mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — Det kan över huvud taget utgöra information om hur personalfrågor skall behandlas och därmed ligga till grund för en konsekvent linje i personalpolitiken. De anställda och deras organisationer får lättare att bevaka att principerna följs. Parternas möjligheter att överblicka kostnader och resurser förbättras. I de företag där man haft ett skriftligt personalpolitiskt program utarbetades detta ofta av en specialist på personalavdelningen och fastställdes av företagsledningen. bör sådana program utformas i samarbete mellan parterna och med förankring hos alla berörda på arbetsplatsen. Efter programmets behandling i företagsnämnden bör programmets inriktning bli styrande för företagets personalpolitik. Utöver skilda program för olika statliga arbetsplatser bör det finnas ett övergripande personalpolitiskt program för hela statsförvaltningen. konstaterade 1975 med anledning av en moderat partimotion, att ett programarbete av detta slag pågick. Emellertid synes detta arbete ha avstannat. Det är angeläget, att det återupptas och slutförs. I programmet bör anges de huvudprinciper, som skall ligga till grund för behandlingen av personalfrågor. De mest upprörande exemplen på dålig statlig personalpolitik står att finna i förfarandet vid utflyttningen av statliga myndigheter från . Utflyttningens genomförande har i hög grad präglats av brist på hänsynstagande gentemot den berörda personalen. I demokratiska samhällssystem är strejkvapnet en laglig rättighet. I är strejken en etablerad om än sällan använd stridsform. Strejk kan tillgripas som en absolut sista utväg, när arbetstagarna anser sig ha uttömt alla andra möjligheter att främja sina gemensamma intressen. har präglats av en mycket stor oro på arbetsmarknaden. Näringslivet drabbades fram till och med oktober av 261 strejker omfattande ca . Motsvarande siffror för var 240 strejker med ca 58 000 förlorade arbetsdagar. Som synes har en relativt begränsad ökning av antalet strejker inneburit en kraftig ökning av antalet förlorade arbetsdagar. har varit internationellt känt för sin förmåga att undvika öppna konflikter på arbetsmarknaden. Detta har resulterat i att svenska företag haft ett mycket gott rykte utomlands, vilket underlättat vår export. De senaste årens utveckling mot allt fler vilda strejker inger oro, då den undergräver vår förmåga att trygga sysselsättningen och höja vår levnadsstandard. Det är på nuvarande stadium för tidigt att med bestämdhet uttala sig om orsakerna till den markanta ökningen av vilda strejker. Det råder dock ingen tvekan om att dagens skattesystem spelar en avgörande roll, eftersom inte ens mycket kraftiga löneökningar garanterar en ökning av köpkraften för den enskilde inkomsttagaren. Sambandet näringspolitik/sysselsättning Det finns ett nära samband mellan de näringspolitiska frågorna och de arbetslivsfrågor som behandlas i detta avsnitt. Särskilt påtagligt är detta samband beträffande tryggheten i anställningen. Full sysselsättning förutsätter stabila företag i ett ekonomiskt klimat, som stimulerar företagande och utveckling. utgör den nödvändiga grunden för att vi skall kunna skapa arbete åt alla och vidta de förbättringar i arbetsmiljön som alla demokratiska partier är ense om. Det är uppenbart, att vissa grupper har mycket svårt att få ett arbete inom det ordinarie arbetslivet. Detta gäller inte minst den äldre arbetskraften. Det talas ibland om arbetsmarknadens A- och B-lag. Men dessa beteckningar är i mångt och mycket vilseledande. De utgör väsentligen ett försök att undkomma ansvaret för en ekonomisk politik, som lett till nedläggning av företag och därmed ökad arbetslöshet. Ungdomens situation på arbetsmarknaden inger oro. Enligt arbetskraftsundersökningen var arbetslösheten för personer jämfört för hela befolkningen i arbetsför ålder. Bland de arbetslösa ungdomarna utgör flickorna den största gruppen. Medan sysselsättningsläget för hela den svenska arbetskraften varierat , har arbetslösheten bland ungdomen legat på en hög nivå. En av orsakerna till ungdomsarbetslösheten står att finna i det bristande förtroendet för vårt utbildningsväsende. Av en årskull i sista klass går mot beräknat vidare till gymnasieskolan. Bland dem som går vidare till gymnasieskolan är det som avbryter studierna och försöker skaffa ett arbete i stället. Utbildningen har stor betydelse för ungdomens möjligheter att få ett arbete. Det avslutande året i och på de yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan bör därför ges karaktären av ett introduktionsår till arbetslivet. Eleverna bör få större möjligheter till praktik, ökad kontakt med arbetsmarknaden är inte bara ägnad att bryta ned barriärerna mellan skola och arbetsliv och därmed öka möjligheterna till arbete åt ungdom utan bidrar också till att undanröja fördomar och okunlighet om olika yrken. Skolans studie- och yrkesorientering bidrar till att minska risken för felutbildning. Dagens syo-verksamhet har emellertid brister. Målsättningen måste vara att varje elev skall få möjlighet till individuell yrkesorientering. För att skaffa praktikplatser åt eleverna är ett nära samarbete mellan skola och företag på orten nödvändigt. En utgångspunkt för att utveckla det lokala samarbetet är de Företag och skola-grupper, som upprättats på ett 80-tal orter. Skolmyndigheterna bör få i uppdrag att ta initiativ till bildandet av liknande grupper, där sådana ej finns. De s. k. trygghetslagarna har varit i kraft så länge att det är möjligt att dra vissa preliminära slutsatser om deras inverkan på sysselsättningen. Uppenbart är att tryggheten för de redan anställda har ökat. Företagen gör allt större ansträngningar för att slippa avskeda personal. Den långa lagstadgade uppsägningstiden har medfört, att avskedanden av konjunkturskäl blivit mycket dyrbara. Arbetsgivarna har dock blivit försiktigare med nyanställningar. Företaget/institutionen måste räkna med att den som anställes kan komma att stanna . Den återhållsamhet på rekryteringssidan som detta medfört ställer givetvis den som inte har någon tidigare anställning i en ofördelaktig situation. Eftersom trygghetslagarna inte i sig har skapat några nya arbetstillfällen, är det mycket som talar för att det är gruppen nytillträdande på arbetsmarknaden, dvs. främst ungdomar och tidigare hemmafruar, som har fått betala priset för den trygghet som andra grupper har tillerkänts. Andra grupper, som har fått svårare att finna anställning på den öppna arbetsmarknaden, är handikappade och s. k. svårplacerad arbetskraft. Moderata samlingspartiet anser, att en utredning bestående av representanter för de politiska partierna och arbetsmarknadens parter bör tillsättas med uppgift att utvärdera konsekvenserna av trygghetslagarna, särskilt med avseende på nytillträdande ungdomars och kvinnors möjligheter att erhålla ett meningsfullt arbete på den öppna arbetsmarknaden. Enligt de rapporter angående verkningarna av vissa arbetsmarknadspolitiska åtgärder revisorer framlade är de äldres problem i arbetslivet i många fall så svårlösta att många förtidspensionerats mot sin vilja. Det är ställt utom all diskussion att de ökade möjligheterna till förtidspensionering och arbete inom skyddad resp. halvskyddad sysselsättning är viktiga inslag i vårt välfärdssamhälle. är det dock en mycket allvarlig tendens, när allt fler medborgare undandras den ordinarie arbetsmarknaden. Det allmänna måste medverka i strävandena att skapa jämställdhet mellan män och kvinnor på arbetsmarknaden. Det fordras en medveten insats av arbetsmarknadens parter för att ge män och kvinnor lika lön för lika arbete, samma befordringsmöjligheter och jämställdhet i övrigt. Det är naturligt att staten i sin egenskap av arbetsgivare banar väg för denna utveckling. finns av alla förvärvsarbetande kvinnor inom ett tjugotal yrken, främst vård-, service- och kontorsyrken, medan männen dominerar inom mer tekniskt betonade yrken. Den markanta uppdelningen av arbetsmarknaden efter kön försämrar möjligheterna att uppnå lika villkor i arbetslivet för män och kvinnor. Inom kontorsyrkena är ungefär lika många män som kvinnor sysselsatta. Majoriteten av kvinnorna arbetar på de mindre självständiga och lägre betalda befattningarna, medan männen till övervägande del återfinns på ledande och bättre betalda poster. Enligt en undersökning som Enligt arbetskraftsundersökningama fanns 1972 totalt 300 000 företagare. Av dessa utgjorde kvinnorna 37 000. hör till de länder som undertecknat om lika lön för lika arbete. Trots att de särskilda kvinnolönema officiellt har avvecklats finns det emellertid stora faktiska löneskillnader mellan män och kvinnor. Arbetslöshet drabbar alla grupper på arbetsmarknaden. Antalet arbetslösa kvinnor var i medeltal ca 5 1960, 8 1968, 17 1971, 23 1972 samt 40 1974. Enligt arbetskraftsundersökningama (1973) var 1973 av den kvinnliga arbetskraften arbetslös. Motsvarande siffra för männen var . Detta bekräftar, att män är fastare etablerade än kvinnor i arbetslivet. Kvinnornas möjligheter att få arbete är i högre grad beroende av de ekonomiska konjunkturerna. Det förhållandet att barnen mycket tidigt får en föreställning om vad som är manliga respektive kvinnliga arbetsområden är ett allvarligt hinder för reell jämställdhet mellan män och kvinnor och mot individuell valfrihet. Det traditionella studievalet leder till det traditionella yrkesvalet. Den yrkes- och studierådgivning som ges måste därför inriktas på att ge den enskilde individen tillfälle att utifrån sina egna förutsättningar, och inte sitt kön, välja utbildnings- och yrkesinriktning. De förändringar av arbetsmarknaden som kontinuerligt pågår har bl. a. inneburit, att tjänstemännens situation på flera punkter allvarligt försämrats . Tjänstemän riskerar i betydligt större utsträckning än tidigare att bli ställda utan arbete. Tillgänglig statistik visar, att tjänstemän i genomsnitt får gå arbetslösa längre än arbetare. Särskilt besvärlig är situationen för tjänstemän . Många av de som friställts har trots lång arbetslivserfarenhet inte ens sökande kunnat få en likvärdig anställning. Nyutexaminerade akademiker har haft en mycket kärv arbetsmarknad. Även om glädjande förbättringar inträtt för vissa grupper, talar mycket för att läget åter håller på att försämras. har den besvärliga situationen på arbetsmarknaden medfört, att de nyutexaminerade akademikerna tvingats ställa avsevärt mindre krav på arbetets art och överensstämmelse med utbildningen än som var fallet. Inom tjänstemannaleden har man kunnat spåra en tilltagande oro och besvikelse över den snabba inflationstakten och de höga marginalskatterna. Dessa faktorer har sammantagna inneburit att stora tjänstemannagrupper vidkänts en stagnerande eller t. o. m. minskad köpkraft. Mycket tyder också på att de inte heller kommer att få del av den mycket begränsade standardstegring som kan förutses. Vissa tjänstemannagrupper har under fått finna sig i försämrade arbetsvillkor och ökade påfrestningar i arbetslivet. Som exempel kan nämnas polisen, som bl. a. pålagts en till följd av brottsutvecklingen mycket stor arbetsbörda. Lärarkåren är ett annat exempel på en grupp, vars arbetsvillkor har genomgått betydande förändringar. De disciplinproblem skolan uppvisar har starkt försämrat personalens arbetsmiljö. Grupper som poliser, fångvårdspersonal, försvarsanställda och lärare upplever att de i sin betydelsefulla gärning saknar det stöd de borde ha rätt att begära från statsmakterna. Denna negativa inställning från regering och myndigheter dokumenterad i ett flertal uttalanden från bl. a. regeringens ledamöter skapar ytterligare spänningar och påfrestningar i arbetet. Moderata samlingspartiet vill att en översyn och utvärdering sker av arbetarskyddsstyrelsens organisation och verksamhet, i syfte att uppnå snabbare beslut och effektivare verksamhet, att utarbetandet av ett övergripande personalpolitiskt program för hela statsförvaltningen påskyndas, att en parlamentariskt sammansatt kommitté tillsätts med uppgift att kartlägga de bakomliggande orsakerna till den höga sjukfrånvaron 10 1975/76. på arbetsmarknaden samt avge förslag till åtgärder för att nedbringa denna, att det avslutande året i och gymnasieskolans yrkesinriktade linjer ges karaktären av ett introduktionsår till arbetslivet, att en utredning tillsätts med uppgift att granska effekterna av de s. k. trygghetslagarna, med avseende på möjligheterna för ungdomar, kvinnor, handikappade, äldre och s. k. svårplacerad arbetskraft att få ett arbete på den öppna arbetsmarknaden. MARKPOLITIK Ägande och ansvar Den fysiska samhällsplaneringen i vårt land har i hög grad kommit att präglas av socialistiska värderingar och ställningstaganden. I stället för en planering med målsättningen att i samspel mellan samhällsintressen och enskilda få ett rationellt och miljövänligt utnyttjande av marktillgångar och naturresurser har vi fått ett slags planhushållning, där syftet i stor utsträckning har varit att åstadkomma en bindande styrning av markanvändningen, vilket i hög grad urholkat den enskilda äganderätten och försvårat en smidig anpassning efter ändrade förhållanden. Samarbete och samverkan har ersatts av direktiv och regleringar. Enligt vår uppfattning skall ett fritt samhälle bygga på fria och oberoende medborgare. Den enskildes möjligheter att själv avgöra sin framtid, att själv träffa sina val och att själv ta ansvar för förvaltningen av egna och gemensamma tillgångar är av avgörande betydelse för ett demokratiskt samhällssystem. I ett samhälle, där medborgarna saknar valfrihet och möjligheter till självständigt handlande, ger mångsidigheten vika för likriktning och oberoendet för totalstyming. Såsom samhällsplaneringen och markpolitiken nu bedrivs i vårt land begränsas på ett oacceptabelt sätt såväl den enskildes valfrihet och rättigheter som de lokala beslutsfattarnas möjligheter att tillgodose medborgarnas önskemål och krav. Den fysiska samhällsplaneringen blir därmed mera ett instrument för att ändra ägandet och stärka det offentligas inflytande och mindre en metod att tillgodose de enskilda människornas önskemål om en bra bostadsmiljö samt ett ekonomiskt och miljövänligt utnyttjande av mark- och naturresurserna. Den enskilda äganderätten är en omistlig beståndsdel i en demokrati. Ägandet är en trygghetsfaktor. Den ger medborgarna möjlighet att ta ansvar. Den vidgar och förstärker oberoendet. Historien känner inga exempel på samhällen som kunnat förena frånvaron av enskilt ägande med demokrati. Det är bl. a. därför som äganderätten garanteras i den europeiska konventionen om mänskliga fri- och rättigheter. Enskilt ägande och decentraliserade beslut utgör också nödvändiga element i och förutsättningar för den marknadsekonomi som givit oss vår välfärd. I ett samhälle dominerat av kollektivt ägande ersätts den enskilde individens ansvarstagande av de mer eller mindre anonyma kollektivens beslut. Förvaltningens effektivitet minskar. Dess kostnader ökar. Ju mer samhällsverksamheten kollektiviseras, desto större blir behovet av en växande byråkrati och detaljregleringar på område efter område. Moderata samlingspartiet verkar för en avvägning mellan den enskildes och det allmännas intressen, vilken bevarar äganderätten och alla de samhällsvärden som denna innebär. Den markpolitik vi förordar förenar allmänna och enskilda intressen i en syntes, som ligger i linje med värdegemenskapen i den svenska demokratin. Vi motsätter oss de doktrinärt socialistiska inskränkningar i äganderätten som socialdemokraterna vill förverkliga. Enligt vår uppfattning bör i stället åtgärder vidtas för att underlätta för enskilda att äga mark och hus som den enskildes rättsställning tryggas. Kommunerna har genom planläggning bestämmanderätten över var och när mark skall bebyggas. De kan bestämma hur olika typer av bostäder skall utformas. I boendeutredningen föreslås, att det allmänna vid ombyggnad skall kunna ställa krav på viss fördelning mellan olika storlekar på lägenheterna. Genom skilda instrument förköp och expropriation samt numera även det s. k. markvillkoret har kommunen fått ett avgörande inflytande över vem som skall stå för uppförandet av den planerade bebyggelsen. Följderna av det planreglerade bostadsbyggande har bl. a. blivit att bostäder byggs, vilka inte motsvarar konsumenternas önskemål. Människorna flyr de stora, sterila bostadsområden, som planhushållningen skapat. Samma ineffektivitet som visar sig i planekonomierna över hela världen ser vi på vår egen bostadsmarknad. De kommunala företagen behöver inte följa samma regler som andra företag i fråga om lån, kommunala tillskott, marktilldelning etc. Skillnaden suddas ut mellan de olika roller kommunen har att spela som köpare, som huvudman för egna företag, och som garant för lika behandling av olika medborgare och företag inom kommunen. Det allmänna kommer allt djupare in i en lojalitetskonflikt som är allvarlig för ett rättssamhälle byggt på allas lika behandling. Kommunen blir sin egen kontrollant. Planhushållningen leder till maktmissbruk. På många håll utgår kommunerna som något självklart ifrån att företräde skall ges vissa slags företag, vilka sedan i olika hänseenden konsekvent gynnas. Bortsett ifrån att ett sådant synsätt står i strid med viktiga rättsprinciper, leder det till en ineffektiv markanvändning. lämpningen av det endast gamla s. k. markvillkoret visar hur gynnandet av kommunala företag sätts i system. a. har uttalat att den fortsättningsvis inte kommer att tilldela enskilda byggföretagare någon byggnadsmark över huvud taget. Marken skall förbehållas kommunala eller s. k. allmännyttiga företag. Till bilden hör att de företag som gynnas har dålig ekonomi till följd av tidigare felinvesteringar och behöver nya projekt för att väga upp förlusterna. Resultatet blir högre boendekostnader för enskilda hyresgäster. Vad som skett på bostadsproduktionens område är på väg att utvidgas till andra delar av samhällslivet. har exempelvis presenterat ett principförslag till helt nytt system för allt byggande i . Förslaget innebär en reglering av all bebyggelse enligt hierarkiskt uppbyggda planer. Inte en byggnad skall få uppföras som inte finns med i de övergripande planerna. Plansystemet skall omfatta jämväl industribebyggelse. Härigenom bereds väg för ett starkt offentligt inflytande över hela det svenska näringslivets lokalisering, trots att spåren från bostadsmarknaden borde förskräcka. En smidigare och öppnare planering Den grundläggande strävan måste vara att planläggningen begränsas till att avse vad som faktiskt motiveras av samordningsbehov av skilda slag och av ett ändamålsenligt utnyttjande av knappa marktillgångar. Den översiktliga planläggningen bör göras mer flexibel och mindre tvingande. Att ge även översiktliga planer sådant innehåll och så bindande konsekvenser att de nära nog motsvarar det nuvarande stadsplaneinstitutets detaljeringsgrad kan inte vara rimligt. Strävandena i denna riktning utgör en av de grundläggande orsakerna till planeringsapparatens överbelastning. Vid planeringen bör i stället en smidigare anpassning till successivt uppkommande behov och förändringar eftersträvas. Enligt bygglagutredningens förslag kommer möjligheten för enskilda att påkalla planläggning att vara praktiskt taget obefintlig. Enligt vår mening bör tvärtom det enskilda initiativet till planläggning och då det gäller utarbetandet av alternativa planförslag stimuleras. Därigenom skulle kostnaderna för planläggning kunna mera direkt drabba själva markutnyttjandet. En livgivande konkurrens samt mer varierande och bättre bostadsmiljöer skulle kunna vinnas. En kommun bör vara skyldig att redovisa klara skäl, om den avslår krav på planläggning eller avvisar av enskilda intressen framförda planförslag. Markpolitiken måste utformas under beaktande av grundläggande krav på rättvisa och rättssäkerhet. De många fastighetsägare som utsätts för expropriation, tvångsingripanden, värdeminskande lagändringar och påbud från samhällets sida upplever sig ej som medborgare i en rättsstat, då de vägras ersättning för uppkomna ekonomiska förluster eller tillerkänns en starkt reducerad ersättning, som ej grundas på fastighetens verkliga värde. tas detta värde till utgångspunkt för olika former av beskattning. Samhällsnyttan måste förenas med en respekt för den enskildes äganderätt. Markens värde påverkas av samhällets och enskilda medborgares strävanden. Viss mark okar i värde, annan mark blir mindre värd. Värdestegringen kan framstå såsom oförtjänt, när den beror på omfattande insatser av andra än markägaren själv. På motsvarande sätt kan det framstå såsom orättvist att marken sjunker i värde till följd av åtgärder exempelvis från samhällets sida över vilka markägaren inte har något inflytande. Det är inte marken som sådan som ger anledning till förändringar i markvärdena. Tillförlitliga undersökningar visar att råmarkens värde ligger praktiskt taget stilla i reala termer. Ofta är det den genom politiska beslut förändrade byggnadsrätten, som påverkar markvärdet och som också kan ta sig uttryck i s. k. spekulativa markvinster. Värdeskillnader på mark och fastigheter är i övrigt främst uttryck för konsumenternas olika värdering och markens utnyttjande för olika ändamål. Att detta avspeglas i prisskillnader är ett uttryck för marknadsekonomins fördelningssystem. Det bästa sättet att komma till rätta med vinster till följd av markvärdestegring är att undanröja orsakerna till att markområden plötsligt kan undergå drastiska förändringar i utnyttjandet. Detta kan bl. a. åstadkommas genom skydd för de befogenheter som ingår i äganderätten kombinerat med möjligheter för samhället att ta ut ersättning för av samhället vidtagna åtgärder som faktiskt höjer värdet på enskilt ägda fastigheter. Den som får sitt fastighetsvärde sänkt genom befogenhetsinskränkning bör ersättas härför. Den som återigen får sitt fastighetsvärde höjt genom av kommunen genomförd exploatering får direkt eller indirekt betala exploateringskostnaden. Uppträder likväl oskäliga markvärdestegringar, kan de i stor utsträckning neutraliseras genom realisationsvinstbeskattning. Ett medel att hindra spekulationsvinster är dessutom att bedriva en öppen och långsiktig planeringsverksamhet, som gör det möjligt för medborgarna att förutse markanvändningen . Moderata samlingspartiet är således positivt till att samhället genom realisationsvinstbeskattningen angriper oförtjänta vinster av markspekulation. Vi kan däremot ej acceptera, att det vid expropriation och andra ingripanden från samhällets sida icke ges rimlig ersättning för de faktiska ekonomiska skador och förluster som markägare därigenom förorsakas. Tryggad äganderätt förutsätter, att i fast egendom nedlagda förmögenhetsvärden skall respekteras. Ett rakt motsatt synsätt illustreras av LO:s remissyttrande över realisationsvinstskattekommitténs betänkande. LO förordar i sitt svar en fullständig, med hjälp av konfiskatoriska skatter genomförd marksocialisering. Någon annan dispositionsform än tomträtt anses inte böra anförtros medborgarna, eftersom markspekulation enligt LO alltid måste befaras. Enskilt ägande sägs medföra olägenheter för samhället. Remissyttrandet ger i sin helhet uttryck för uppfattningen att den enskildes rätt och rättssäkerhet helt bör underordnas samhällsnyttan. I motioner till 1974 och riksdag krävde moderata samlingspartiet att den markpolitiska lagstiftningen skulle ändras på en rad punkter, bl. a. att förköpslagen skulle upphävas, glesbebyggelserätten återinföras och expropriationslagstiftningen återföras till bestämmelserna lag. Moderata samlingspartiet återkommer i denna motion med dessa krav. En förutsättning för expropriation bör vara att ersättning betalas för genom expropriation uppkomna förluster. Endast härigenom ges garantier för att en kommun, som vill expropriera, på ett förnuftigt sätt avväger det intresse som motiverar expropriationen mot andra intressen. Den rättssäkerhet som ett demokratiskt samhälle skall garantera kan inte upprätthållas, om principen om full ersättning sätts ur spel.