prop · G0035 · 1976-12-31 00:00:00 — Frågan om upphävande av de berörda bestämmelsernafår las upp i annat sammanhang, eventuellt i samband med att man tar ställningtill de förslag som väntas från konsumenttjänstutredningen. Enligt 8 kap. 26 § resp. 12 kap. 61 S jordabalkenär preskriptionstiden för fordran på grand av arrende- eller . I och för sig kan del te sig motiverat atl föriänga preskriptionstidentill för att få till stånd en närmare samordning med de allmännabestämmelserna. Emellertid bör beaktas atl utgångspunkten för den tvåårigapreskriptionstiden inte är den dag fordringen lidigast kan göras gällande utanden dag arrendestället resp. lägenheten avträds. Det innebär alltså alt tidenräknat från den dag fordringen tidigast kan göras gällande i många fall ärlängre än , ibland . Att utgångspunkten förpreskriptionstiden i arrende- och hyresförhållanden har beslämts på det angivnasättet ter sig naluriigt. Det kan i varje fall inte gärna komma i fråga atl idetta sammanhang bestämma någon annan utgångspunkt. Det finns då inle helleranledning att föreslå en föriängning av preskriptionstiden. Jag förordar alltsåatt de ifrågavarande preskriplionsbeslämmelserna i jordabalken behålls oförändrade. I vattenlagen (1918:523) finns vissa beslämmelserom alt anspråk på ersättning skall framställas för att interätten till ersättning skall gå föriorad. a. föreskrivs i 2 kap. 24 § attanspråk på ersättning 1976/77:5 182 förskada eller intrång som inte har förulselts vid beslul om byggande i vattenskall framställas inom fem eller i vissa fall högst från den tid somhar bestämts för byggnadens fullbordande. 1 rättspraxis har det ansetts att denallmänna bestämmelsen om tioårig preskription skall till-lämpas jämsides medden angivna bestämmelsen (se NJA 1967 s. 577). Om de allmännapreskriptionsbeslämmelser som föreslås skall tillämpas på sådana fordringarsom avses i paragrafen, kommer den lid som den ersättningsberälligade har lillsill förfogande för atl väcka talan alt förkortas lill från den dagfordringen tidigast kan göras gällande. Detta skulle avsevärt reduceraparagrafens praktiska betydelse. Med hänsyn till de överväganden som liggertill grund för ifrågavarande bestämmelser bör en sådan konsekvens undvikas. Jagförordar därför att det i 2 kap. 24 § vattenlagen las in en erinran om atlparagrafen skall tillämpas i stället för de allmänna preskriptionsbestämmelserna.Motsvarande tillägg bör göras i 7 kap. 57 § och 8 kap. 35 5 vattenlagen, sominnehåller likartade bestämmelser om rätt att begära ytterligare ersättning isamband med dikningsföretag resp. avloppsföretag. Enligl 54 § köplagen måste en köpare som vill föralalan beträffande fel eller brist i godset tillställa säljaren meddelande härominom från det godset mottogs. Tidsfristen gäller dock inte, om säljarenhar åtagit sig all svara för godset även efter den angivna tiden eller om hanhar gjort sig skyldig till svikligl förfarande. Denna bestämmelse är av annankaraktär än de allmänna preskriptionsbeslämmelsema och kan uppenbariigen inleulan vidare samordnas med dem. Dessutom är bestämmelsen f n. föremål föröversyn av köplagsutredningen (Ju 1963:51). Del sagda leder lill att även 54 Sköplagen bör lämnas orubbad. Detsamma gäller 11 i; konsumenlköplagen, sominnehåller en regel om en ettårig reklamalionsfrist. Bestämmelserna i 25 § skuldebrevslagen om fordransom grundas på ränte-eller utdelningskupong till obligation, aktie e. d.överensstämmer så till vida med de föreslagna allmänna bestämmelserna sompreskriptionstiden är . Tiden räknas från förfallodagen. För altborgenären skall undgå preskription krävs emellertid inle mer än atl hanföreter kupongen för inlösen. Har kupongen förstörts eller förkommil, kanborgenären få betalning i alla fall under föratsättning att han anmälerförhållandet inom den föreskrivna liden. Del saknas enligl min mening skäl attföreslå någon ändring av dessa beslämmelser. Jag förordar alltså alt de behållsoförändrade. I 148 a 5 konkurslagen finns en bestämmelse ompreskription av rätt till utdelning i konkurs. Där föreskrivs som huvudregelatl en borgenär går miste om utdelning, om han inte har anmält sig för altlyfta honom tillagda medel från del förslag till slutuldelning vannlaga kraft. Detta innebär dock inte att hans fordran preskriberas. Även om denangivna tvåårstiden har gått till ända utan alt borgenären har gjort föreskrivenanmälan, har han kvar möjligheten att kräva ul sin fordran vid ett senaretillfälle. Den angivna bestämmelsen är alltså inle en regel om preskription avfordran. Den bör därför inte påverkas av de ändringar av de allmännabestämmelserna om fordringspreskription som föreslås. Den som vill bevaka fordran på grund avförsäkringsavtal skall enligt 29 § försäkringsavialslagen väcka talan inom treår från det han fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande eller ivarje fall frän det fordringen tidigast hade kunnat göras gällande.Innebörden av denna bestämmelse stämmer i praktiken ganska väl överens med vadsom nu föreslås gälla i fråga om fordringar i allmänhet. I och för sig kundedet därför ligga nära till hands att upphäva bestämmelsen. Resultatet skulle dåbli alt preskriptionstiden för fordringar på grund av försäkringsavtal blev treår räknat från del fordringen tidigast kunde göras gällande men atl tidenföriängdes med sammanlagt högst , om borgenären saknade kännedom om sinfordran. Emellertid är försäkringsavialslagen föremål förutredning av försäkringsrätlskommittén (Ju 1974:09). Det får ankomma påkommittén att närmare överväga i vad mån den angivna bestämmelsen och övrigapreskriptionsregler i försäkringsavtalslagen bör ändras. Dennya trafikskadelagen (1975:1410), som träder i kraft ,innehåller en preskriplionsbestämmelse som nära ansluter till 29 § försäkringsavialslagen.Enligl 28 § första stycket trafikskadelagen skall den som vill bevaka rätt lillersättning enligt lagen eller fordringsrätt i övrigi på grand av avtal omtrafikförsäkring väcka talan från det han fick kännedom om allfordringen kunde göras gällande och i varje fall från detfordringen tidigast hade kunnat göras gällande. Även denna bestämmelse skulle ioch för sig kunna upphävas med påföljd att de allmännapreskriptionsbestämmelserna blev tillämpliga på ifrågavarande fordringar.Emellertid har fordringar som grundas på avtal om trafikförsäkring åtskilligaberöringspunkter med fordringar som grandas på försäkringsavtal i allmänhet.Jag anser därför att frågan om utformningen av preskriptionsbestämmelserna itrafikskadelagen bör tas upp i samband med behandlingen av de förslag som kankomma att läggas fram av försäkringsrättskommittén. Särskildapreskriptionsbestämmelser finns i de transporträttsliga författningarna saml inäriiggande författningar som innehåller bestämmelser om skadestånd. a. sjölagen (1891:35 s. 1), lagen (1886:7 s. 1) angående ansvarighet förskada i följd av järnvägs drift, lagen (1922:382) angående ansvarighet förskada i följd av luftfart, luftfartslagen (1957:297), lagen (1974:610) ominrikes vägtransport och lagen (1976:58) om järnvägs ansvarighet vid befordranav resande. Med hänsyn bl. a. till att den angivna lagstiftningen i storutsträckning är konventionsbunden eller på annat sätt har samband medinternationella överenskommelser anser jag att de ifrågavarande lagarna börlämnas oförändrade i detta sammanhang. I 347 § sjölagen finns vissa bestämmelser om förbudmol avtal om förlängning av preskriptionstid. När bestämmelserna infördesuttalades all de fick övervägas på nytt i samband med översynen av de allmännapreskriptionsreglerna (prop. 1973:137 s. 151). De ifrågavarande bestämmelsernai sjölagen överensstämmer i alli väsentligt med de allmänna regler belräffandeiivial om preskriptionstid som jag har förordat. Jag finner därförinte skäl atl föreslå någon ändring av det avgivna lagrummet i sjölagen. 1976/77:5 184 I 11 § lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissabestämmelser om elektriska anläggningar föreskrivs att talan mot ägare ellerinnehavare av elektrisk anläggning om ersättning för skada orsakad genominverkan av elektrisk ström från sådan anläggning skall väckas fråndet skadan inträffade. Bestämmelsen bör kunna upphävas och ersättas av de nyaallmänna preskriptionsreglerna, så att preskriptionstiden i stället blir tre årfrån det skadan inträffade. En tvåårig preskriptionstid gäller också förfordran på skadestånd enligt lagen (1931:152) med vissa beslämmelser molillojal konkurrens. För att inte gå miste om möjligheten lill skadestånd skallden skadelidande väcka talan vid domstol inom den angivna liden. Även dennaparagraf bör upphävas och ersättas av de allmänna preskriptionsreglerna. Särskilda preskriptionsbeslämmelser gäller vidareenligl växellagen (1932:130)och checklagen (1932:131). Med hänsyn lill attdessa lagar bygger på internationella konventioner bör någon ändring av deminte göras i detta sammanhang. Inte heller bör de preskriptionsbestämmelser somfinns i den sociala lagstiftningen, t. ex. lagen (1962:381) om allmänförsäkring och lagen (1956:2) om socialhjälp, tas upp i detta sammanhang,eftersom denna lagstiftning i väsentliga avseenden är av annan karaktär än denrent civilrättsliga lagstiftningen. Vadbeträffar den arbetsrätlsliga lagstiftningen vill jag först erinra om dettidigare nämnda förslaget lill lag om medbestämmande i arbetslivet (prop.1975/76:105). Förslagel innehåller bl. a. bestämmelser om tid för påkallandeav förhandling och väckande av talan när det är fråga om anspråk på skadeståndeller annan fullgörelse enligt lagen eller enligt kollektivavtal. Som jag haranfört i avsnittet 6.3.4 finns beslämmelser om preskription även i annanarbetsrättslig lagstiftning. Med hänsyn bl. a. till denna lagstiftningsspeciella karaktär kan det inte gärna komma i fråga att ändra de berördapreskriptionsreglerna i detta sammanhang. Också på immaterialrättens område finnsbeslämmelser om preskription. Sålunda föreskrivs bl. a. en femårsfrisl för densom vill väcka lalan på grund av intrång enligt varumärkeslagen (1960:644),patentlagen (1967:837), mönsterskyddslagen (1970; 485), växtfdrädlarrättslagen(1971:392) och firmalagen (1974:156). Även dessa preskriptionsregler får ansesvara av så speciell natur au de inie kan ändras i detta lagstiftningsärende. Frågor om preskriptionstiden för skatter, allmännaavgifter o. d. utreds f. n. av utredningen (Fi 1973:01) om säkerhetsåtgärder m.m. i skatteprocessen. 1 avvaktan på resultatet av utredningens arbete bör, somjag har uttalat, någon ändring inte göras av de nuvarandebestämmelserna i 70 och 71 i)§ uppbördslagen. 1 lagen (1927:56) om gälds betalning genompenningars nedsättande i allmänt förvar finns bestämmelser om preskription avdeponerade medel. Enligt I § får gäldenären betala förfallen gäld som skalleriäggas i pengar genom att för borgenärens räkning sätta ner beloppet hosöverexekulor, om borgenären vägrar la emot erbjuden betalning eller ombetalning inte Prop.1976/77:5 185 kanske på grund av borgenärens bortovaro eller sjukdom eller någon annanomständighet som beror av honom. Nedsättning av förfallen gäld får också ske,om gäldenären inte vet eller bör veta vem som är borgenär eller om det ärovisst vem av två eller flera som är rätt borgenär och gäldenären inte skäligenkan anses pliktig atl på eget äventyr bedöma lill vilken av dem betalning skalleriäggas. Om nedsatt belopp fortfarande innestår efter nedsättningen,får beloppet lyftas av gäldenären, under föratsättning att del inte finnsanledning anta atl fråga om rätt till beloppet är beroende på prövning.Gäldenären måste dock anmäla sig "inom natt och år". I annat falltillfaller beloppet staten. Ivissa specialförfattningar, t. ex. expropriationslagen och gruvlagen, finnsockså beslämmelser om nedsättning av medel i allmänt förvar. Har särskildabeslämmelser inte meddelats om preskription av rätlen atl lyfta sådana medel,inträder preskription enligt lagen (1942:263) om preskription av rätt lillmedel som innestå hos offentlig myndighet. Lagen är tillämplig på medel som, iannat fall än som avses lag, enligt lag eller annan författning harbetalats in till offentlig myndighet för att ges ut till den som befinnsberättigad till medlen. Om medlen fortfarande står inne efter inbetalningenoch om rätten att få ut dem inte är beroende av framtida händelse, får den somhar betalt in medlen lyfta dem under föratsättning att det inte finns anledninganta atl fråga om rätt lill medlen är beroende på prövning. Även enligt dennalag tillfaller medlen staten, om inte anmälan sker "inom natt ochår". Bestämmelsernai 1927 och lagar behandlas belänkande. Däremot berörs deinte i departementspromemorian. I betänkandet erinras om att riksdagensrevisorer tog upp frågan om redovisning av medel som deponerats hoslänsstyrelserna. Enligt revisorernas mening var gällande ordning otidsenlig,och de förordade en översyn av bestämmelserna på området. Med anledning häravuttalade statsutskottet i sitt utlåtande 1954:104 bl. a. att det var tveksamtom någon begränsning av möjligheterna att sätta ner medel i allmänt förvarborde ske. En modernisering av gällande bestämmelser i förenklingssyfte syntesdock påkallad. Enligt utskottet lorde sålunda vägande skäl tala för atlförkorta preskriptionstiden och alt begränsa skyldigheten all förräntanedsatta medel. I enlighet med utskottets hemställan anhöll (rskr1954:253) alt Kungl. Maj:l skulle föranstalta om åtgärder i den av utskottetangivna riktningen. belänkande föreslogs ingen begränsningav möjligheterna atl sätta ner medel i allmänt förvar. Inte heller i övrigiföreslogs någon ändring av gällande bestämmelser utom så till vida somdepositionstiden enligt såväl 1927 som lag föreslogs bli förkortadtill . Enligl min mening framstår de tjugoårsfrister somföreskrivs i 1927 och lagar som alltför långa. Särskilt om denallmänna preskriptionstiden förkortas i enlighet med vad jag har föreslagit härter det sig omotiverat att behålla en så lång depositionstid som . Delär å andra sidan önskvärt att fristen inte är alltför kort. Hänsyn måste bl. a.tas till borgenärernas intresse av att få tillräckligt rådram för all lyftanedsatta medel. 1976/77:5 186 Enligtmin mening når man en lämplig avvägning med en lioårstid. Jag föreslårföljaktligen att depositionstiden enligl såväl 1927 som lag förkortastill . Jag anser vidare au den frist som giiller förrällen alt lyfta nedsatta medel efter depositionstidens utgång bör samordnasmed de allmänna preskriptionsreglerna. Jag föreslår alliså atl fristenförlängs till . Genom en förkortning av depositionstiden uppnås enminskning av det arbete som hanteringen av deponerade medel medför förmyndighelerna. En ytterligare lindring skulle otvivelaktigt åstadkommas, omrätten lill nedsättning begränsades, t. ex. på del sättet att nedsättning inlefick ske annat än om depositionen avsåg ett visst minimibelopp. De fall därnedsättning kan komma i fråga rör emellertid mycket skiftande förhållanden. Delfinns inte anledning att i detta sammanhang gå igenom alla de fall därnedsättning kan ske. Jag föreslår därför ingen ändring i detta avseende. Utformningen av bestämmelserna i 1927 och 1942 årslagar lorde i och för sig kunna ge upphov lill vissa lolkningssvårigheter. Sompåpekas betänkande hänger delta samman med atl bestämmelserna iförsta hand tar sikte på all fastställa en längsta lid för myndigheternasansvar för deponerade belopp. De båda författningarna innehåller sålunda intenågra föreskrifter om förfarandet i sådana fall då rättegång vid fristensutgång pågår om rätlen till de nedsatta medlen eller då borgenärens rätt att fåut medlen är beroende av en framtida händelse. De tillämpningssvårigheter sombestämmelserna kan ge upphov till lorde emellertid, som också påpekas i 1957års betänkande, inte ha någon nämnvärd praktisk betydelse. Jag anser därför attdel inte heller i delta hänseende finns skäl att föreslå någon ändring avgällande bestämmelser. 6.7.3Preskriptionslagens tillämplighet inom speciallagstiftningen 1 det föregående har jag förordat atl den nyapreskriptionslagen skall vara tillämplig endast om inle annat är föreskrivet.När en författning innehåller särskilda preskriptionsbeslämmelser för ett visstområde, skall de alltså till-lämpas i stället för de allmänna bestämmelserna.Emellertid reglerar preskriptionsbestämmelserna i specialförfaltningarna iallmänhet inle i detalj de frågor som hänger samman med preskription. Om enförfattning inle lämnar upplysning i ett visst avseende, bör enligt promemorianbestämmelserna i den allmänna preskripiionslagen som regel tillämpas istället. I promemorian uttalas dock atl del undantagsvis kan inträffa att entill-lämpning av de allmänna bestämmelserna är utesluten, även om specialförfatiningensaknar bestämmelser i ett visst hänseende. Som jag förut nämnt har under remissbehandlingenuttalats önskemål om att förhållandet mellan de allmännapreskriptionsbestämmelserna och preskriptionsreglerna i speciallagstiftningenklargörs närmare än vad som har skell i promemorian. Även jag anser att det ioch för sig är önskvärt med förtydliganden i detta avseende. Man kanvisserligen inte bortse från Prop.1976/77:5 187 attde specialförfattningar som innehåller preskriptionsregler avser mycketskiftande områden. Vissa riktlinjer för tillämpningen av de allmänna preskriptionsbestämmelsernabör dock kunna ges. Vad först beträffar frågorna om preskriptionstidenslängd och utgångspunkten för preskriptionstiden torde några problem knappastuppstå, eftersom de författningar som innehåller särskilda preskriptionsbeslämmelserregelmässigt anger vad som skall gälla i dessa avseenden. Däremot kan besiämmelserom preskriptionsavbroltföranleda tveksamhet i vissa situationer. Som förutsättning för att borgenäreninte skall gå förlustig sin rätt anges i specialförfattningar ofta all hanskall anhängiggöra talan inom viss lid. Som regel ges emellertid inle någranärmare föreskrifter om hur talan skall väckas. Enligl min mening bör man isådana fall kunna tillämpa preskriplionslagens beslämmelser ompreskriplionsavbroU från borgenärens sida. Det innebär att preskriptionenskall anses avbruten inle bara om borgenären ansökerom siämning utan också omhan vidtar annan rättslig åtgärd för att få fordringen fastsiiilld genom dom e.d. Detsamma bör gälla om borgenären åberopar fordringen till kvittning irättsiigl förfarande mot gäldenären eller bevakar fordringen i gäldenärenskonkurs. När en specialförfatining föreskriver attpreskription avbryts genom rättslig åtgärd från borgenärens sida. uppståribland frågan huruvida preskriptions-avbrott skall kunna ske genom gäldenärenserkännande. Den frågan torde böra bedömas olika i olika fall. a. beroende av syftet med de .särskilda preskriptionsreglerna. Härvidlagföreligger en skillnad mellan fordringsanspråk som kräver någon form avprövning av frågan om gäldenären är belalningsskyldig eller ej och fordringarsom regelmässigt är ostridiga. Exempel på del förra fallet är fordran påskadestånd eller försäkringsersättning. Syftet med alt talan om sådanersättning skall väckas är främst att få lill stånd ettklariäggande av frågan om gäldenärens betalningsskyldighet. Går gäldenären medpå atl betala, är det i princip onödigt alt kräva någon rättslig åtgärd frånborgenärens sida. I detta fall bör därför gäldenärens erkännande i allmänhet hasamma verkan som anhängiggörande av talan. Jag vill erinra om att den aktuella frågan berördesi förarbetena till vägtransportlagen (prop. 1974:33 s. 126). Det sades där attgäldenärens erkännande av ifrågavarande fordran i princip borde ha den verkanatt preskriptionstid inte längre skulle räknas enligt reglerna ivägtransportlagens preskriptionsparagraf När det gäller växel- och checklagarna torde debestämmelser om preskriptionsavbrolt genom rättslig åtgärd som finns i dessalagar inte i första hand syfta till en prövning av frågan om gäldenärensbetalningsskyldighet. Den frågan är i allmänhet oslridig, eftersom gäldenärengenom sin underskrift har vitsordat betalningsskyldigheten.Preskriplionsbeslämmelserna i växel- och checklagarna torde i stället främstsyfta till att få till stånd snabb verkställighet. Bestämmelserna i dessa lagarom att rättslig åtgärd krävs för preskriptionsavbrolt bör enligt min meninganses uttömmande. Ett erkännande från gäldenärens sida bör alltså intejämställas med rättslig åtgärd. Prop.1976/77:5 188 Tilläggasbör atl innehavaren av en växel eller check trots preskription av växel- resp.checkrälien har möjlighet alt föra lalan om ersättning för obehörig vinst.Använder sig borgenären av den möjligheten, gäller inte de särskildapreskriptionsbestämmelserna i växel- och checklagama. I stället till-lämpasallmänna preskriptionsbestämmelser. Del innebär bl. a. att preskription börkunna avbrytas även genom gäldenärens erkännande. Ett annat exempel på fall där enspecialpreskriplionsbestämmelse har annat syfte än att tvinga fram ettklarläggande av gäldenärens betalningsskyldighet är den tidigare berördabestämmelsen i 148 a § konkurslagen. Enligl den bestämmelsen preskriberas rättlill utdelning i konkurs som regel från del förslag tillslututdelning vann laga kraft, om inle borgenären inom anmäler sigför all lyfta honom tillagda medel. Enligl min mening bör denna beslämmelseanses uttömmande reglera frågan hur preskription skall avbrytas beträffandeifrågavarande utdelningsrätt. Ett erkännande av rätlen lill utdelning frånkonkursboels sida bör alltså inte medföra någon föriängning av tvåårstiden. Somjag har påpekat har ernellertid borgenären kvar möjligheten att krävabetalning för fordringen, även om han försitter tvåårstiden. Den föreslagna bestämmelsen om föriängning avpreskriptionstiden när borgenären saknar kännedom om sin fordran eller när delföreligger force majeure etc. bör i princip kunna tillämpas även på områden därsärskilda preskriptionsbestämmelser gäller. Det bör dock beaktas att vissalagar innehåller specialregler i detta hänseende. Detta gäller t. ex. växel-och checklagarna, som föreskriver en tilläggsfrist på en månad vid forcemajeure. a. med hänsyn härtill bör det knappast komma i fråga att tillämpaden allmänna föriängningsbestämmelsen på växel- och checkrättens område. Ävennär det gäller andra konventionsbundna författningar kan utrymmet för entillämpning av föriängningsbestämmelsen vara begränsat. Vidare är vissaspecialpreskriptionsregler utformade på ett sådant sätt att det knappast bliraktuellt med en föriängning av preskriptionstiden, i vart fall när det gällerannat än rena force majeure-situationer. Detta gäller t. ex. 29 § försäkringsavtalslagenoch 28 § trafikskadelagen, där det som huvudregel föreskrivs attpreskriptionstiden skall räknas från del borgenären fick kännedom om atlfordringen kunde göras gällande. I fråga om verkan av preskriptionsavbrolt torde detf n. råda viss oklarhet om hur ny preskriptionstid skall beräknas när avbrotthar skett av preskriptionstid som gäller enligl särskild författning. Fråganär om ny preskriptionstid skall beräknas enligt de allmänna reglerna ellerenligt de bestämmelser som gäller enligt specialförfatiningen. Härvidlag bör denya allmänna bestämmelserna om preskriptionsavbrolt medföra atl del blirlättare att tillämpa en enhetlig princip. Delta gäller i varje fall när preskriptionsavbrytandeåtgärd har vidtagits av borgenären. Genom atl det krävs atl en fordran harfastställts genom dom eller liknande avgörande för atl 1976/77:5 189 nypreskriptionslid skall börja löpa behöver man inte hysa några nämnvärdabetänkligheter mol atl den nya preskriptionstiden blir även för fordringarsom primärt är underkastade en kortare preskriptionstid enligt specialförfattning.Jag anser därför alt preskriptionslagens beslämmelser i detta avseende börtillämpas generellt, om inte annat är föreskrivet. När preskription haravbrutits av borgenären bör alltså ny allmän preskriptionstid börja löpa frånden dag rättsligt förfarande avslutas under föratsättning all fordringenfastställs genom dom e. d. eller tillerkänns belalningsrätt i konkurs elleråtgärd för verkställighet vidtas utan atl borgenären lar full betalning.