara en fördel attsärskilda myndigheter svarar för vissa säkerhetsfrågor och därigenom får möjlighetatt koncentrera sin verksamhet inom en säkerhetssektor. För att samla arbetarskyddstUlsynen inom allmännayrkesinspektionen avskaffades det övervägande antalet specialinspektionerredan i samband med ändringar i arbetarskyddslagstiftningen. anser jag att denna tanke nu bör fullföljas och att all löpandearbetarskyddstiUsyn bör samlas inom aUmänna yrkesinspektionen. Härigenom börman på ett enheUigt sätt kunna driva arbetsmiljöutvecklingen framåt inom olikaområden med utnyttjande av erfarenheter från skilda grenar av arbetslivet. Jagvill även framhåUa att det torde vara av stort värde för de yrkesverksamma atti arbetarskyddsfrågor kunna vända sig till en och samma myndighet. Med hänsyn till det anförda förordar jag, eftersamråd med chefen för industridepartementet, att kvarståendespecialinspektioner upphör vid arbetsmiljölagens genomförande. Som utredningenhar anfört bör detta i praktiken inte innebära någon större förändring imyndigheteraas tillsynsuppgifter. och tillsynsmännenöver elektriska anläggningar har sålunda att även i fortsättningen beakta sä- 1976/77:149 365 kerhetsfrågorpå arbetsplatserna inom ramen för sin särskilda lagstiftning.Yrkesinspektionen bör i sin tur kunna utgå från detta. Vad som tillkommer ärett sistahandsansvar för den löpande arbetarskyddstillsynen. Att härvidexpertmyndigheten i vissa fall måste kopplas in är naturligt. För attuppdelningen på oUka myndigheter skaU resultera i en effektiv tillsyn är ettutvecklat samarbete en nödvändig förutsättning. Som utredningen har framhållittorde det vidare vara av värde att behålla det särskilda förtroenderådet vidsprängämnesinspektionen. När det gäller olika gränsdragningsfrågor synesövergångsvis tidigare nämnda gränsdragningsföreskrifter kunna vara tillledning. Dessutom torde lösningar av vissa gränsdragningsproblem kunna kommafram som resultat av en utredning som statskontoret f. n. genomför rörandestatens elektriska inspektion. Samarbetet mellan myndigheterna bör dock kunnaytterligare fördjupas. Fasta mtiner bör skapas för samråd när det gällertillämpningen av olika bestämmelser och formerna för tillsyn. Specialinspektionernas avskaffande torde inteföranleda någon ändring i lagbestämmelserna om tillsynsmyndighet utan dessabör utan ändring i sak kunna föras över till arbetsmiljölagen. Däremot torderegeringen få upphäva nämnda kungörelser om specialinspektörer och göraerforderliga ändringar i instmktionerna för yrkesinspektionen, sprängämnesinspektionen(1965: 646, ändrad : 586) och statens elektriska inspektion (1965:647, ändrad : 1024). På slrålskyddsområdet har iarbetarskyddslagstiftningen hänvisats till strålskyddslagen vad avserskydd mot skada på gmnd av joniserande strålning. Jag har vid behandlingen avtillämpningsområdet (avsnitt 20.2.7) förordat att arbetsmUjölagen görsgenerellt tillämplig även i detta avseende. Bakom detta ligger överväganden avi princip samma art som har anförts som skäl för slopande av återståendespecialinspektioner. Även vad gäller förhållandet mellan arbetarskyddsverketoch blir motsvarande bedömningar aktuella som harredovisats i det föregående. Remissinstanserna har relativt utförligt uppehållitsig vid uppkommande gränsdragningsfrågor på strålskyddsområdet. Efter samrådmed chefen för jordbmksdepartementet vill jag slå fast att ansvaret förtiUsynen enligt strålskyddslagen primärt måste ligga på tillsynsmyndighetenenligt samma lag, dvs. Beträffande vissa slag avstrålskydd gäller att skyddet påkallas väsentligen eller uteslutande avarbetarskyddshänsyn. I sådana fall Uksom armars när behov därav föreligger börarbetarskyddsstyrelsen på gmnd av sitt övergripande ansvar för arbetsmiljönkunna utfärda generella skyddsföreskrifter. Arbetarskyddsstyrelsen bör istrålskyddsfrågor som kräver speciell sakkunskap kunna vända sig tUlstrålskyddsinstitutet i dess egenskap av expertmyndighet. Utgångspunkten föryrkesinspektionens tiUsyn bör vara arbetsmiljölagen, som fömtsatts omfatta ävenstrålskyddet. 1976/77:149 366 kesinspektionenbör härvid kunna ta upp strålskyddsfrågor över huvud. Det är också naturligtatt yrkesinspektionen om den uppmärksammar brister i strålskyddet för dessavidare till strålskyddsinstitutets kännedom. Viktigt är att samarbetet mellanberörda myndigheter utvecklas och att överenskommelse träffas om ömsesidigtbistånd för att främja strålskyddet på arbetsplatserna. Utredningen har även lämnat vissa synpunkter påregleringen av transport av farligt gods. Hithörande frågor har tidigarebehandlats främst i anslutning till att förslag (prop. 1973: 143) lades fram omriksdagens godkännande av den europeiska överenskommelsen om intemationelltransport av farligt gods på väg (ADR). För de nationella vägtransporternatillämpas f. n. ett system med reglering och tillsyn inomproduktkontrollagstiftningens ram. Detta innebär att ansvaret är fördelat påolika myndigheter beroende på varukategori. harsamordningsuppgifter och till verket har knutits en rådgivande nämnd förtransport av farligt gods med företrädare för berörda intressen. I nämndeningår även en representant för arbetarskyddsstyrelsen. Enligt utredningen, somhar gjort en undersökning av hur regleringen tillämpas av myndigheterna, synestUlämpningen av systemet vara behäftad med vissa brister. Det har dock ansettsännu vara för tidigt att bedöma om ändringar behövs i det grundläggandesystemet. Med hänvisning härtill har utredningen inte föreslagit någon ändringi myndighetsorganisationen. har uttalats att man torde böraeftersträva att helt föra in explosiva och brandfarliga varor under lagen omhälso- och miljöfarliga varor för att därigenom undvika nuvarande spUttring påskilda lagstiftningsområden och tillsynsmyndigheter. har delat utredningens uppfattning om rådandesamordningssvårigheter och ifrågasatt om gällande ordning i längden ärändamålsenlig. För egen del viU jag konstatera att riskerna medtransport av farligt gods i hög grad berör arbetarskyddet för den personal somsysslar med transporten. I väsentlig utsträckning gäller det riskerför allmänheten och den yttre miljön. Efter samråd med chefema för jordbruksdepartementetoch industridepartementet vill jag framhåUa angelägenheten av samordnadeinsatser. Jag utgår från att industriverket med uppmärksamhet följer utvecklingenpå området och med ledning av vunna erfarenheter vid behov inkommer med förslagom att dessa samordningsfrågor görs till föremål för särskild utredning. har behandlat ytterligareett par frågor av organisatorisk karaktär. Utredningen har därvid föreslagitatt omgivningshygieniska avdelningen vid statens naturvårdsverkorganisatoriskt knyts till och där bUdar ett miljömedicinsktlaboratorium. Denna fråga bereds f. n. inom . Vidarehar utredningen tagit upp frågan om tiUsyn av hissar. Prop.1976/77:149 367 omhissar i verksamhet som inte omfattas av yrkesinspektionens tillsyn dvs.främst bostadshissar och hissar som företrädesvis nyttjas av allmänheten gäller kungörelsen (1939: 783) angående anordnande och begagnande samt tiUsynav vissa hissar (ändrad senast 1976:140). Enligt kungörelsen ankommer det påarbetarskyddsstyrelsen att meddela föreskrifter även rörande anordnande,beskaffenhet och begagnande av bostadshissar och liknande. Vid sidan avarbetarskyddsstyrelsens föreskrifter finns bestämmelser om hissar ibyggnadslagstiftningen. Utredningen har föreslagit att fasta hissar ochliknande transportanordningar i princip förs in under byggnadslagstiftningenoch att arbetarskyddsmyndigheternas tiUsyn över hissar begränsas att baragälla gruvhissar och tillfälligt anordnade hissar på arbetsplatser. Jag kan istort ansluta mig till utredningens tankegångar. De ändringar som krävs i bl.a. byggnadslagstiftningen behöver emeUertid övervägas närmare. Av chefen förbostadsdepartementet har jag erfarit att förslag till ändringar av lagstiftningeni detta hänseende f. n. övervägs inom detta departement. 20.10Sanktionssystem m. m. Vissa i arbetarskyddslagen ocharbetarskyddskungörelsen preciserade gärningar är direkt straffsanktionerade.Arbetarskyddslagstiftningens ansvarsregler innebär dock i stort sett attstraffhot för brister i arbetsmiljön inte inträder förrän tiUsynsmyndighet i detenskilda fallet har meddelat förbud, föreläggande eller föreskrift och påbudetinte har efterkommits. Möjlighetema för arbetarskyddsstyrelsen att meddelagenerella föreskrifter med direkt straffpåföljd är begränsade till några speciellafall. Här avses främst besiktning av arbetslokal för riskfylld verksamhet,besiktiung och provrUng av tryckkärl, lyftanordrung, transportanordning ellerlyftredskap samt i vissa fall undersökning av luflförhål-landen. Utredningen har utförligt diskuterat möjlighetenatt bygga sanktionssystemet i arbetsmiljölagen på bestämmelser om direktstraffpåföljd för den som inte har fullgjort sina skyldigheter enUgt lageneller med stöd därav meddelade föreskrifter. Ett sådant system skulle dockenligt vad utredningen har kommit tiU fömtsätta antingen en precisering av föreskrifterom arbetsmiljön som skuUe stelt reglera vissa företeelser eller också allmäntutformade föreskrifter som fick kombineras med omfattande utredningar infördomstol i straffrättsligt förfarande. Med den nuvarande konstmktionen avsanktionssystemet kan däremot, framhåller utredningen, lagbestämmelser ochtUlämpningsföreskrifter ges en framåtsyftande utformning. GenereUa krav kanföreskrivas och detaljerade branschvisa föreskrifter kan utfärdas. Vid prövninginför yrkesinspektionsnämnden kan läggas fast om visst förfarande strider motsådan föreskrift och om föreläggande, förbud eller föreskrift i det enskildafal- 1976/77:149 368 Domstolsprövningen vid eventuell överträdelse kan sedaninskränkas till att avse frågoma om nänmden har haft formell behörighet attmeddela påbudet, om detta har vunnit laga kraft och om påbudet har efterlevts.Det är enligt utredningen ingen tvekan om att en lagstiftning med dennauppläggning kan vara ett värdefullt stöd för de lokala skyddsorganisationemaoch ge ett fast underlag för yrkesinspektionens åtgärder. Utredningen harockså konstaterat att de ändringar som genomfördes i arbetarskyddslagstiftningenhar gett tillsynsmyndigheterna effektivare instmment för att säkerställaskyndsamt genomförande av myndigheternas påbud. SärskUt har nämnts att de dåinförda reglerna ger möjlighet att sätta ut vitesbelopp som är avpassat eftervad som i det särskilda fallet behövs för att påkallade åtgärder skall vidtas. Motdenna bakgrund har utredningen förordat ett sanktionssystem som i principöverensstämmer med påföljdssystemet i arbetarskyddslagen. Förarbetarskyddsstyrelsen har därvid föreslagits en allmän befogenhet att meddelanärmare föreskrifter om tillämpningen av arbetsmiljölagen. Enligt utredningensförslag till arbetsmiljölag kan tiUsynsmyndighet i det enskilda fallet meddelaföreläggande, förbud eller föreskrift som behövs för att lagen eller föreskriftsom har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Liksom enligtarbetarskyddslagen kan överträdelse av föreläggande, förbud eller föreskrift som ej har förenats med vite medföra straff i form av böter eller fängelse ihögst . I förhållande till arbetarskyddslagen har yrkesinspektionensbefogenheter utökats att gälla även meddelande av beslut som avserarbetstiden. Vidare har befogenhet att rikta påbud mot tiUverkare m. fl. inteförbehåUits arbetarskyddsstyrelsen utan också tiUagts yrkesinspektionen. Ifråga om möjligheten att meddela föreläggande, förbud eller föreskrift har dessutomskett viss utvidgning. Av utredningsförslaget följer sålunda att påbud kanmeddelas av tillsynsmyndighet så snart det behövs för att tr)'gga arbetsmUjölagensefterlevnad. Remissinstansernahar godtagit utredningsförslaget i denna del och understrukit atttillsynsmyndigheternas resurser inte får bindas vid utredningar om påståddalagöverträdelser. LO och TCO har framhållit att systemet fömtsätteratt det vid varje föreläggande skall framstå som uppenbart mera förmånligt förden förelagde att vidta föreskriven åtgärd än att riskera att straff ellervite döms ut. För egen del vill jag konstatera attarbetsmUjölagen enligt en enig utredning och en samfälld remissopinion börläggas upp utifrån den tanken att ett samarbete mellan arbetsmarknadspartemaoch tiUsynsmyn-digheterna är en nödvändig fömtsättning för att åstadkomma godaarbetsmiljöer. Med denna utgångspunkt är det även enligt mui uppfattningriktigt att utforma sanktionssystemet i första hand så, att möjlighet ges tilleffektiva och konstruktiva ingripanden från myndighetemas sida. Iarbetsmiljöförordningen torde därvid få inrynunas befogenhet för arbe- Prop.1976/77:149 369 tarskyddsstyrelsenatt meddela genereUa föreskrifter om verkstäUigheten a. arbetsmUjölagen. Genomregler som ger möjlighet tiU ingripande i enskilda fall bör myndigheternasverksamhet mot deima bakgrund kunna inriktas på konkreta åtgärder för attundanröja hälsorisker och driva igenom skyddsåtgärder och förbättringar avarbetsförhåUandena. A\ stor betydelse i detta sammanhang är denresursförstärkning som sker av tillsynsmyndigheterna mom arbetarskyddet liksomutbyggnaden a-, de lokala skyddsorganisationema. I enlighet med utredningsförslaget ochremissutfaUet förordar jag därför allmänna befogenheter förtiUsynsmyndigheteraa att gentemot dem som har skyddsansvar enUgtarbetsmUjölagen meddela föreläggands elier förbud som i enskilda faU behövsför att lagen eller med stöd därav m.:ddelade föreskrifter skall efterlevas (7kap. 710 §§). Häri innefattas de utvidgade befogenheter i förhållande tillgällande ordning som enligt tidigare nämnda uttalanden av utredningen bör gesåt tiU-5)nsrnyndigheterna. I beslut om föreläggande eUer förbud skaUtUlsyns-myndigiiet kunna sätta ut vite. Viss skiUnad förordas i förhållandetill utredningsförslaget vad gäller terminologin. Enligt min menmg bör sålundaingripande, som kan påkallas i enskilda fall, ske i form av föreläggande eUerförbud och ej i form av föreskrift. TiU detta kommer beslut som kan behövameddelas t. ex. om dispens från arbetstidsbestämmelserna ellerarbetarskyddsstyrelsens föreskrifter, om medgivande att utse regionaltskyddsombud eUer om vem som skaU ha samordningsansvar. Härigenom utmärkstydligare skillnaden i förhållande tiU de föreskrifter av norramässig karaktärsom arbetarskyddsstyrelsen avses kurma raeddela. Jag ansluter mig även tUl vad utredningen harföreslagit i fråga om straffpåföljd för den som bryter mot påbud somtUlsynsmyndighet har meddelat i det enskUda faUet. Mitt förslag innebärföljaktUgen på denna punkt att den som bryter mot föreläggande eller förbud,som har raed-deir.ti honom av tillsynsm3'ndighet, skaU kunna dömas tUl bötereller fängelse i högst , om påbudet inte har förenats med vite (8 kap. 1§ arbetsmiljölagen). Som grundregel bör sålunda även enligtarbetsmiljölagen gälla ett ansvar för den som bryter mot föreläggande ellerförbud som tillsynsmyndighet har m.eddelat i det enskUda faUet. Andra aspekterpå lämplig sanktionsform kan emellertid läggas när det gäller överträdelse avföreskrifter som har meddelats med stöd av särskiU bemyndigande i arbetsmiljölagen.Utredningen har ansett att sådan föreskrift bör kunna vara förenad med direktstraffpåföljd. Härvid har utredningen föreslagit böter eller fängelse som påföljd för överträdelse av föreskrift om förprövning, kontrolleller särskilt villkor för bmkande. Samma siraffskala har föreslagUs föröverträdelse av föreskrift om förbud mot an\ andning av arbetsprocess,arbetsmetod, teknisk anordning eller farligt ämne. I övTigt har den föreslagnastraffpåföljden begränsats tiU bö-24 1976/77. 1976/77:149 370 ter.I samtliga fall har för straffbarhet förutsatts att överträdelse har skettuppsåtiigen eUer av oaktsamhet. Utredningen är på denna punkt inte enig.Arbetsgivarrepresentanterna i utredningen har sålunda i en reservation anförtatt fängelse är en föga tjänlig sanktion för brott motarbetsmiljölagstiftningen medan däremot vitet torde vara ett utomordentiigteffektivt medel. SärskUt anmärkningsvärt härvidlag har ansetts vara att förslagetinnebär möjUghet att döma till fängelse för överträdelse av föreskrift somarbetarskyddsstyrelsen med stöd av allmänt hållna bemyndiganden har meddelat.Även om i här avsedda fall domstol inte skulle döma tUl fängelse vid enbartoaktsamhet, har lagen dock ansetts inte böra konstmeras så att sådan möjlighetstår öppen. Skall fängelsestraff föreskrivas i den omfattning majoriteten harföreslagit något som reservanterna är synnerUgen tveksamma till måste detenUgt reservanterna krävas uppsåt eller i vart fall grov oaktsanahet för attfängelse skaU kunna utdömas. En rad remissinstanser bl. a. SAF, SFO, LRF,handelskamrama i , och län, hantverks- ochindustriorganisation, domänverket och statens vägverk har anfört liknandesynpunkter. Enligt vad jag har anfört börarbetsmUjölagen innehåUa särskilda bemyndiganden för regeringen eller, efterregeringens bestämmande, arbetarskyddsstyrelsen att meddela direktstraffsanktionerade föreskrifter inom vissa angivna ramar. Tillsammans med debemyndiganden för arbetarskyddsstyrelsen som torde få ingå i arbetsmUjöförordningentäcks härigenom de områden där arbetarskyddsstyrelsen bör ha sådan befogenhet.Frågan om frihetsstraff bör ingå i straffskalan när det gäller särskUdaföreskrifter som meddelas av arbetarskyddsstyrelsen torde, som har antytts ireservationen, i flertalet faU inte vara något spörsiTiål av stor praktiskbetydelse. Jag anser emellertid väsentUgt att föreskrifter, som innebär krav påförprövning eUer kontroU eller generellt förbud mot användning avarbetsprocess, arbetsraetod, teknisk anordning eller farligt ämne, fåravsevärd tyngd. Motsvarande gäller vUlkor som ställs upp för bmkande avteknisk anordning eller farligt änme. Liksom utredningsmajoriteten förordar jagdärför att frihetsstraff skall ingå i straffskalan i dessa fall (8 kap. 2 §första stycket arbetsmiljölagen). I övrigt bör böter kunna följa vidöverträdelse av föreskrift som har meddelats med stöd av nu avseddabemyndiganden (8 kap. 2 § andra stycket 2 arbetsmiljölagen). Jag stöder även utredningsmajoritetens förslag attarbetsmUjölagens ansvarsbestämmelser utformas så att straff kan utdömas såvälvid upp-såtUgt brott som vid överträdelse på grund av oaktsamhet. Det är angelägetatt det av arbetarskyddsstyrelsens författningar klart framgår i vad mån därimeddelade föreskrifter är direkt straffsanktionerade. Även i detta avseendetorde bestämmelse få införas i arbetsraUjöförordnmgen. 1976/77:149 371 För att arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter skaUfå största möjUga genomslagskraft bör på arbetsställe finnas tiUgängUga intebara arbetsmUjölagen och arbetsmUjöförordningen utan också de föreskrifter somar-betarskj-ddsstyrelsen har meddelat och som rör den verksamhet som bedrivsdär. I enlighet med utredningsförslaget avser jag att förorda att bestämmelsehärom förs in i arbetsmiljöförordningen. Det får ankomraa på yrkesinspektionenatt vid behov ingripa för att säkra efterföljden. Liksom utredningen anser jag vidare attarbetsmUjölagen på i huvudsak motsvarande sätt som nuvarande arbetarskyddslagbör innehåUa bestämmelser om straff för överträdelse av minimiåldersregeln iarbetsmiljölagen eller lämnande av oriktig uppgift tiU tiUsynsmyndighet (8 kap.2 § 1 och 3). Detsamma bör gäUa i fråga om den som utan giltigt skäl tar borteller sätter ur bmk skyddsanordning (8 kap. 2 § 4). Utöver vad som har sagts vill jag framhåUaatt bestämmelser ger vidsträckta möjligheter att kräva ut ansvarvid allvarliga missförhållanden i arbetsmUjön. I sammanhanget kan erinras omatt den sora av oaktsamhet orsakar annans död är underkastad straffansvarenligt 3 kap. 7 § . Även den sora av oaktsamhet åsamkar annanperson kroppsskada eller sjukdom som ej är ringa kan dömas tUl straff (3 kap. 8§ ). EiUigt 3 kap. 9 § är det också straffbart att avgrov oaktsamhet utsätta annan för livsfara eller fara för svår kroppsskadaeller allvarlig sjukdora. Brottet benämns framkallande av fara för annan. VidtiUämpning av dessa bestämmelser i arbetsmiljösammanhang måste tas hänsyn tiUde krav man stäUei på arbetsmiljön. Har exempelvis skyddsanordiungarvarit otUlräckliga eller obeflntliga eller har brister förekommit iskyddsinstruktioner eller vid planeringen av arbetet, kan sålunda förfarandetfalla under de direkta straffbestämmelserna i . Även underlåtenhetkan härvid vara straffbar i de fall då underlåtenheten ter sig lika straffvärdsom en positiv handling. Det gäller alltså att utreda om den som är ansvarigför arbetsmUjöns beskaffenhet förfarit oaktsamt, alternativt grovt oakt-samt,när yrkesskada har inträffat eller fara har uppkorarait för arbetstagares liveller hälsa genora missförhåUande på arbetsställe. Vid bedömande härav måstestor vikt läggas vid om föreskrift som arbetarskyddsstyrelsen har meddelat omarbetsrailjöns beskaffenhet blivit åsidosatt. En överträdelse av förbud som har meddelats medstöd av arbetsmiljölagen bör enligt vad utredningen har anfört inte fåinnebära någon ekonomisk genom brottet för överträdaren. Med hänsynhärtiU och även för att fortsatt brottslighet skall förhindras har utredningenföreslagit att teknisk anordning eller ämne som har varit föremål för sådantbrott eller värdet därav skall förklaras förverkat, om det ej är oskäligt.Härvid har ej avsetts förbud mot vissa upplåtelser (jämför 7 kap. 8 och 9 §§arbetsmUjölagen). LO har ansett att den av utredningen före- 1976/77:149 372 slagnabestämmelsen är ett viktigt komplement tiU ansvarsbestämmelserna.Riksåklagaren har ifrågasatt om det är påkaUat med förverkande i vidare mån änför att förebygga brott. Enligt riksåklagaren leder bestämmelsen i föreslagenlydelse tankarna aUtför mycket tiU en enbart ekonomisk bedömning. Även jaganser att förverkandemöjlighet bör finnas enligt arbetsmiljölagen.Förutsättningarna för förverkande torde böra anges på samma sätt som i jämförUglagstiftning. Med beaktande härav förordar jag att förverkande skall kunna skei de av utredningen avsedda fallen, om det inte är uppenbart obiUigt (8 kap. 4§ arbetsmiljölagen). Utredningen har övervägt möjligheten att vid sidanav de påföljder sora närants i det föregående införa särskilda ekonomiskasanktioner mot juridiska personer. Med hänsyn till att frågan om eventuellreformering av det ekonomiska sanktionssystemet är under utredning har utredningenemellertid avstått från att komplettera sitt förslag på denna punkt. Enligt LO:s uppfattiung föreligger ett stort behovav att kunna fastställa straffavgift för juridiska personer, främst för attupprätthålla principen att åsidosättande av arbetsmiljölagens bestämmelseraldrig får ge ekonomisk vinst. Vid samråd med chefen för harjag inhämtat att hithörande frågor f.n. övervägs av utredningen (Ju 1973: 11)ora even-tueU reformering av det ekonomiska sanktionssystemet. Ett betänkande iämnet väntas bli avlämnat . Jag vUl framhåUa att frågan omstraffavgifter när det gäller brott mot arbetsmiljölagstiftningen ärkom.-plicerad inte rainst av det skälet att lagstiftningen bör varaförebyggande och inriktad på att förbättringar skaU ske i arbetsmiljön. Ettsystem med straffavgifter som inte tillräckligt beaktar detta skulle kunnainnebära påtagliga olägenheter. Jag avser emellertid att med uppmärksamhetfölja frågan.