prop · G003104 · 1976-12-31 00:00:00 — När frågan om avskrivning blir aktuell får nämligenkronofogdemyndigheten möjlighet att klargöra för den bötfällde att en på visstsätt dokumenterad betalningsvilja kan ha betydelse för bedömningen om han skallundgå fortsatt verkstälUghet. Ensådan ordning förutsätter emeUertid som utredningen har framhålUt att dentillämpas med viss restriktivitet. har emellertid iallmänhet goda fömtsättningar att realistiskt bedöma i vilka fall en exempelvistreårig verkställighetstid med viss, inte oväsentlig betalning bör godtasframför en alternativ möjUghet att verkstälUg-hetsarbetet utsträcks att med ovissa utsikter att alls uppnå någon betalning. Ändamälssynpunkterbör i detta sammanhang få väga över de mer principiella synpunkter, som kananföras mot en ordning av angivet slag. Avvad jag nu sagt framgår att jag finner övervägande skäl tala för den avutredningen föreslagna ordningen som inebär att den nuvarande treårsregelnbehålls för ordinära faU med verkstäUighetshinder. Det är fall som utmärks avatt betalningsoförmåga är för handen och i viUca tredska eller grov vårdslöshetinte kan antas utgöra förklaringen till att betalningen utebUvit. Någonanledning att för sådana fall åstadkomma förlängd verkstälhghetstid föreUgger iregel inte. Prop.1976/77:104 85 detsig beträffande dem som är klart betalningsovilliga men i och för sig intesaknar betalnings- eller förvärvsförmåga. I sådana fall är det önskvärt attverkställighetstiden skall kunna förlängas för att uppnå den förut nämndaskärpningen i verkställigheten. Förlängd verkställighet kan vara lämplig även ivissa andra fall än de sist berörda. Främst gäller detta när det är fråga omstora bötesskulder som nödvändiggör mera långvariga avbetalningsplaner. Även ivissa införselfall kan det såsom har nämnts finnas anledning att låtaverkstälUgheten pågå än som är normalt. Beträffande den föreslagnaordningens närmare utformning återkommer jag i specialmotiveringen. Jagövergår härefter till att behandla frågan om ett vidgat uppbörds-förfarande.Som jag inledningsvis har framhållit tillämpas ett särskilt bötesuppbördssysteminom ramen för ordningsbots- och strafföreläggandesystemen. Förfarandetinnebär, att den misstänkte i samband med att föreläggandet utfärdas gestillfälle att friviUigt betala böterna till RPS över postgiro. Vidarbetsrutinerna används datateknik vilket medför stora fördelar i flerahänseenden. Betalningsfrekvensen inom uppbördsförfarandet har varit /74 inflöt sålunda av bötesbeloppen i strafföreläggandenoch av bötesbeloppen i ordningsförelägganden. Hos dem som sysslar medbötesverkstäUighet är det en allmän uppfattning att betalningsfrekvensenfrämjas, om det finns möjlighet för bötesgäldenärerna att betala i så näraanslutning till brottet som möjUgt. AttverkstälUgheten av påföljd på detta sätt kan komma så snabbt som möjligt efterbrottet ligger helt i linje med strävanden man haft inomstraffprocesslagstiftningen och även inom kriminalvårdslagstiftningen. Enannan fördel med uppbördssystemet är att man därigenom kan reducera sådanofrivillig "kreditgivning" från statens sida som förekommer inomindrivningssektom. Det bör vidare understrykas att användning av ADB för allbötesuppbörd leder till rationalisering av verkställigheten. Betydelsen av ettenhetligt system för uppbörden ökar ytterligare vid en övergång tillADB-rutiner inom exekutionsväsendet. mening motiverar de goda erfarenheterna av uppbördssystemet attdetta utsträcks att gälla även andra bötesavgöranden, i första hand böter somutdöms av tingsrätterna. Utredningens uppfattning delas av en i stort settenhälUg remissopinion. Ävenjag anser att fördelarna med en central uppbörd av domstols-böter är så storaatt de motiverar en utbyggnad av systemet för brottmålsförfarandet irättsväsendets informationssystem (RI) i den utsträckning som utredningen harförordat. I den mån systemtekniska eUer kostnadsmässiga skäl inte lägger hinderi vägen för en sådan utbyggnad bör enligt min mening den centrala uppbörden närden är fullt utbyggd inbegripa samtliga böter, viten och rättsverkansbelopp somomfattas av 1976/77:104 86 systemetför brottsmålsförfarandet i RI och som utdöms av tingsrätt, hovrätt och högstadomstolen. Huruvida det av mig sålunda föreslagna uppbördssystemet bör avseäven böter som har ådömts av annan domstol än allmän sådan samt vissamyndigheter, bör t.v. lämnas öppet. Antalet sådana böter är Utet, sett i dettotala sammanhanget. De skäl som har anförts tidigare gör sig därför integäUande med samma styrka som i fråga om tingsrättsböter. Det bör också nämnasatt systemet för brottmålsförfarandet i RI inte avser andra domstolar än deaUmänna. Fråganom ett uppbördssystem för domstolsböter togs upp i samband med utvecklingeninom samarbetsorganet av systemet för maskinella registermeddelanden (RI-10).Det uppbördssystem som där skisserades utgick från att uppbörden kunde ske påmotsvarande sätt som gäUer för strafföreläggande och ordningsbot. Underutredningsarbetet visade det sig emellertid att en rad detaljfrågor måste lösasinnan ett sådant system togs i drift. Uppbördssystemet sköts därför påframtiden till förnyad utredning. Någon sådan utredning har ännu inte gjortsfrämst med häsyn tiU att det har bedömts vara lämpUgt att avvaktastälhiings-tagandet till förvandUngsstraffutredrungens betänkande. En av huvudfrågornasom inte var löst i det förslag som lades fram, var konstruktionen av ettreferensbegrepp för koppUng mellan dom/beslut och inbetalning. De erfarenhetersom har gjorts i straffföreläggandemtiner-na visar att om inte denna frågalöses på ett tillfredsstäUande sätt så uppkommer en rad problem vid denmaskinella bearbetningen. Som jag har anfört bör det nya uppbördssystemetomfatta även böter och viten som ådöms på annat sätt än genom dom eUer slutligtbeslut i brottmål. Huruvida dessa nya uppgifter kan anpassas till det blankettsystemsom används för dom och beslut i brottmål måste därför utredas. Vidare måsteprogram för databehandling av inbetalningar utarbetas. Även andra frågor måsteövervägas närmare. Det sagda innebär sålunda att bl. a. ytterligaresystemtekniska utredningar krävs innan ett uppbördssystem av det slagutredningen har föreslagit kan genomföras. Det är därför inte möjUgt attinföra ett sådant system med att förvandlingsstraffet slopas. Så snartförutsättningar föreUgger därtill avser jag emellertid att föreslå regeringenatt närmare bestämma tidpunkten för införandet av ett centralt uppbördssystemför bl.a. tingsrättsböter. Slutiigenvill jag här ta upp utredningens förslag angående införandet av en motsvarighettiU nuvarande reglering i 5 § BöVL om avbrytande av verkställigheten på gmnd avsociala skäl av synnerUg styrka. Utredningenhar i sitt betänkande framhåUit att 5 § BöVL sakUgt sett är starkt underbyggdoch att det närmast är en självklarhet att i en nybötesverkstäUighetslagstiftning bör finnas en på ena eUer andra sättet utformadmotsvarighet till paragrafen. Det måste således ges möjUg-heter att upphora medvidare åtgärder för verkstälUghet i socialt Prop.1976/77:104 87 betonar emellertid utredningen att det är angeläget att sökafinna enklare former än enUgt gällande rätt för handläggningen av frågor avhithörande art. Det är önskvärt att få till stånd en ordning där man kan fåverkställighetsfrågan snabbt och. definitivt ur världen i sådana ömmande fallsom det här är fråga om. Enligt utredningens mening kan en rationell och fögaarbetskrävande ordning uppnås, om initiativrätten och den formellabeslutanderätten läggs hos kronofogdemyndigheten i stället som f n. hosåklagaren resp. rätten. Vad utredningen sålundahar anfört kan jag i allt väsentligt instämma i. Utredningen har emellertidsamtidigt förordat den ordningen, att kronofogdemyndigheten före ett sådantbeslut skall vara skyldig att inhämta yttrande av den tingsrätt som har dömttill böter och att beslut inte får meddelas, om rätten avstyrker. Förslaget hari denna del fått ett övervägande kritiskt mottagande av remissinstanserna. Föregen del anser jag kritiken vara berättigad. Det är inte lämpUgt att lägga detformella avgörandet på en myndighet medan en annan myndighet som avger yttrandehar det reeUa avgörandet. Domstolarna är f.ö., vilket har påpekats underremissbehandlingen, organiserade för att avgöra tvistiga frågor och mindrelämpade för uppgifter av det slag som det här är fråga om nämligen att skaffafram utredningsmaterial och avge yttranden. Det är därför min uppfattning attstarka skäl talar för att beslut om eftergift bör kunna fattas av kronofogdeutan tingsrättens hörande. Jag vill emellertid inte bestrida att det i vissafall kan vara av värde från flera synpunkter att frågor av hithörande slagunderställs en tingsrätt för bedömning. De mer allmänna bedömningarna som bUraktuella i dessa sammanhang, inte minst från kriminalpoUtiska synpunkter,ligger emellertid också väl till för åklagare. Jag föreslår därför en ordningsom innebär att åklagare får möjlighet att hos tingsrätt anföra besvär överkronofogdemyndighetens beslut i hithörande frågor. Vidare bör i sådana fall därärendet har förts vidare till domstol lämpligen nämnd deltaga, så att attutrymme ges för lekmannasynpunkter. Till övriga med den föreslagna ordningensammanhängande frågor återkommer jag i specialmotiveringen. IenUghet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. bötesverkstälUghetslag, 2. lag om fängelsepåföljd ivitesföreläggande, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring irättegångsbalken, 5. lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya . 1976/77:104 88 6. lag om ändring iutsökningslagen (1877: 31 s. 1), 7. lag om ändring i konkurslagen(1921: 225), 8. lag om ändring i lagen (1954:579) om nykterhetsvård, 9. lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angåendeverkställighet av straff m. m., 10. lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister, 11. lag om ändring i införsellagen(1968: 621), 12. lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i införsellagen (1968: 621), 13. lag om ändring iförmånsrättslagen (1970: 979), 14. lag om ändring i lagen (1972:260) om internationeUt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, 15. lag om ändring i lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän, 16. lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m., 17. lagom ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt. Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga Sombenämning på den nya lagen föreslås bötesverkstälUghetslag. Att lagen ocksågäller viten och rättsverkansbelopp hindrar inte en sådan benämning. Disciplinbotär inte att anse som böter (1 kap. 3 § BrB), men hötes-verkställighetslagenblir ändå tillämplig på sådan bot i vissa fall (jfr 5 § tredje stycket lagen(1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän, 5 § ändrad : 517). Iförsta stycket anges de två formerna för bötesverkstäUighet, nämligen uppbördoch indrivning. Dessa två former förekommer , även om gällande BöVLendast behandlar indrivning. Uppbördsförfarandet, som har vuxit fram ianslutning till ordningsbots- och strafföreläggandesystemen, regleras somförut har nämnts i andra författningar. Somjag har påpekat i den allmänna delen måste man räkna med attuppbördsförfarandet inte kommer att användas över hela Unjen. I enlighet medutredningsförslaget har regeringen därför givits uttrycklig befogenhet attbestämma i vad mån uppbördsförfarandet skall användas. Uppbördensnärmare innebörd framgår av 4 § och vad som anförs i specialmotiveringen tUlden paragrafen. Ett utmärkande drag för för- Prop.1976/77:104 89 farandetär att det i huvudsak hanteras av en central myndighet såsom uppbördsmyndighet,nämligen RPS. De som ålägger bötesstraff medverkar i så måtto att de skallupplysa de bötfällda om möjligheten till frivillig betalning och förse dem medinbetalningskort. Indrivning omfattaråtgärder av olika slag som berörs närmare i specialmotiveringen tiU 6 §. Detär här fråga om åtgärder av kronofogdemyndighet. Eftersom det finns regler iUL och annan lagstiftning om sådana åtgärder, behövs ibötesverkställighetslagen endast ett fåtal bestämmelser i ämnet (69 §§). Genom andra stycketinbegrips under lagens tillämpningsområde viten och rättsverkansbelopp.Vitebegreppet avses i lagen ha samma omfattning som i 25 kap. 8 § BrB. Attavtalsviten inte inbegrips anser jag inte särskilt behöver anges. Iförsta stycket anges förutsättningar för verkställighet av bötesstraff och dentidpunkt då bötesavgörande blir verkställbart. Enligt första meningen fåruppbörd av böter ske så snart dom, straffföreläggande eller föreläggande avordningsbot har meddelats. Redan nu gäller en sådan ordning förföreläggandeböternas del. Såsom har framgått av den allmänna delen förordar jagatt uppbördsformen skall komma att användas också för domstolsböter m. m. får belopp som sålunda mottages balanseras i avbidan pålagakraft. Återbetalning kan nämligen komma att aktualiseras till följd avändring i högre rätt (jfr 5 § sista meningen). Indrivning av böter fårdäremot inte ske förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggandet hargodkänts skriftligen. Till skillnad från gällande rätt gäller detta också ifråga om böter som har ådömts av hovrätt (jfr under 8.5). Denna ändring kan fåtiU följd att kvarstads-eller skingringsförbudsinstituten kommer att utnyttjasi något ökad utsträckning. Beträffande föreläggandeenligt 48 kap. RB inträder samma verkan som lagakraftägande dom inte bara genomatt föreläggandet godkänns skriftligen utan även genom att böterna betalas tillRPS. Jag bortser här från det fall då särskild rättsverkan är förenad medböterna eller när betalning sker under förhållanden som visar att den misstänkteej avsett att godkänna föreläggandet. Har föreläggande vunnit laga kraft genombetalning, skall självfallet någon ytterUgare verkstäUighet inte äga rum. Avdenna anledning reglerar andra meningen i fråga om föreläggande böterna endastdet fall, då föreläggandet har godkänts skriftligen. Godkännande som skergenom betalning omfattas av styckets första mening. Godkännandesom sker sedan åklagaren har hunnit vidta åtgärder för lagföring i annanordning är utan verkan enligt 48 kap. 12 § och 1976/77:104 90 medvisst undantag enligt 48 kap. 19 § RB. Härav följer att någon verkställighetrnte kan komma i fråga i sådana fall. Enligtandra stycket får misstänkt redan innan dom eller föreläggande har meddelatsbetala förskott på böterna. Det förekommer nämUgen i praktiken att den sommisstänks för brott deponerar ett visst belopp, avsett att täcka böter, somfömtses bli ådömda . Böterna kan oftast i förväg beräknasnågorlunda säkert, särskilt i fall när det finns vägledande anvisningar såsomt. ex. för smugglingsmål (jfr RÄ:s cirkulär nr. 102 ).Depositionen sker hos polis- eller tullmyndighet. Dessadepositioner, vanligen benämnda förskott, tillkommer i regel på initiativ avden myndighet som utreder brottet. Den misstänkte kan därvid befinna sig i enviss tvångssituation, t. ex. när ett personellt tvångsmedel övervägs på grundav att den misstänkte kan befaras undandra sig straff (jfr 24 kap. 2 § och 25kap. 1 § RB). Förskottsförfarandet ligger i sådana fall ganska nära RB:sreella tvångsmedel. Det har därför ansetts riktigast att införa ett direktlagstöd för den sålunda redan tillämpade ordningen. Det förfarande, varigenomförskottet tas i anspråk för betalning av böterna, regleras i 4 §.Detaljbestämmelser om förskottsbetalning bör kunna utformas i administrativordning. Iförskottsbetalningens natur torde få anses ligga att den som lämnar ifrån sigmedlen gör en bindande betalningsdisposition och har kvar endast en villkoradfordran mot staten i händelse av frikännande dom eller dom på lägre böter.Härav följer att den betalande inte före sådan doms lagakraftvinnande kan göraanspråk på att få pengarna tillbaka och vidare att medlen inte kan utmätas förannan gäld. Sedan lagakraftvunnen frikännande dom föreligger kan medlengivetvis utmätas; de inbegrips då inte under avräkningsreglerna i 5 §. Iparagrafen erinras om att särskilda bestämmelser om verkställighet gäller, närden bötfällde vistas utomlands och böterna inte kan drivas in här i landet. Denlagstiftning som åsyftas är lagen (1963: 193) om samarbete med ,, och angående verkställighet av straff m. m. NordVL,(ändrad senast 1974:913) och lagen (1972: 260) om internationellt samarbeterörande verkställighet av brottmålsdom (ändrad : 136) samt lagen(1976: 19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. De nunämnda lagarna, som blir tillämpliga i tämligen specifika situationer, behöverinte inverka på en allmän bötesverkställighetslagstiftning. Några ändringaraktualiseras dock beträffande NordVL. Till detta återkommer jag i det följande. Genomparagrafens utformning markeras, att indrivning om möjligt skall ske här ilandet, även om den bötfällde vistas utomlands. 1976/77:104 91 Avförsta stycket jämfört med 6 § framgår att verkställighet av bötesstraff iförsta hand skall ske genom uppbörd, när sådan verkställighetsform står tillbuds. Uppbörd fömtsätter frivUlig betalning. Grundtanken är attverkställigheten av böter i största möjliga utsträckning skall ske utanindrivning och således utan att kronofogdemyndighet skall behöva kopplas in.Fördelama med en sådan ordning har redovisats i den allmänna delen. Som jaganförde i det sammanhanget bör uppbörd förekomma inte endast i fall därverkställighetsformen nu tillämpas utan även i fråga om bl. a. böter som åläggsgenom tingsrätts dom. Detta medför att tingsrätterna får nya uppgifter. Sålundaskall domstolen i samband med att den tillställer bötfälld sådan underrättelseom målets utgång som avses i 30 kap. 7 § sjätte stycket RB, översända ävenunderrättelse om möjligheten till frivillig betalning av böterna jämte inbetalningskort. RPSbör vara uppbördsmyndighet. I ett specialfall bör också tullmyndigheten varauppbördsmyndighet, nämligen när det gäller förskottsbetalningar till tullenför kommande böter. Bestämmelser om detta och andra spörsmål som har sambandmed den nya bötesverkställighetslagen bör tas in i en särskildbötesverkstäUighetsförordning som jag avser att föreslå regeringen om riksdagenantager föreUggande förslag. Enligtandra stycket skall som uppbörd anses även att i förskott betalade medel tas ianspråk för betalning. Redan nu gäUer, att förskottsbetalade medel sedanvederbörande mål är avgjort behandlas som bötes-medel utan vidare. Tillskillnad från ordningen vid kvarstad sker alltså i förskottsfall inte någonutmätning. Den nu tillämpade ordningen bör lämpligen bibehållas. Det voreopraktiskt, om kronofogdemyndighet skulle behöva inkopplas för indrivningsåtgärd. Iförevarande paragraf har intagits regler som anger på vilket bötesstraff närflera sådana föreligger mot den bötfällde ett genom uppbörd influtet beloppskall avräknas. Beträffande förstameningen kan följande anföras. Eftersom vid uppbörden den bötfällde beredstillfälle att betala vissa bestämda böter och även får ett inbetalningskort, påvUket bötesstraffet identifieras, uppstår det i regel inga problem när detgäller att fastställa vilket bötesstraff den bötfällde har avsett att fåverkställt. I uppbördsfallen spelar det sålunda i praktiken inte någon roll, omäldre böter är oguldna. Samma ordning gäUer redan nu vid uppbörd inomstrafföreläggande-och ordningsbotssystemen. Till RPS gjord betalning medanledning av föreläggandet hänförs sålunda alltid till det bötesstraff somavses med föreläggandet, oberoende av om äldre böter föreligger. Prop.1976/77:104 92 ärförutsatt i 48 kap. Il och 17 §§ RB, 5 § andra stycket och 11 §strafföreläggandekungörelsen (1970:60, ändrad senast 1975:291), SfK samt 6 §andra stycket och 13 § ordningsbotskungörelsen (1968: 199, ändrad senast 1974:1078), ObK. Avräkningsbestämmelsema i 6 § 4 mom. förordningen (1917: 915)angående indrivning och redovisning av böter, BÖIF, (ändrad : 939)och 16 § BöVL, enligt vilka betalning i princip skall avräknas på den äldstaav flera oguldna bötesposter, är alltså inte tillämpliga i det skede då RPSuppbär böterna. Denföreslagna regleringen bygger, liksom gällande uppbördsregler, på att denbötfälldes avsikt med betalningen tillmäts avgörande betydelse. Här avsesgälla samma grundsatser som enligt 9 kap. 5 § handels-balken gäller förcivilrättsliga förhållanden. Principenatt vid frivillig betalning den bötfälldes vilja skall vara avgörande krävervissa kommentarer för det fall att det inte alldeles klart framgår vilken avflera bötesposter som den bötfällde har åsyftat att betala. Han kan sålunda haanvänt annat inbetalningskort än det som har tillställts honom och därvid inteantecknat tiUräckUga uppgifter för att identifiera ärendet. Den mottagandemyndigheten måste då själv avgöra vilken bötespost som åsyftas. Beloppet kandärvid ofta ge en anvisning, och ibland kan också tidpunkten för betalningenjämfört med datum för utsändande av betalningsanmaningar ge underlag för enrätt säker bestämning. Meningen är inte att myndigheten skaU behöva vidtagasärskilda åtgärder för att få fram besked av den betalande utan den skall göraen allmän bedömning. Detta har i paragrafen kommit till uttryck genomlokutionen att beloppet avräknas på de böter som får antas vara avsedda medbetalningen. Det avgörande är vad myndigheten känner till näravräkningsåtgärden sker. Vad som senare kan framkomma om den bötfälldesönskemål bör sålunda inte inverka. Bakgmndentill andra och tredje meningarna i paragrafen är att erfarenheten har visat,att det inte sällan förekommer att bötfällda i visst uppbördsärende betalar förmycket. En bötfälld kan ha skrivit för högt belopp på ett av honom själv utskrivetgirokort. Vidare kan, vilket är vanligare, en och samma bötesskuld bli betaldtvå gånger. Ytterligare kan det förhåUa sig så, att vederbörande har underlåtitatt betala eller på annat sätt godkänna ett ordningsbotsföreläggande, varpååklagaren utfärdar strafföreläggande. Det händer då att den misstänkte därefterbetalar ordningsboten utan att detta tillerkänns verkan (48 kap. 19 § andrameningen RB). Isådana fall uppkommer fråga hur man skall förfara med överskottet. Någotproblem föreligger inte, om den bötfällde inte har annan bötesskuld hosuppbördsmyndigheten. Givetvis skall överskottet då återbetalas, vilket harangivits i sista meningen (jfr 68 § 1 mom. UppbL). Om den bötfällde däremot hosuppbördsmyndigheten häftar för andra böter, har det ansetts lämpUgt att ilikhet med vad som gäUer på 1976/77:104 93 skatteområdetenligt 68 § 4 mom. UppbL överskottet skall kunna avräknas på sådankvarstående bötesskuld. härom har upptagits i andra meningen. Ensådan avräkningsåtgärd bör inte anses utgöra betalning som avses i 48 kap. 11och 17 §§ RB och som får den rättsverkan att föreläggande anses godkänt. I häravsedda fall saknas ju det moment av viljeförklaring som förutsätts i nämndalagrum. Medel som har influtit i sådant fall får balanseras i avvaktan på attföreläggandet godkänns skriftligen. Någotformellt hinder bör inte anses föreligga mot att överskott som har uppkommitvid uppbörd avräknas på böter för vilka den bötfällde häftar hoskronofogdemyndighet. Av praktiska skäl kan dock inte f. n. förutsättas attberörda myndigheter regelmässigt tar kontakt med varandra, så snart överskottråkar uppkomma. Vissaavräkningsspörsmål, som kan uppkomma både vid uppbörd och indrivning, haransetts kunna lämnas oreglerade i detta sammanhang. Det gäller t. ex. när denbötfällde häftar för flera bötesstraff och en betalning inflyter utan att denbötfälldes uttalande eller omständigheterna i övrigt på något sätt antydervilken bötesskuld han avser att betala. Ett enkelt sätt att lösa en sådansituation är givetvis att man frågar den bötfällde om hans önskan. Om dettainte sker av en eller annan orsak, uppkommer bl. a. följande frågor. Gällandebestämmelser om konkurrens mellan olika bötesposter innebär att, vidbestämmande av förvandlingsstraff, avbetalning i första hand skall avräknas pådet äldsta bötesstraffet (16 § första stycket andra meningen BöVL).