prop · G003103 · 1976-12-31 00:00:00 — Vid sådana jämförelser slår del enligtmin mening klart att fbrmögenhetsbrotten i nuvarande lagstiftning ochrättstill-lämpning generellt sett tillmäts ett förhållandevis alltför högtslraffvärde. Mot bakgrund av det anförda anser jag all enöversyn av lagstiftningen om förmögenhelsbroll nu bör komma lill stånd. Jagförordar alt särskilda sakkunniga tillkallas för atl göra denna översyn.Utredningen bör inriktas på alt anpassa lagstiftningen på della område lill delmoderna samhällets värderingar. Häri ingår atl ompröva nuvarandestraffvärdegränser och siraffbarhetsgrader. Utgångspunkten för de sakkunnigas arbete bör varaall bestämmelserna om förmögenhelsbrollen liksom skall utgöra enavgränsad del av . Den inledningsvis redovisade systematiken förbrottens uppdelning i skilda kapitel för stöld, rån och andra lillgreppsbroll(8 kap.). 25 Kommittéer: Del II Ju:7 bedrägerioch annan oredlighet (9 kap.), förskingring och annan trolöshet (10 kap,),gäldenärsbroti (11 kap.) och skadegörelsebrotl (12 kap.) bör om möjligtbehållas. En viktig uppgift för de sakkunniga bör vara atlundersöka om förutsällningar finns för en allmän sänkning av slraffnivån förförmögenhelsbrollen så all dessa från straffvärdesynpunkl bättre anpassas lillannan brollsiighet. Det är vidare angelägel all väsentligt minska utrymmet förvad som skall hänföras lill grova och kvalificerade brott. 1 stället börtillämpningsområdet för medelsvåra och ringa brott vidgas. Vad särskilt gällergränsdragningen mellan ringa brott och medelsvära brott med utgångspunktenfrämst i berörda ekonomiska värden synes de sakkunniga bl. a. ha anledningöverväga om inte gränsen med hänsyn bl. a. lill penningvärdeförändringen bör kunnasällas betydligt högre än som sker i nuvarande praxis. Även andra möjligheterall åstadkomma en efler nuvarande förhållanden mera lämpligt avpassadgränsdragning mellan normala och ringa fall av nu aktuella brott börundersökas. Delsamma gäller del straffbara områdets nedre gräns. Tillledning för bedömningen av vad som skall anses utgöra grova förmögenhelsbrollanges i lagen olika omständigheter som domstolarna skall särskilt beakta. Dessaexempel på kvalifikalionsgrunder har i praktiken kommit all uppfattas somavgörande för bedömningen i de enskilda fallen. Skall man kunna åstadkomma enväsentlig begränsning av utrymmet för grova förmögenhelsbroll, ligger deldärför närmast lill hands alt inskränka dessa kvalifikationer. Ett sleg i dennariktning har tagits genom den beslutade ändringen i BrB:s bestämmelserom grov stöld. Ändringen innebär bl. a. all inbrott utesluts som självständigkvalifikalionsgrund för grov stöld. De sakkunniga bör fortsätta på denna vägoch inrikta sig på all söka precisera området för grova brott till sådanaomständigheter vilka medför att brottet måste behandlas som sä kvalificerat ochså allvariigt all det bör tillmätas ett särskilt högt straffvärde. tidigare nämnda rapporten med vissa riktlinjer för en översyn avförmögenhelsbrollen har brottsförebyggande rådets kriminalpoliliska arbetsgruppmed utgångspunkt i angiven målsättning gjort en närmare genomgång av deaktuella brotten och i anslutning därtill redovisat sina synpunkter på dekriterier som bör kunna ställas upp för alt åstadkomma en lämplig avgränsningav de gärningar som sålunda skall hänföras till den strängaste straffskalan.Jag kan i allt väsentligt ansluta mig lill de överväganden som redovisas där.Rapporten bör därför enligt min mening kunna tjäna som en värdefullutgångspunkt för de sakkunnigas arbete. Jag utesluter emellertid inte alt desakkunniga på skilda punkter kan ha anledning all överväga även andra lösningarför all del nu aktuella målet skall uppnås. Omutrymmet för vad som skall hänföras till grova förmögenhelsbroll enligt nyssangivna riktlinjer blir kraftigt beskuret och reserverat för brott med myckethögt slraffvärde, kan del inte komma i fråga annat än all även i fortsättningenlåta enbart fängelse ingå i straffskalan för dessa brott. F. n. är straffet förgrov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring fängelse i högst ochlägst . Motbakgrund av erfarenheterna om de frihetsberövande påföljdernas övervägandenegativa verkningar är del som har nämnts en givenkriminalpolitisk linje atl försöka begränsa användningen av dessa påföljder ochdå i synnerhet de långa straffen. Fängelse som avser längre lid än utgörett mycket långt frihetsberövande, även om man beaktar möjligheterna lill villkoriigfrigivning. Så långt straff bör ådömas endast för Del 11 Ju:7 Skr1976/77:103 26 bronav synneriigen allvarlig art. Vid förmögenhelsbroll torde det endastundanlagsvis finnas anledning all använda sådana allvarliga straff Del kangälla vissa särskilda broltskaiegorier, t. ex. rån och utpressning eller vidorganiserad brottslighet. Mot denna bakgrund bör de sakkunniga som tidigarehar nämnts undersöka förutsättningarna för att generellt sänka straffsatsernaför de grova förmögenhelsbrollen. Särskilt bör undersökas om det finnsanledning alt liksom föreskriva vissa minimislraff. De sakkunniga börvid översynen sträva efler all åstadkomma ell enhetligt system. En sänkning av straffsatserna för grovaförmögenhelsbroll för naluriigen med sig krav på anpassning av straffsatsernaför de medelsvåra centrala och sekundära förmögenhelsbrollen liksom de ringabrotten. Riktlinjen bör här vara all normalfallet av förmögenhelsbroll skalluppta såväl böter som fängelse i straffskalan. 1 dessa fall torde detvisserligen ofta finnas förutsältningar att bestämma påföljden tillkriminalvård i frihet, eventuellt i kombination med ett bötesstraff. När ellmedelsvårt förmögenhelsbroll ligger nära gränsen lill ringa brott, kan del docki vissa fall vara motiverat atl stanna vid enbart böter. Ett bötesstraff kan,särskilt vid gärningar som begås för skull, vara en väl så kännbarreaktion som annan påföljd. De sakkunniga bör konsekvent sträva efler alttilldela förmögenhets-brotten särskilda straffsats för ringa brott. Därvid böruppmärksammas också brottstyper som f n. saknar denna siraffbarhelsgrad.Straffsatsen för ringa brott bör vara böter. Därmed markeras all dessa brottgenerellt sett bör tillmätas ett jämförelsevis ringa straffvärde, atlförutsättningar bör finnas all handlägga dem i förenklade former och all vidgatutrymme bör finnas för ålalsreslriklioner. bibehållande avkriminaliseringen för ringa brott innebär inte all rättsapparaten måste kopplasin i varje särskilt fall. Bland de mindre brotten finns otvivelaktigt sådanarelativt obetydliga överträdelser där förutsänningar bör finnas all avslå frånslraffrätlslig reaktion. Enallmän förskjutning nedåt av siraffvärdegränserna för förmögenhets-brottenaktualiserar vissa straffprocessuella frågor. i rättegångsbalkenknyter nämligen an lill de straffsatser som har bestämls för brotten -detgäller t. ex. bestämmelser om domstolens sammansättning, strafföreläggande,ålalsreslriklioner och processuella tvångsmedel. Dessa frågor utreds f n. påskilda håll och utredningsarbetet kan väntas leda lill lagstiftning i olikahänseenden de sakkunniga arbetar. De sakkunniga bör emellertidöverväga om en straffrättsreform efter angivna riktlinjer kräver ytteriigareändringar i straffprocessuelli hänseende. Bortsett från kriterierna för de olikastraffbarhetsgraderna och straffsatserna bör del inte vara någon huvuduppgiftför de sakkunniga alt föreslå ändringar i den straffrättsliga uppbyggnaden avde särskilda brotten. Som har nämnts kan det dock finnas anledning förde sakkunniga alt pröva behovet av närmare precisering eller avgränsning av deför olika brott gällande rekvisiten i samband med all siraffvärdegränserna drasupp. I den kriminalpoliliska debatten har frågan ocksåväckts om de nuvarande brollsrekvisiten verkligen läcker alla former avstraffvärda beteenden på del ekonomiska området vilka blivit möjliga som enföljd av förändringar i samhället. Här avses då sådana beteenden som innebäratt någon begagnar olillböriiga medel i affärsverksamhet eller vid ingående avavtal eller annars vid ekonomiska transaktioner. Det kan t. ex. vara fråga omutnyttjande av ena partens underiäge för all därmed kunna göra en obehörig vinst. Behovetav vidgad kriminalisering av ekonomiska brott har utretts i 27 Kommittéer: Del II Ju:7 Förslag har lagts fram om införande av nya straffbestämmelser ochom ändring av nu gällande slraffbud. Förslaget innebär bl. a. altstraffansvaret för bedrägeri vidgas lill atl avse gärningar förövade avoaktsamhet. I föreslås delsamma ske också när del gäller ocker. Genom ettsålunda utvidgat straffansvar skulle bättre förutsättningar finnas för atlkunna ingripa mot de personer som verkar i bakgrunden, ofta som finansiärer avbrottslig verksamhet, och därefter skördar vinster av brotten. 1 detta syftediskuteras också i de danska och norska utredningarna möjligheten all införaen generalklausul på förmögenhetsbrottens område, vilken för svenskaförhållanden skulle närmast svara mot den civilrältsliga generalklausulen i 33§ avtalslagen. De danska förslagen har lett till lagstiftning. De problem som har aktusliserals i de danska ochnorska ulredningsför-slagen bör i vårt land i första hand kunna lösas på annatsätt än genom kriminalisering. Redan nu förekommer skärpt reglering ochkontroll inom t. ex. fastighets- och hyresrätten, bolags- och föreningslagsliftningensaml bakväsendei. Det finns anledning alt fortsätta utbyggnaden påcivilrältslig och förvallningsrällslig väg av denna konirollapparal, så atlotillbörliga affärstransaktioner förhindras. Därmedutesluts inte alt man noga bör följa utvecklingen även från slraffrätlsligutgångspunkt. De sakkunniga bör sålunda vid sin översyn av förmögenhelsbrollenvara oförhindrade att med anledning av nya erfarenheter ta upp frågan omändringar eller tillägg lill BrB:s bestämmelser om förmögenhelsbrollen. Enligtmin mening finns det därvid redan anledning atl speciellt uppmärksammastraffbestämmelserna om bedrägeri och ocker. De förutsättningar som gällerför slraffbarhel kan ibland medföra all straffansvar kan utkrävas endast hosden gärningsman vars olillböriiga agerande sker öppet (t. ex. i enbedrägerisiluation) medan de personer som håller sig i bakgrunden och träder införsl på ell senare stadium kan gå fria. De sakkunniga bör också pröva om behovoch förutsättningar finns all införa en allmän sirafföeslämmelse om ansvar förefterföljande medverkan. En bestämmelse om delta skulle i så fall inbegripavissa förfaranden som inte läcks av nuvarande bestämmelse om s. k.fordringshäleri i 9 kap. 6 § BrB. En straffrättslig generalklausul tordedäremot knappast ha någon funktion atl fylla i vårt land mot bakgrund av övrigasanklionsmöjligheter som slår till samhällets förfogande och som jag har berörti del föregående. 1delta sammanhang uppkommer bl. a. också frågan om behovet av Slraffrätlsligreglering av s. k. datamissbruk. I allt större utsträckning kommer maskinellahjälpmedel såsom datorer m. m. lill användning inom olika verksamhetsområdenbl. a. för kontroll, bokföring och överföring av medel. Därmed har öppnatstekniska möjligheter för brottslig verksamhet av delvis ny art. 1 många fallbör nu gällande straffbestämmelser kunna tillämpas på de förfaranden som delhär kan vara fråga om. Odiskutabelt står vi emellertid inför en utveckling somkan behöva mötas genom nya eller ändrade straffbestämmelser. Det bör vara enuppgifl för de sakkunniga all närmare uppmärksamma hithörande problem. Jag villslutligen framhålla atl innehållet och omfattningen av en vidgadkriminalisering av dalamissbruk påverkas av hur kontroll- och säkerhetsfrågornalöses. De sakkunniga bör i della hänseende samråda med datasamordningskommitten(Fi 1971:03). DelIIJu:8 Skr1976/77:103 28 8.Kriminalvårdsstyrelsens organisation, m. m. Departementschefen, statsrådet ,anför. är centralförvaltningsmyndighet för ärenden om kriminalvård. Styrelsen, som fr. o. m. den16 är lokaliserad lill , är chefsmyndighet förregioncheferna, kriminalvårdsanslallerna, de allmänna häktena ochskyddskonsuleniorganisalionerna. Styrelsen tillhandahåller personal och annanservice för den verksamhet som bedrivs av kriminalvårdsnämnden,ungdomsfängelsenämnden och internerings-nämnden. Styrelsen tillhandahåller lillvissa delar även personal och annan service till övervakningsnämnderna. leds av en styrelse.Styrelsen beslår av en generaldirektör, som är styrelsens ordförande, ochminst sex andra ledamöler, som regeringen utser. Sedan regeringen den 13november 1974 förordnal att kungörelsen (1974:224) om personalföreirädare istatlig myndighels styrelse m. m. skall äga tillämpning påkriminalvårdsstyrelsen, ingår även två personalföreirädare i styrelsen. är under generaldirektörenoch överdirektören organiserad på två avdelningar, vård- ochlillsynsavdelningen saml arbels-och utbildningsavdelningen, två byråer,personalbyrån och ekonomibyrån, saml ett antal enheter. Av dessa bildarorganisationsenheten och sysiemen-helen en central planeringsgrupp. Övrigaenheter är juridiska enheten, utvecklingsenheten, personalulbildningsenhelen,revisionskoniorel samt gruppen för genomförande av kriminalvårdsreformen. fick i huvudsak sin nuvarandeorganisation genom beslul av riksdag (prop. 1969:1, bil. 4, s. 61, SU2, rskr 2). Omorganisationen var påkallad bl. a. av införandet av ett nyttinformationssystem inom rättsväsendet (Rl) saml en omläggning avkriminalvårdsverkeis kamerala organisation med en betydande centralisering tillstyrelsen av löneuiräkning och löneutbetalning. Utöver en anpassning avorganisationen till de omlagda arbetsrutinerna skulle genom omorganisationenkriminalvårdsverkeis slora planerings- och utvecklingsfrågor blipersonalmässigt tillgodosedda. Kriminalvården har varil föremålför slora förändringar. Genom kriminalvårdsreform har ett ny titanstallssysiem med delvis ändrade ledningsförhållanden inrättats. Därtillkommer ell ändrat regionall system med ett ökat antal regionala myndigheter.Frivårdens resurser har förstärkts i betydande omfattning men harfrivården fåll la emot ell ökat antal dömda personer. Beläggningen påanstalterna har sjunkit men anstallsklienlelel har p. g. a. elt ökat alkohol-och narkotikamissbruk bland de intagna krävt ökade resurser. Utvecklingen harockså lett lill en förändring av de intagnas möjligheter till sysselsättning. Mot bakgrund av del anförda börkriminalvårdsstyrelsens organisation nu bli föremål för en översyn. bör anpassas till de förändringar som skett ikriminalvårdens verksamhet bör översynsarbeiei även omfatta andra frågor omorganisation och verksamheten inom kriminalvården som kan aktualiserasunderarbetet. Översynen bör ulföras av en organisationsskommillé som börbiträdas av och statskontoret. I organisationskommitténbör förutom representanter för de båda verken ingå även företrädare förjustitiedepartementet och berörda personalorganisationer. 29 Kommittéer: Del II Ju:9 Departementschefen, statsrådet ,anför. Lagen (1974:203)om kriminalvård i anstalt (KvaL)bygger på principen all de intagna under anslaltsvistelsen skall få umgås medandra intagna. Inlagen skall sålunda arbela tillsammans med andra intagna ochfår i den utsträckning han önskar vistas tillsammans med andraintagna (17 §). 1 vissa i lagen särskilt angivna fall kan emellertidgemenskapen mellan intagna begränsas. Dessutom måste av säkerhets- ochpersonalskäl de intagnas gemenskap begränsas på slutna anstalter. lill avlämnad proposition (prop. 1975/76:165) föreslåsvissa inskränkningar i de nuvarande möjligheterna all avskilja inlagen frångemenskapen med andra intagna. Sålunda föreslås atl isolerings-straffet (47 §första stycket 2) las bort, liksom bestämmelsen om avskildhet i samband medbehandlingsutredning (19 §). Vidare begränsas möjligheterna alt hålla inlagen iavskildhet under utredning av disciplinärenden (50 ij). Beträffandetillämpningen av de nu gällande bestämmelserna om avskildhet och skälen lill deföreslagna inskränkningarna hänvisar jag lill propositionen. Omförslagen genomförs kvarstår ändå vissa möjligheter all tvångsvis hålla intagnaavskilda/rån varandra. Om del är nödvändigt med hänsyn lill rikets säkerhet,föreliggande fara för inlagens eller annans säkerhet lill liv eller hälsa ellerför allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom eller för all hindra allinlagen utövar menligt inflytande på andra intagna, får intagen sålunda hållasavskild från andra intagna (20 § första stycket). I fråga om vissa särskiltbeskrivna kategorier rymningsbenägna intagna som ådömls frihetsberövandepåföljd i lägst för brottslighet av särskilt allvarlig karaktär gällervidare all sådan inlagen får hållas avskild från andra intagna, om del kan befarasall han planlägger rymning eller annan planlägger fritagningsförsök ochavskildheten är nödvändig för all hindra att sådan plan sätts i verkel (20 t;andra stycket). Inlagen som uppträder våldsamt eller som är påverkad avalkoholhaltiga drycker eller annat berusningsmedel får tillfälligt hållasavskild från andra intagna så länge det är nödvändigt för att betvinga detvåldsamma uppträdandet eller tills påverkan har upphört (23 § i dess föreslagnalydelse). Till skydd för den intagne har i 22 och 23 §§ meddelats vissabestämmelser rörande läkares medverkan och prolokollföring vid handläggning avfrågor om avskildhet enligt 20 och 23 §§. Vidare skall enligt 20 § beslul omavskildhet i de i paragrafen avsedda fallen omprövas så ofta anledning föreliggerdärtill, dock minst en gång . Rörande verkställigheten av avskildhetenligt 20 § är föreskrivet all den intagne skall erhålla sådan lättnad iavskildheten som kan ske ulan olägenhet (21 §). Under utredning av disciplinärende får inlagentillfälligt hållas avskild från andra intagna i den mån del är oundgängligennödvändigt för atl syftet med utredningen inte skall äventyras. Åtgärden fårinte i något fall beslå längre än . Den intagne skall erhålla lättnadi avskildheten som kan ske ulan olägenhet (50 § i dess föreslagna lydelse).Bestämmelser om handläggningen av disciplinärende finns i 51 §. a. gesföreskrifter om förhör, läkares yttrande och protokoll. Som framhålls i prop. 1975/76:165 (s. 12) spännerde olika formerna av avskildhet över en myckel vid skala. I extrema fall kaninlagen avskiljas från Delll Ju:9 Skr1976/77:103 30 andraintagna och beläggas med fängsel, om andra medel visar sig otillräckliga förall betvinga våldsamt uppträdande av honom och säkerheten oundgängligen kräverdel. En mera normal avskildhet innebär att den intagne på vanligt sätt hartillgång till böcker, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättningunder frilid. Han får la emot besök utifrån eligl vanliga regler ochanslallspersonalen har skyldighet att i ökad utsträckning hålla kontakt medhonom för atl kompensera det bortfall av umgänge med andra intagna somavskildheten innebär. Av särskild betydelse är de lättnader, som om möjligtskall äga rum i fall då någon hålls i avskildhet som skyddsåtgärd (20 §).Sådana lättnader innebär ofta atl den avskilde får arbeta och tillbringafritiden tillsammans med annan inlagen. Samsillning förekommer också underutredning i disciplinärenden, i den mån del kan ske ulan att utredningenförsvåras. Slutligen kan nämnas all man ibland begränsar rätten för de intagnapå viss avdelning all umgås med intagna på andra avdelningar. Sådanabegränsningar motiveras av atl de intagna på avdelningen t. ex. är särskiltflyktbenägna eller har visat sig dominera andra intagna på ett otillböriigisätt. Sistnämnda begränsningar omfattas emellertid inte av KvaL:s bestämmelserom avskildhet. De olika former av ivångsmässig avskildhet somregleras i KvaL, behandlades ingående av justilieulskottet i samband medriksdagsbehandlingen av lagförslaget (JuU 1974:2 s. 48,49 saml 52 och 53). Medanledning av motionsyrkanden om all isolering borde avskaffas eller begränsas iännu större omfattning uttalade ulskoltel bl. a. alt utskottet - med tanke påatl isolering kan innebära betydande risker för allvariiga skadeverkningar förden som drabbas därav - var i princip starkt negativt inställt tillisoleringsätgärder. Innan de tillgreps borde man enligt utskottets mening istörsta möjliga utsträckning på andra vägarsöka komma lill rätta med demissförhållanden som kunde aktualisera isolering. Förhållandena inomanstalterna ansågs emellertid av utskottet på närmare anförda skäl vara sådanaatl man i praktiken inte kunde avslå från isolering som ett yttersta medel.Uiskollel avstyrkte därför bifall lill motionsyrkandena. underströkulskoltel i olika sammanhang viklen av all stor restriktivitet iakttas vidtillämpningen av bestämmelserna om isolering och atl i göriig mån mindreingripande åtgärder försl noggrant övervägs. Mot bakgrund av utskottets nuskildrade negativa inställning lill isoleringsätgärder uttalade sig ulskoltelför en utredning av verkningarna av isolering inom kriminalvården och ommöjligheterna att ersätta isolering med andra åtgärder. Del borde överlåtas ålKungl. Maj:t all meddela närmare anvisningar för utredningsarbetets bedrivande.Med anledning av bl. a. ell motionsyrkande om en skyndsam utredning rörandemedverkan av lekmän vid användning av isoleringsätgärder uttalade utskottetatl en ökad insyn i enlighe imed motionärernas önskemål skulle vara av stortvärde inte enbart för de intagna ulan även för anslallspersonalen. En närmareundersökning av hithörande frågor syntes utskottet vara väl motiverad. Även idella hänseende borde del enligt utskottets mening övertalas ål Kungl. Maj:lalt besluta om formerna för utredningens bedrivande. godkändeutskottets betänkande (rskr 1974:99). 1 sammanhanget vill jag erinra om att riksdagennyligen har antagit en lag om behandlingen av häktade och anhållna m. fl.(prop. 1975/76:90, JuU 1975/76:31, rskr 1975/76:236). Lagen innehåller bl.a.bestämmelser som skall möjliggöra en ökad gemenskap för denna kategori avintagna. Ytterligare överväganden rörande behandlingen av häktade görs avhäkiningsui- 31 Kommittéer: Del II Ju:9 redningen(Ju 1974:17). 1975/76:165 innehåller förslag lill åtgärdersom bör kunna bidra verksamt lill all begränsa användningen avisoleringsätgärder vid kriminalvårdens anstalter. är det tydligt därmed inte löst alla problem som har föranlett önskemålen om en översyn avreglerna om intagnas gemenskap och avskildhet. Jag förordar därför all enkommitté nu lilkallas med uppgift atl utröna huruvida man genom tillskapande avandra åtgärder, t. ex. förebyggande åtgärder eller nya former avskyddsåtgärder, kan helt undvara eller i varje fall i ännu högre grad än vadsom är fallet nu begränsa isoleringen inom kriminalvården. Somframgår av vad jag har anfört kan begränsningar i den allmännagemenskapen vid kriminalvårdsanslallerna förekomma av olika skäl och i olikaformer. I flertalet av dessa fall är del helt oegeniligl all tala om isoleringi den bemärkelse man normall lägger i della ullryck. Del rör sig som jagtidigare har anfört t. ex. ofta om mycket korta perioder varunder den intagnehar möjlighet lill kontakt med personal och också andra intagna genom s.k. samsillning. Han har också tillgång lill radio, tidningar och böcker.Inlåsning har vid sidan av andra orsaker också lill syfte alt beredaden intagne ostörd nallvila. Isammanhanget bör också uppmärksammas all gemenskapen med andra intagna inteunder alla förhållanden upplevs som något positivt av den intagne. I motsatslill vad som gäller utanför anstalten kan den intagne ju inte fritt välja sittsällskap. I själva verket kan en påtvingad gemenskap för en inlagen innebäraalt han riskerar atl utsättas för påtryckningar av skilda slag eller t. o. m.allvarliga övergrepp från andra intagna. Det har exempelvis förekommit attintagna under hot om misshandel tvingats della i smuggling av narkotika tillanstalten. Del är mot denna bakgrund man skall se del förhållandel all inte såfå intagna utnyttjar möjligheten lill s. k. självvald isolering enligt 18 §KvaL. Bakom en intagens begäran om enrumsarbele enligt denna paragraf liggerofta rent personliga problem eller konflikter med medinlagna som gör all denintagne inte ser någon annan utväg ur svårigheterna än att söka avskildhet.