prop · G003149 · 1976-12-31 00:00:00 — viU jag understryka att redan det föreslagna sanktionssystemetger myndigheterna möjlighet att förhindra att någon gör ekonomisk vinst genomöverträdelse av lagstiftningen. Jag viU i detta sammanhang, i likhet medutredningen och riksåklagaren, betona vikten av att poUs och åklagare ägertiUräckUga kunskaper om arbetsmiljölagstiftningen och dess tUlämpning. Utredningen har även tagit upp frågan omarbetsgivaransvarets placering. Om arbetsgivaren för att tillgodose deanställdas krav på medbestämmanderätt för över vissa beslutsfunktioner påorgan där arbetstagarna har bestämraanderätt bör detta enligt utredningenockså få konsekvenser för det straffrättsUga ansvaret. Sådant ansvar haransetts inte kunna ifrågakomraa för den som på godtagbart sätt har avhänt sigde rättsliga möjligheterna att handla enligt vad som är föreskrivet. Utredningenhar påpekat att de som fattar ett beslut i arbetsgivarens stäUe härvid utövaren arbetsgivarfunktion och handlar under motsvarande ansvar. 1976/77:149 373 I sitt renussyttrande har LO avvisat tanken attavtal om överlåtelse av beslutanderätt skuUe kunna påverka arbetsgivaransvaretenligt arbetsmiljölagen. TCO har ansett det naturligt att arbetsgivaren gesmöjUghet att delegera beslutanderätt avseende arbetsmiljön. har framhållitsatt det måste klargöras att den till vilken delegation sker skall gesmotsvarande befogenheter cch resurser. Enligt SFO bör det slås fast att deanställdas inflytande också leder till ökat ansvar för dem. LO har vidareanfört att stora svårigheter föreligger att fastställa vem som bär ansvaretför brott mot arbetarskyddslagstiftningen, inte minst inom den offentligasektorn. Det har därför krävts skyldighet för arbetsgivaren att anmäla tillyrkesinspektionen vem som bär arbetsgivaransvaret enligt arbetsmiljölagen. Vadsärskilt gäller ansvaret inom den offentiiga sektorn bör enligt LO ansvaret istor utsträckning kunna knytas till lägre nivåer än den högsta ledningen.Klargörande uttalanden om det straffrättsliga ansvarets placering har ocksåefterlysts av bl. a. SAF, KF-KFO och . I anslutning till detta vill jag lill en börjanhänvisa till den diskussion om innebörden av delegation som fördes vidtillkomsten av lagen om medbestämmande i arbetslivet (prop. 1975/76: 105 bilaga1 s. 479, 530, InU 1975/76: 45 s. 67). Sammanfattningsvis torde kunna uttalasatt det straffrättsliga ansvaret får avgöras med hänsynstagande tUl den i varjesärskilt fall föreliggande situationen och med beaktande av var det reellainflytandet över beslut och åtgärder ligger. En annan fråga, som jag inte haranledning att ta ställning till i detta sammanhang, är i vad mån genommedbestäm.mandeavtal kan föras över beslutsbefogenheter. Vad gäller frågan om arbetsgivaransvarets placeringinom företaget vill jag erinra om att ansvarsreglerna i arbetarskyddslagen ficksin nuvarande utformning genom ändringar. Härvid ansågs önskvärt attslopa tidigare stela bestämmelser till förmån för mera flexibla regler omansvarig person. För straffansvar angavs därför som villkor att överträdelsehar skett uppsåtligen eUer av oaktsamhet. Härigenom avsågs också att vidgamöjligheterna att delegera beslutsfattande i arbetsmiljöfrågor. Jag villunderstryka vikten av att det vid delegering klargörs vem sora i olikaavseenden bär ansvaret för att lagstiftningens bestämmelser följs. För att ettuppdrag skall få betydelse i straffrättsligt hänseende fömtsatts självfaUet attmed delegering av ansvar följer tillräckliga beslutsbefogenheter. Detförutsätts också att den tUl vilken delegering sker har behöv lic erfarenhetoch kunnande för uppgiften. Inom förvaltningen måste hänsyn dessutom tas tUlgällande instmktioner och vid behov ändring göras när delegering bör ske. Mot bakgmnd av överväganden av nämnda slag får omarbetarskyddet har eftersatts i fall då delegering har skett bedömas om arbetsgivarenvarken vid val av person, genom bristande tillsyn eller på annat sätt har varitförsumlig och därför bör gå fri från ansvar. 1976/77:149 374 understrykaatt oklarheter i fråga om ansvarsfördelning därvid aUtid måste falla inomföretagsledningens ansvar. Har emeUertid rätt delegering med åtföljandebeslutsbefogenheter skett, kan motsvarande förpliktelser finnas för den somhar trätt i arbetsgivarens ställe. Vad gäUer möjUgheten att på förhand klartfastställa arbetsgivaransvarets placering viU jag framhålla att valet här stårmeUan en fast placering, varvid man måste bortse från omständigheterna i det specieUafaUet, och bestämmelser som ger tillfälle till rimligt spelmm med hänsyn tUlfaktiskt begångna fel. I enlighet med ställningstagandet vid 1973 årsändringar finner jag det sistnämnda vara att förorda. I sammanhanget viU jagfästa uppmärksamheten på att arbetsgivaren har en skyldighet att underrätta deanställda om till vem framställning skaU ske i skyddsfrågor. En bestämmelsehärom infördes i arbetarskyddskungörelsen och torde få ingå även iarbetsmiljöförordningen. I vissa fall av underlåtenhet att sörja förtillfredsställande arbetsförhållanden kan ordningen härvidlag vara tUl ledningvid bedömning av frågor om vållande. EnUgt arbetarskyddslagen förs talan mot beslut somhar meddelats av yrkesinspektionen hos arbetarskyddsstyrelsen. Styrelsen ärslutinstans i ärenden som avser tillämpningen av minimiåldersreglema och arbetstidsreglernaför minderåriga. Fullföljd mot styrelsens beslut är vidare utesluten i frågorom medgivande att utse regionalt skyddsombud. Talan mot beslut avarbelarskyddsstyrelsen i annan fråga förs genomgående hos regeringen enligt deändrade fullföljdsregler som gäller fr. o. ra. Utredningen har i fråga om beslut i enskUda faUföreslagit besvärsbestämmelser i arbetsmiljölagen av i huvudsak samma innehåUsom i arbetarskyddslagen. Någon begränsning har dock inte föreslagits när detgäller fullföljdsrätten i ärenden sora avser tillärapning av minimiåldersreglema.Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstansema. För egen del anser jagatt arbetarskyddsstyrelsen i ärenden om minderåriga bör vara slutinstans intebara i arbetstidsärenden utan också i ärenden som avser tillärapning avföreskrifter sora med stöd av arbetsmUjölagen har meddelats om åldersgränsereller annan begränsning av möjlighetema att anUta minderårig till arbete. Iövrigt ansluter även jag mig till utredningsförslaget i denna del (9 kap. 1 §och 2 § första och andra styckena arbetsmiljölagen). Vidare har utredningen föreslagit att iarbetsmiljölagen införs en bestämmelse att huvudskyddsombud eller, omhuvudskyddsombud inte 1976/77:149 375 finns,annat skyddsombud får fÖra talan för att ta till vara arbetstagarnas intresse.Om skyddsombud inte finns får enligt den föreslagna bestämmelsen talan förasav organisation av arbetstagare i den mån saken rör medlemmamas intresse ochorganisationen har yttrat sig i ärendet. Förslaget har godtagits avremissinstansema. Även jag ansluter mig till detta och förordar alt enbestämmelse av angivet innehåU förs in i arbetsmiljölagen (9 kap. 3 §). Enligtbyggnadsstadgan får byggnadslov för arbetslokal eUer personalmm beviljasendast om utlåtande föreUgger från yrkesinspektionen och av detta framgår attskyddsombud, skyddskommitté eUer organisation som företräder arbetstagama harfått tiUfälle att yttra sig i ärendet. Detta gäller dock endast om det är käntför vUket slag av verksarahet arbetslokalen är avsedd. Utredningen harföreslagit att en bestäramelse införs i byggnadsstadgan om talerätt förhuvudskyddsombud, annat skyddsombud eller facklig organisation i ärende där detframgår av yrkesinspektionens utlåtande att företrädare för arbetstagare haryttrat sig. LO:s och TCO:s representanter i utredrungen har i en reservationvänt sig mor att den föreslagna besvärsrätten gjorts beroende av om arbetstagarsidantidigare yttrat sig i ärendet. Härvid har hänvisats till att det i icke ringaomfattning förekommit att byggnadsnämnd beviljat byggnadslov för arbetslokaleller personalrum utan att det i ärendet har funnits uppgift ora attarbetstagaraa beretts tiUfälle att yttra sig. I sådana fall skullemajoritetsförslaget få den verkan att byggnadsnämnds olagliga beslut avskär deanställda från besvärsmöjlighet. Av remissinstanserna har bl. a. LO, TCO ochDe instämt i vad som har anförts i reservationen. För egen del ansluter jag mig tiU tanken attarbetstagarna i princip bör ha besvärsrätt i byggnadslovsärende avseendearbetslokal eUer per-sonalmra. Vid den närraare utformningen av en sådanfullföljdsregel är att beakta att besvärstiden vid talan mot byggnadsnämndsbeslut är från den dag klaganden får del av beslutet. Det måste därförvara möjligt att i byggnadslovsärendet överblicka kretsen avbesvärsbe-rättigade. Det skulle annars inte finnas någon utväg att förvissa sigora att byggnadslovet har vunnit laga kraft innan byggnadsföretaget påbörjas.Finns emeUertid skyddsombud inom den verksamhet byggnadsföretaget avser,föreligger därmed också klarhet ora vera som är behörig att företrädaarbetstagarna i skyddsfrågor. Jag anser därför att reservationen i vad somtorde vara det väsentiiga kan läggas tUl grund vid utformande av regler omtalerätt för de anställda i byggnadslovsärenden. Hu-vudskvddsombud eller, omsådant ombud inte finns, annat skyddsombud bör sålunda oberoende av om hantidigare har yttrat sig i ärendet - få föra talan mot beslut om byggnadslovsom avser byggande inom hans skyddsområde. Finns å andra sidan ingetskyddsombud är det nödvändigt att göra en särskild avgränsning i kretsen avbesvärsbe- 1976/77:149 376 rättigade.Detta bör ske genom att i sådant fall talerätt tiUerkänns facklig organisationsom har yttrat sig enligt yrkesinspektionens utlåtande i byggnadslovsärendet.Jag förordar att i byggnadsstadgan (72 §) införs en bestämmelse om talerätt förskyddsombud eller facklig organisation i enlighet med det anförda. Jag vUlsamtidigt betona vikten av att bygg-nadsnärandema är uppraärksamma på attbyggnadslov ej meddelas utan att arbetstagarsidan i förekoramande fall har fåtttillfäUe att yttra sig. I det föregående (avsnitt 20.5.2) har närants attbyggande för staten eller landsting f. n. inte omfattas av reglerna ombyggnadslov. Vid sådant byggande gäUer i fråga om fullföljdsrätt allmännabestämmelser om besvär över beslut av förvaltningsmyndighet. Detta innebär atti dag någon särskild fullföljdsrätt för de anställda inte föreligger i häravsedda fall. Det ankommer på vederbörande beslutande myndighet att se tiU attde anställdas synpunkter beaktas vid handläggning av byggnadsärenden. Som jagtidigare har nämnt övervägs frågan ora byggnadslov vid byggande för stateneUer landsting i det arbete på en ny byggnadslagstiftning sora pågår inombostadsdeparteraentet. Beslutom föreskrift till allmän efterrättelse Utredningen har i fråga ora beslut av norraraässigkaraktär konstaterat att sådant beslut är underkastat samma principer föröverklagbarhet som beslut i särskilt fall. Enligt utredningen torde dock förarbetarskj-d-dets del detta inte gälla beträffande beslut om genereU föreskriftsora inte är förenad med oraedelbart verkande sanktion. För egen del vill jag till en början konstatera attarbetarskyddsstyrelsens beslut om generella föreskrifter inte haröverklagats i nämnvärd utsträckning. Förklaringen torde bl. a. kunna sökas iatt viss oklarhet har rått angående fullföljdsrätt. Härtill kommer attarbetarskyddsstyrelsens kompetens i detta avseende har varit ganska begränsad.Väsentligen har föreskrifterna gällt vissa speciella tekniska anordningar. Detär angeläget att klara fullföljdsregler även på detta område föreligger enligtarbetsrailjölagen. Den förordade arbetsmiljölagen är en utprägladraralag. Avsikten är att den närraare regleringen av arbetsmiljönsbeskaffenhet, av förhandsprövning osv. skall ske genom arbetarskyddsstyrelsensförsorg. Härvid avses arbetarskyddsstyrelsen kunna meddela såväl direktstraffsanktionerade föreskrifter som andra föreskrifter. Beträffande alla slagav föreskrifter gäller att de skall anses som bindande och alltså skall läggastill grund vid prövning i de enskilda fallen. Den författningsreglering sora förutsätts skegenora arbetarskyddsstyrelsen koramer att beröra både frågor av stor aUmänbetydelse och spörsmål av mera detaljbetonad karaktär inom en mängd verksamhetsområden.Om författningsarbetet i anslutning till arbetsmUjölagen skall kunna samlas inom arbetarskyddsstyrelsen och tiUräckUga resurser Prop.1976/77:149 377 kunnasatsas på detta, synes det nödvändigt att begränsa möjUghetema att fuUföljatalan mot styrelsens beslut om generella föreskrifter. Det finns annars enpåtaglig risk att tyngdpunkten i detta författningsarbete inte kan Ugga kvarinom arbetarskyddsstyrelsen utan via fuUföljdsförfa-rande flyttas över till enöverordnad instans. Detta vore från flera synpunkter olyckligt. Jag vill iförsta hand peka på risken för fördröjningar om det här rådde en allmänfullföljdsrätt. Föreskrifter som meddelas om åtgärder mot ohälsa ellerolycksfaU i arbetslivet måste komma i snabb tillämpning. Härtill kommer denspUttring av resursema som skulle bli en följd av att ansvaret för dennaförfattnlngsverksamhet förlades även på annat håll än inomarbetarskyddsstyrelsen. Jag anser med hänsyn till detta att det vore olämpligtatt skapa en särskild instans som ö\erprövar författningar frånarbetarskyddsstyrelsen. Inte heller kan det vara ändamålsenligt att låta varoch en fullfölja talan hos regeringen i avsedda fall. En allmän överprövning avdessa författningar skulle äventyra möjligheten att få i gång en koncentreradoch effektiv författningsverksamhet hos arbetarskyddsstyrelsen. Tanken bakomarbetsmiljölagens föreslagna uppläggning skulle därmed inte kunnaförverkligas. Remissinstanserna har inte haft någon erinran motutredningens uttalande att talerätt inte torde gälla beträffandearbetarskyddsstyrelsens beslut om icke direkt straffsanktionerade generellaföreskrifter. Det torde enligt min uppfattning också te sig främraandeför rättsuppfattningen att införa en allmän talerätt mot beslut om generellaföreskrifter av den omfattning och innebörd som arbetarskyddsstyrelsensförfattningar kan antas få. Jag vill härefter peka på de former under vilkaarbetarskyddsstyrelsens författningsarbete avses komma att bedrivas. Fråganhar behandlats i avsnitt 20.9. Där har framhållits att underlaget skallarbetas fram i samarbete med arbetsmarknadsparteraa och berörda branscher samtolika sammanslutningar och myndigheter vilkas verksamhetsområden berörs. Närdet sedan gäller alt besluta om generella föreskrifter bör iarbetarskyddsstyrelsen vari bl. a. skaU ingå representanter för arbets-sivareoch arbetstagare normalt kunna ske de bedömningar och avvägningar som behövsmed hänsyn till skilda intressen. Detta talar för att något system med underställningtill regeringen bör kunna övervägas som ersättning för ett allmäntfullföljdsförfarande i fråga om författningar från arbetarskyddsstyrelsen. 1 avsnitt 20.9 har jag framhållit att enunderställningsmöjlighet enligt arbetsmiljölagen bör inom arbetarskyddsstyrelsensverksamhetsområde kunna ersätta underställningsförfarandet enligt kungörelsenom begränsning i myndigheters rätt att meddela föreskrifter, anvisningar ellerråd. Den närmare utformningen av ett underställningsförfarande enligt nämndalag har ansetts böra övervägas vid behandlingen av lagensfullföljdsregler. I detta avseende vill jag nu anföra följande. 1976/77: 149 378 Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter kan komma attgälla frågor av stor samhäUsekonomisk betydelse. Det synes för sådana faUlämpUgt att i arbetsmiljölagen anvisa en väg att få fråga underställdregeringens prövning. Vidare kan mellan arbetarskyddsstyrelsen och annan myndighetvars verksamhetsområde berörs uppkomma olika uppfattning om hur ettförfattningsarende bör avgöras. Självfallet bör här eftersträvas att inom ramenför en allsidig avvägning komma till en samlad lösning. Misslyckas detta är detemellertid på regeringen det bör ankomraa att göra den slutliga bedömningen.Eftersom arbetsmiljölagen avses vara övergripande i förhållande till annanlagstiftning, koraraer arbetarskyddsstyrelsens kompetens att överlappa en radsektorsansvariga myndigheters verksamhetsområden. Det är därför av särskUdbetydelse att underställningsmöjlighet införs i arbetsmiljölagen. Vad gällerbeslutsfattandet inom arbetarskyddsstyrelsen bör verksstyrelsen som redannärants ha en allsidig saramansättning. Företrädare för oUka intressen harhärigenom raöjlighet att söka nå frara tUl ett resultat som från skildasynpunkter framstår som tUlfredsstäUande. Uppnås emeUertid inte enighet, bördetta i fråga av större samhällsekonomisk eUer principiell betydelse vara ettskäl att understäUa frågan regeringens prövning. Det bör framhållasatt, även ora verksstyrelsen är enig i sakfrågan, styrelsen bör kunna beslutaora underställning om frågan är av principiell betydelse. Jag finner detnaturligt att styrelsen vid avgörande av frågor av stor principiell betydelsefrån samhällsekonomisk eUer annan synpunkt begagnar sig avunderstäUningsmöjligheten enligt lagen. Jag förordar sålunda att arbetarskyddsstyrelsenanvisas möjlighet att i enlighet med det sagda underställa regeringen frågor ommeddelande av föreskrifter till allmän efterrättelse. Med hänsyn tUl deaspekter som har anlagts synes detta förfarande även böra tjäna somersättning för fullföljdsrätt vad avser sådana föreskrifter. Det kannaturligtvis väl tänkas att underställning ej sker, trots att inte allaintressenter delar arbetarskyddsstyrelsens uppfattning om vilka prioriteringarsom bör ske eller hur viss föreskrift bör utformas. Jag vill emeUertid i dettaavseende understryka att inom styrelsen bör finnas ett ansvar för att kommafram till lösningar som är gynnsamma från allraän samhäUssynpunkt. Detta tordemed hänsyn till bredden av de intressen som avses företrädda i arbetarskyddsstyrelsenvara en självklarhet. Jag vill också hänvisa till att regeringen ytterst aUtidhar raöjlighet att återkalla ett berayndigande att meddela föreskrifter ochsedan själv raeddela de bestämmelser sora behövs. Mot denna bakgrund förordar jag att talan ej skallfå föras mot beslut som arbetarskyddsstyrelsen meddelar om generellaföreskrifter inom arbetsmiljölagens ram. Detta bör komma till uttryck iarbetsmUjölagen (9 kap. 2 § tredje stycket). förordas att iarbetsmiljölagen (9 kap. 4 §) skrivs in att arbetarskyddsstyrelsen beträffandeföreskrift till allmän efterrättelse äger understäUa regeringen fråga avsärskild bety- Prop.1976/77: 149 379 delse,innan styrelsen meddelar beslut i ärendet. Som torde framgå av mina tidigareuttalanden avses underställningsförfarandet komma till användning endast ifall av principiell betydelse. Arbetarskyddslagen och till denna anslutandeförfattningar utgår i oUka sammanliang från begreppet arbetsstäUe. Enligtförarbetena tUl arbetarskyddslagen (SOU 1946: 60 s. 60) förstås medarbetsställe det lokala, avgränsade område, inom vUket arbetsgivare i och försin verksamhet bedriver arbete, oavsett om detta utförs i arbetslokal, i detfria eUer under jord. uttalades att arbetsställe inte alltid får tas iså inskränkt bemärkelse att därmed skuUe avses en och sararaa lokal, byggnadeller plats i det fria. Vad sora skall räknas som ett arbetsstäUe fick i StäUetvid tvekan bedömas från faU till faU. Därvid skulle iakttas att begränsningentill lokalt område i princip innebär att verksamheten skall utövas på en ochsamma ort. Inte heUer denna begränsning ansågs emellertid böra gälla alltid. Anförda uttalanden har sedan varit vägledande förarbetarskyddsmyndigheterna när det har gällt att tolka innebörden av ordetarbetsstäUe. Framför allt har sådana spörsmål kommit upp i ärenden om medgivandeatt utse regionalt skyddsombud. Stor vikt har därvid också lagts vid de lokalaparternas uppfattning om hur arbetsstäUet bör avgränsas. Äveni avtal på arbetsmUjöområdet mellan arbetsmarknadens parter har nä.Tindauttalanden bUdat grunden för bestäraningar av arbetsställebegreppet. Enligtgällande avtal inom den statiiga sektom avses i avtalet med arbetsställe ettlokalt avgränsat område där vederbörande myndighet bedriver verksamhet.Samtidigt länmas den kommentaren att arbetsställe måste avgränsas med hänsyntUl verksamhetens art och att exempelvis rörliga enheter kan verka inom störreområde än orten. De lokala parterna rekommenderas att komma överens om arbetsstäUetsavgräns-rUng i varje särskilt fall. I arbetsrailjöavtalet på det komraunalaområdet definieras arbetsställe som arbetsgivares förvaltningsområde. Omfattarförvaltningsområde två eller flera tUl belägenhet eUer verksarahet avgränsadeområden kan dock varje sådant område utgöra ett arbetsställe. Om ringa antalanställda eller andra skäl motiverar detta kan enligt avtalet fleraförvaltningsoraråden tUlsammans räknas som ett arbetsställe. Arbetsnailjöatalet meUan SAF, LO och PTK ansluter direkt tiU definitionen i förarbetena tiUarbetarskyddslagen. I avtalsparternas kommentarer till avtalet konstaterasdock att arbetsstäUena är mer eller mindre tillfälliga inom delar avarbetslivet. ArbetsstäUe måste därför bestämmas med hänsyn till verksamhetensart. Branschparteraa kan därvid komma överens om en defitUtion av begreppetarbetsstäUe med hänsyn tiU bran- 1976/77:149 380 Ofta torde emeUertid enligt vad sora sägs i kom-raentaren en lokaldefinition vara motiverad, varvid överenskommelse träffas mellan de lokalaparterna. har framhållit att det iblandär svårt att avgöra vad som i det enskilda fallet skall anses som ettarbetsstäUe, eftersom uttrycket arbetsställe används i oUka sammanhang ilagstiftningen. har konstaterats att ordet arbetsställe har vunnitburskap inom arbetsmUjöområdet. Utredningen har därför stannat vid att föreslåalt det används även i arbetsmiljölagen. Med hänsyn till de skiftandeförhållanden sora det är fråga ora har det ansetts ogörligt att definierabegreppet i lagen. Det blir enligt utredningen i stäUet nödvändigt att se tillfunktionskraven i det aktueUa sararaanhanget. Reraissinstanserna har godtagitutredningens resonemang. Ett antal remissinstanser har dock ansett detangeläget att vägledande uttalanden angående arbetsställebegreppet görs vidlagstiftningsärendets vidare behandling. Jag håller med utredningen och remissinstanserna omatt det finns ett behov av att hänföra vissa bestämraelser i arbetsmiljölagentill vad som skall gälla på ett arbetsställe. Främst avses reglerna omsamverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare. Eftersom det här rör sig omriktlinjer till grund för parternas gemensamma skyddsarbete synes det inte lämpligtatt genom en definition i lagen av begreppet arbetsställe binda utvecklingenav de lokala skyddsorganisationema. torde man emellertid få ta somutgångspunkt att en skyddsorganisation skall finnas inom det lokala, avgränsadeområde där en arbetsgivare bedriver verksamhet. I det stora antalet fall ärdet sålunda naturligt att se en lokalt sammanhållen produktionsenhet som ettarbetsställe. Särskilda överväganden är nödvändiga vid tillfälliga och rörligaarbetsenheter. Det avgörande måste dock alltid vara verksamhetens art och detunderlag som krävs för att skapa en väl fungerande lokal skyddsorganisation.Inom denna ram får arbetsställets omfattning närraare avgränsas på det lokalaplanet. Eftersora i dessa hänseenden inte avses att ge arbetsmiljölagen någotnytt innehåll kan man stödja sig på den praxis som har utbildat sig.Vidare kan pekas på den ledning som ges i de avtal som arbetsmarknadsparternainom olika områden har träffat om den lokala skyddsverksamheten. I övrigt bör man enligt min mening undvika att iarbetsmiljölagen använda uttrycket arbetsställe när detta kan föranledatolkningssvårigheter. I sammanhanget kan erinras om den förordade bestämmelsenom raster. Med rast förstås avbrott i den dagliga arbetstiden, under vilketarbetstagaren inte är skyldig att stanna kvar på arbetsstäUet (4 kap. 1 §arbetsmiljölagen). Härmed avses uppenbarligen att arbetstagaren under rast kanvälja uppehållsplats utan lokal begränsning. Vidare kan nämnas ett parbestämraelser om tiUsynen.