mot · FZ022080 · 1976-01-26 00:00:00 — av i m. fl. Missbruket av alkohol, narkotika och andra berusningsmedel är vårt lands största sociala problem. Missbruket har bl. a. genom mellanölets tillkomst och haschrökningens utbredning ökat kraftigt och brett ut sig till nya grupper. På lång sikt kan missbruksproblemen motverkas genom reformer som undanröjer de förhållanden som är grogrund för missbruket. Det blir fråga om ett omfattande socialpolitiskt handlingsprogram. Men även preparatens tillgänglighet bör begränsas. I partimotioner till 1974 och riksdagar lade fram ett program mot missbruket av alkohol, narkotika och thinner, vilket framför allt innebar förslag till förstärkningar på en rad punkter av samhällets insatser inom narkoman- och nykterhetsvården. En del förslag har lett till förbättringar. begärde 1974 även en översyn av statsbidragsbestämmelserna inom narkomanvården. Nykterhetsvårdens allmänna inriktning behandlas bl. a. av socialutredningen. Alkoholpolitiska utredningens slutbetänkande har remissbehandlats. Det blir således anledning återkomma särskilt till alkoholfrågorna. Vi vill i denna motion framföra vissa förslag till ökade åtgärder för att bekämpa narkotikamissbruket. Svensk narkomanvårdsdebatt har länge dominerats av motsättningarna mellan två riktningar, en medicinsk-psykiatriskt inriktad och en mer sociologiskt inriktad. Den senare arbetar för mer öppna vårdformer, små behandlingshem, terapeutiska samhällen och liknande. Man betonar att narkomanin orsakas av sociala och psykologiska problem och anser att det viktigaste i narkomanvården är att hjälpa patienten att själv ta itu med de bakomliggande orsakerna. Med en liberal människosyn som utgångspunkt är det naturligt att fästa stora förhoppningar vid de öppna vårdformerna, där inslaget av tvång tas bort och narkomanerna själva deltar i beslutsprocessen. har också i verkat för större resurser till behandlingshem och till försök med nya vårdformer, till ideella organisationer etc. Men en vårdideologi räcker inte, hur sympatisk den än kan vara. Vården måste också ge resultat. Här vet vi nästan ingenting om de öppna vårdformerna. Det är ett beklagligt faktum att det ännu inte har gjorts någon vetenskapligt hållbar utvärdering av de öppna vårdformernas effekt. Man bör inte heller underlåta att lära av erfarenheter av narkomanvård I t. ex. förekommer rehabiliteringsarbete i hem för narkotikaskadade. Dessa hem kan ha såväl staten som frivilligorganisationer som huvudmän. Vistelsen vid hemmet varar från 9 mån. Behandlingen är mycket omfattande och följer ett bestämt program. Vid ett statligt hem i uppges av de intagna bli rehabiliterade, och vid ett hem i , där står som huvudman, har man funnit att avstår från narkotika efter vistelsen vid hemmet. Det är angeläget att forskning om olika vårdformers effekt möjligt kommer till stånd, så att vi kan få ett bättre underlag för beslut om fördelning av resurserna för narkomanvård. Självklart måste ett viktigt mått på effektiviteten av olika vårdformer vara i vilken utsträckning narkomanerna efter behandlingen avstår från att använda narkotika. I debatten har ofta hävdats från den sociologiskt orienterade sidan att det är otillräckligt att enbart mäta drogfrihet, arbetsförmåga och andra så kallade hårddata. Man vill också ta med mer svårmätbara faktorer i bilden, som t. ex. upplevelse av livssituation och framtidsperspektiv. Detta är önskvärt. Anslag bör ges till forskning som försöker utveckla sådana mått. Men sådana synpunkter får inte tas till ursäkt för att underlåta att mäta det som går att mäta och som vi vet är grund läggande för narkomanens rehabilitering. En forskning som inte ger besked om de behandlade harslutat med narkotika eller ej är inte värd att tas på allvar. Polisens och tullens uppgift att bekämpa den illegala narkotikahanteringen är inte lätt. Trafiken över gränserna är mycket omfattande. Narkotika är inte särskilt skrymmande, men så värdefullt per gram att även relativt dyra ombyggnader av bilar etc. kan löna sig om risken för upptäckt därigenom minskar. I beaktande av de utomordentligt svåra förutsättningarna ter sig de resultat som polisen och tullen uppnått värda uppskattning. Det är omöjligt att helt stoppa narkotikasmugglingen. Men genom polisens och tullens ständiga verksamhet tvingas smugglarna till försiktighet, vilket innebär ökade svårigheter för dem. När ett stort beslag har kunnat göras eller en hel narkotikaliga kunnat sprängas märksefteren tid en minskning av tillgången på de vanliga försäljningsställena. På detta sätt kan polisen och tullen genom sitt oavbrutna, energiska arbete bidra till att begränsa narkotikaproblemen. Det är angeläget att polisen och tullen får resurser att ytterligare intensifiera jakten på narkotikasmugglare. Vissa länder har ännu inte gjort tillräckligt för att stoppa den internationella narkotikahandeln. Den nederländska regeringens ointresse ärsärskilt all varligt för del. Den turkiska regeringens hållning på detta område kan inte heller accepteras. Ytterligare initiativ bör tas i skilda internationella sammanhang för att åstadkomma ett samordnat och effektivt bekämpande av de internationella narkotikaligorna. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi1 att hos regeringen begär förslag till vetenskaplig utvärdering av de olika metoderna inom narkomanvården enligt vad som anförts i motionen. () (fp '(Se även motionerna 1975/76:2081 och 2082)