mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — Det samhälleliga stödet får ej förenas med krav på att bidragsgivaren skall få styra verksamheten. För moderata samlingspartiet är alla former av idrottsutövande likvärdiga. En uppdelning i elitidrott, annan tävlingsidrott, motionsidrott, korporationsidrott, handikappidrott och friluftsverksamhet är inte något uttryck för en värdering utan en metod för systematisering. Ingen verksamhetsform får ensidigt gynnas eller åsidosättas av samhället. Elitidrotten spelar en betydelsefull roll för att stimulera främst unga till ett aktivt idrottsutövande. För att erbjuda möjligheter till kombination av studier och träning måste vägar skapas för att underlätta studierna för dessa ungdomar, framför allt på gymnasial nivå. Mellan elitidrott och breddidrott föreligger ett ömsesidigt beroende, inte något motsatsförhållande. Elitidrotten ger nödvändig stimulans för breddidrotten. Från breddidrotten kommer elitidrottsmännen. De många talanger i de tusentals småklubbar som finns runt om i landet är en förutsättning för att svensk idrott skall kunna fortsätta att framgångsrikt konkurrera internationellt. Det statliga stödet till idrotten bör utbetalas över en enda huvudtitel. Idrottsorganisationerna bör i bidragshänseende jämställas med övriga organisationer. Vi förordar att åldersgränsen för berättigande till aktivitetsstöd på idrottens område sänkes från 12 till . De idrottsfysiologiska och medicinska aspekterna blir allt viktigare. För såväl elit- som motionsidrotten är den medicinska utvecklingen av största vikt och behovet av forskning om idrottsmedicin angelägen. Det är samhällets uppgift att tillse att även handikappade bereds möjlighet till fysisk rekreation genom idrott. Handikappidrotten, som utvecklats mycket starkt , är synnerligen värdefull och har sin givna plats inom den samlade idrottsrörelsen. Kommunala insatser krävs för att säkerställa tillgången på idrottsoch friluftsanläggningar. Kommunerna bör stödja och samarbeta med idrottsföreningar, enskilda och företag, som själva tar initiativ till och är villiga att satsa på anläggningar i egen regi. Markanvisning och borgen är exempel på dylikt stöd. Storidrottsplatser och andra anläggningar, vilka tillgodoser behov och intressen för medborgare i flera kommuner, bör tillkomma i samverkan. Den tekniska utvecklingen har möjliggjort att till relativt blygsamma kostnader uppföra idrottshallar o. d. av enklare slag. Det är viktigt att sådana anläggningar inplaneras i nya bostadsområden. Driften av befintliga och planerade mindre anläggningar bör i betydligt större omfattning överlåtas till de lokala idrottsföreningarna. Moderata samlingspartiet vill att medborgarnas önskemål i fråga om fritidsbebyggelse tillgodoses, att glesbebyggelserätten återinföres för att möjliggöra en omfattande fritidsbosättning, att kommunerna ges laglig möjlighet att begränsa det kommunala serviceansvaret inom områden avsedda för fritidsbebyggelse, att sparande till fritidsbostad innefattas i ett allmänt program för att främja sparande och spritt ägande, att de lättnader i kreditsituationen som de senaste årens minskade bostadsproduktion medfört utnyttjas för en mer omfattande långivning till fritidsbostäder, att åtgärder vidtages i syfte att utveckla en turistverksamhet i Mellanoch glesbygder baserad på charterförbindelser mellan främst kontinenten och vårt land, att de av båtägarna inbetalda drivmedelskatterna i ökad utsträckning ställes till båtsportens förfogande, att en särskild lånefond inrättas för att göra det möjligt för båtklubbar att själva bygga och driva hamnar och andra anläggningar, att kommuner med rikt båtliv, där service måste ges åt båtägare från många andra kommuner, skall kunna erhålla särskilt statsbidrag för utbyggnad av gästhamnar, att ges resurser att bevara befintliga farleder i skärgård och insjöar för att tillgodose båtsportens behov, att det statliga stödet till idrotten bör sammanföras till en huvudtitel, att åldersgränsen för berättigande till aktivitetsstöd inom idrotten sänks från 12 till , att kommunerna genom bl. a. markanvisning och borgen stödjer uppförandet av enskilda idrottsanläggningar. Naturen och dess resurser är den primära försörjningskällan för alla människor. Även om markens avkastningsförmåga är beroende av naturgivna förutsättningar, kan avkastningen höjas i avsevärd grad genom människans insatser. Ett effektivt resursutnyttjande framstår som ett centralt mål för jordbrukspolitiken. De fortgående förändringarna i samhället ställer krav på ständiga anpassningsåtgärder. Från moderata samlingspartiets sida vill vi göra betingelserna så gynnsamma som möjligt för lantbruksnäringens utövare och därmed ge samhället största möjliga nytta av ett stabilt och rationellt svenskt jordbruk. Enligt vår mening utgör medborgarnas rätt och möjlighet till personligt ägande en betydelsefull drivkraft för framåtskridandet. Enskild äganderätt ger trygghet, ansvarskänsla och vilja till personliga insatser. Den förutsätter dock en välgrundad tro på att ägandet kan komma att bestå. Att driva lantbruk, att bruka jord och skog och förvalta därtill hörande byggnader, är en långsiktig verksamhet. Den bör ha siktet inställt I många avseenden gör emellertid rådande förhållande det svårt eller i vissa fall omöjligt för lantbrukarna att planera för framtiden. Detta är emot samhällsnyttan, och en ändring måste därför komma till stånd. Moderata samlingspartiet kan acceptera, att miljöhänsyn och beaktande av betydelsefulla gemensamma samhällsintressen medför att äganderättens innehåll kan förändras. Emellertid har lantbrukarna/markägarnas rättsliga ställning försvagats på ett sätt som skapat betydande rättsosäkerhet, direkta ekonomiska förluster och allmän ovisshet för framtiden. Lantbrukarna har genom ändring i lagstiftningen påtvingats väsentliga inskränkningar i dispositionsrätten över sin mark och skyldighet att tåla avsevärda intrång av skiftande slag utan rätt till skälig ersättning Mot dessa steg för steg införda inskränkningar i den privata äganderätten vänder sig moderata samlingspartiet med skärpa. Genom dagens markpolitiska lagstiftning och genom skärpt beskattning tillgodogör sig det allmänna numera en stor del av avkastningen och mycket av det till jorden knutna kapitalet. Avkastningskraven på den direkt samhällsägda marken är däremot mycket blygsamma, vad gäller både inkomster genom beskattning och ränta på nedlagt kapital. Trots detta eller kanske just på grund av de blygsamma kraven på skatteintäkter och ränta på insatt kapital har stat, kommuner och i viss mån kyrkan ökat sin efterfrågan på jordbruksfastigheter. Detta har medverkat till att driva upp fastighetspriserna till för de flesta enskilda lantbrukare orealistiska nivåer. Utvecklingen tycks gå därhän att framtidens lantbrukare får en allt mindre del av jord att fördela mellan sig på de i antal minskande, men i storlek ökande driftsenheterna. En försäljning av delar av staten tillhörig och av domänverket förvaltad jord- och skogsmark skulle bidraga till att öka den för lantbrukare tillgängliga marken och därmed också dämpa prisutvecklingen för jord- och skogsbruksfastigheter. Likaså bör delar av flera kommuners mycket stora innehav av jord- och skogsmark, avsett för en framtida bebyggelse, kunna utbjudas till försäljning. De förorsakar ofta kommunerna stora årliga förluster. Sådan jordbruksmark, som även skall användas till livsmedelsproduktion, bör avyttras till lantbrukare. Vidare bör reglerna för kyrkofondens kapitalbildning ändras så att kyrkan får vidgade möjligheter att placera sina tillgångar i annat än jordbruks- och skogsfastigheter. Även detta skulle bidra till ett ökat utbud av mark. har förslag väckts inom det socialdemokratiska partiet och inom om ett överförande av all mark till samhället, dvs. en socialisering av jord- och skogsbrukets viktigaste resurser. Moderata samlingspartiet kommer aldrig att acceptera en sådan socialisering av de svenska lantbrukarnas ärvda eller förvärvade tillgångar. Jordbrukets roll i det svenska samhället kan inte mätas enbart utifrån dess bidrag till bruttonationalprodukten. Dess betydelse är långt större genom att det fullgör en nödvändig basfunktion även i det industrialiserade samhället. Jordbruket ger våra medborgare en trygghet, som två tredjedelar av världsbefolkningen saknar, nämligen förvissningen om att det finns mat för dagen. Trots att större delen av inte ligger särskilt gynnsamt till från klimatsynpunkt, uppvisar det svenska jordbruket en mycket hög produktivitet. Fastän av den förvärvsarbetande befolkningen är sysselsatt i jordbruket, är vid normal skörd nära nog helt självförsörjande. Detta är ett gott bevis för det svenska jordbrukets effektivitet. har ett viktigt mål för jordbrukspolitiken varit att vi inom landet skall ha en jordbruksproduktion, som kompletterad med viss lagring är så stor att vi vid en eventuell avspärrning kan vara självförsörjande med livsmedel. Om man skall kunna driva en oberoende utrikespolitik, är det en grundförutsättning att invånarnas livsmedelsförsörjning kan även under avspärrning. Härtill kommer att möjligheterna att utomlands köpa baslivsmedel, främst spannmål, till rimliga priser har blivit allt sämre . Denna utveckling bedöms fortgå under överskådlig framtid. har hungerproblemen i världen uppmärksammats alltmer. En stor jordbruksproduktion utgör en moralisk förpliktelse för vårt land. En viss hjälppotential främst i akuta bristsituationer ligger i en hög självförsörjning och lagringsberedskap för krissituationer. Den inhemska jordbruksproduktionen bör därför i största möjliga utsträckning inriktas på att onödiggöra import av betydelse. bör åta sig att efter förmåga hjälpa de behövande länderna att själva öka sin jordbruksproduktion. Svenskt kunnande på de jordbruksadministrativa områdena liksom vår mycket kvalificerade forskningsverksamhet på vegetabilie- och animalieområdet bör kunna omsättas i utvecklingsländerna i tillämpliga delar. För moderata samlingspartiet är det naturligt, att en betydande del av de svenska biståndsinsatserna bör inriktas mot svältdrabbade människor i u-ländema. Jordbruksproduktionen är beroende av varje enskilt års skördeutfall eller den s. k. årsmånen. Detta gäller främst vegetabilieproduktionen. För att även vid dålig årsmån kunna garantera konsumenterna livsmedel till stabila priser måste exportkvantiteter av främst spannmål normalt produceras. Sådana kvantiteter får inte, som varit fallet, betraktas som en belastning för samhällsekonomin. användas som katastrofhjälp i krissituationer, dels ge samhället behövliga valutainkomster vid export. Det förändrade läget i världens livsmedelsförsörjning kan väntas få betydande effekter på produktionsförutsättningarna inom det svenska jordbruket. Hitintills har animalieproduktionen till stor del varit baserad på import av proteinfoder och vegetabilieproduktionen på import av handelsgödselmedel. kommer med stor sannolikhet en betydande del av det fiskprotein som används som foder att i stället användas som livsmedel, vilket från global totalförsörjningssynpunkt också är angeläget. Detta kommer att medföra dels svårigheter att importera protein i tillräcklig omfattning, dels en kraftig prisstegring. Det är därför väsentligt, att den forskning och det utvecklingsarbete som f. n. sker för att åstadkomma större inhemsk proteinproduktion intensifieras, i syfte att möjliggöra upprätthållandet av en tillräcklig och lönsam animalieproduktion på lång sikt. På samma sätt är det angeläget, att forskningen om utnyttjande av växtnäringsämnen i slam och avfall intensifieras. Förutom att man därmed får lättare att klara en situation med kraftigt stigande priser på importerat handelsgödselmedel, ger det möjligheter att på ett miljömässigt godtagbart sätt ordna en slutlig hantering av de alltmer ökande avfallsmängderna. Vi bör eftersträva en så allsidig produktion som möjligt även med okonventionella metoder då det inte torde existera några svårigheter att sälja svenska livsmedel utomlands. Detta gäller åtminstone i ett längre perspektiv även animalieprodukterna. Formellt gäller alltjämt det av regeringspartiet genomdrivna beslutet rörande jordbrukspolitiken. Detta beslut syftade till att sänka vår självförsörjningsgrad och därmed de facto till att minska den odlade arealen. Den nedläggning av jordbruk som riksdagsmajoritet eftersträvade fick lyckligtvis inte den omfattning som avsågs. Däremot medförde beslutet osäkerhet och pessimism inom jordbruksnäringen och resulterade i att jordbrukets investeringar i byggnader och markanläggningar gick ned till en betänkligt låg nivå. Dagens investeringsbehov skulle ha varit betydligt lägre, om man 1967 hade följt den politik som moderata samlingspartiet förordade. har allt mindre arealer tagits ut jordbruksproduktionen. Nedgången var 12 000 ha att jämföra med medeltalet för 1960-talet 28 000 ha . synes enligt preliminära beräkningar en blygsam ökning av åkerarealen ha skett. 1 framtiden torde nedläggning av viss inte kunna undvikas. En del marker kan t. ex. inte brukas effektivt med moderna Man bör dock i rådande försörjningsläge sträva efter att taga i anspråk all odlingsvärd jord för livsmedelsproduktion. Dessa strävanden måste beaktas i samband med dagens bedömningar angående dispositionen av vårt lands marktillgångar. Vid riksdagsbehandlingen av den fysiska riksplaneringen hävdades, bl. a. från vårt partis sida, att de areella näringarnas markbehov inte blivit beaktade i rimlig utsträckning. En betydande mängd god har tagits ur produktionen och i stället utnyttjats för väg- och byggnadsändamål. Även om man inte kan kräva förbud mot byggande på , bör dock anvisningar utarbetas, som ålägger kommuner och markplanerande statliga myndigheter att vid den fysiska planeringen bättre hushålla med marktillgångama. Åkerjord bör främst användas för jordbruks- och inte för byggnadsändamål. Om man skall kunna uppnå det produktionsmål som moderata samlingspartiet eftersträvar, måste även produktionens regionala fördelning tillmätas stor vikt. Från försörjnings- och totalförsvarssynpunkt är det av största betydelse att jordbruksproduktionen är regionalt spridd över så stora delar av landet som möjligt. En förläggning av produktionen till enbart våra bästa jordbruksbygder gör landet sårbart i en krissituation. Vidare krävs för att upprätthålla en acceptabel samhällsservice även i glesbygderna en ekonomisk bas av lantbruksföretag. En förutsättning för ett rationellt jord- och skogsbruk är att sambandet mellan jord och skog erkännes. Detta innebär att i den statliga rationaliseringsverksamheten de kombinerade jord- och skogsbruken skall utgöra basen för lantbruket i skogs- och mellanbygder. I rationaliseringsverksamheten måste även möjligheter skapas för att ta i anspråk offentligt skogsinnehav i syfte att komplettera privata jord- och skogsfastigheter. Kombinationen jordskog är i de flesta bygder en förutsättning för en jämn och full sysselsättning. Det kombinerade lantbruksföretaget ger stora möjligheter till ekonomisk riskspridning och jämn sysselsättning, vilket ökar brukarens trygghet. Huvuddelen av lantbrukare är familjejordbrukare. Det är angeläget att verka för att familjejordbrukarnas villkor blir så goda som möjligt dels vad gäller själva villkoren för företagandet och dels vad gäller möjligheterna till generationsskiften. Strukturomvandlingen i jordbruket måste anpassas till förhållandena i enskilda bygder. Det mindre lantbrukets och deltidslantbrukets liksom familjejordbrukets fortbestånd bör därför främjas. En mer spridd bosättning, såväl fast som för fritidsändamål skulle utan tvekan kunna bidraga härtill. Uppförandet av fritidshus i anslut ning till jordbruksbebyggelse skulle medverka till en bättre vård av naturmiljön och dessutom skapa en bättre social miljö för såväl den bofasta landsbygdsbefolkningen som de fritidsboende. Dessa möjligheter är med nuvarande lagstiftning starkt begränsade, varför moderata samlingspartiet som tidigare angivits vill återinföra den s. k. glesbebyggelserätten. Den svenska landskapsbilden har fått sin karaktär genom många seklers odlargäming. Långt innan begreppet miljövård existerade, bedrev jordbrukarna i vårt land aktiv miljövård. Odlingslandskapets särprägel är en både natur- och kulturhistoriskt oskattbar tillgång. Odlingsbygdens fortbestånd är en förutsättning för bibehållandet av dessa värden. Då man kan förutse, att människors behov av rekreation i naturen kommer att öka , är det väsentligt, att denna miljö i så stor utsträckning som möjligt bevaras och att den görs tillgänglig för människorna. Enligt vår uppfattning tjänar jordbrukspolitiken direkt naturvårdspolitikens intressen. Basen för en långsiktig och effektiv jordbruksoch naturvårdspolitik är den enskilda äganderätten till jord, liksom en nyttjanderätt som i ringa utsträckning är omgiven av restriktioner. En politik som syftar till lönsamhet i jordbruket och en genomtänkt målsättning för alla samhällets landskapsvårdande åtgärder med aktiva lantbrukare som självklara förvaltare av naturvården förutsätter en samordning av samhällets och enskildas resurser. Med stor sannolikhet kan samhällets framtida naturvårdsinsatser begränsas i och med att den mark som kvarstannar i produktionen inte behöver omfattas av dyrbara restaureringsåtgärder. En satsning på återställande åtgärder när skadan väl är skedd kan aldrig bli lika effektiv och billig som en politik med målet att från början bevara landskapsmiljön. Naturvårdslagstiftningen och därmed sammanhängande lagstiftning bär en prägel av misstro mot enskilda markägare och en övertro på det allmännas förträfflighet vad avser förmågan att handha våra marktillgångar. Vi är övertygade om att enskilda medborgares ansvarskänsla och vilja att förvalta vårt lands naturtillgångar är stark. Detta är en god grund att bygga naturvårdspolitiken på. Enligt vår uppfattning bör å ena sidan frilufts- och fritidsintressena och å andra sidan lantbrukets och skogsbrukets intressen komplettera varandra. Ökade möjligheter till spridd fritidsbebyggelse kan mer än rörligt friluftsliv bidra till ökad trivsel och skapa förutsättningar för upprätthållandet av rimlig samhällsservice även för den bofasta befolkningen i glesnande jordbruks- och skogsbruksbygder. Självfallet måste markägare och allmänhet visa hänsyn mot varandra. En avvägning måste ske mellan de areella näringarnas behov och fritidsintressen ternas behov av rekreation. Den i gällande sedvanerätten allemansrätten reglerar dessa förhållanden. Natur och landskap runt främst de större tätorterna utsätts för stark nedslitning och på många håll har betydande risker uppkommit för växt- och djurlivet. Den information som bedrivs från och olika naturskyddsföreningars sida om vad som är tillåtet och inte tillåtet har inte varit tillräcklig. Därför är det angeläget, att de många oklara punkterna på det allemansrättsliga området klarläggs. Naturvårdslagens kortfattade regler måste preciseras, inte minst nu sedan viss terrängköming med motorfordon godtagits utan markägares tillstånd. Både naturen som sådan och allt fler lantbrukare har lidit av intrång, slitage och olägenheter från allmänhetens sida under åberopande ofta felaktigt av allemansrätten. Allemansrätten utgör ett värdefullt inslag i den svenska rättstraditionen och en viktig förutsättning för ett allmänt friluftsliv. Stor omsorg bör därför ägnas åt att bevara den unika tillgång som allemansrätten utgör. Detta kräver att dess innebörd klarläggs. Genom det ökade intresset för fritidsaktiviteter har också jakt och fiske kommit i förgrunden. Krav har rests rörande ökad samhällsreglering på dessa områden. På vissa håll har eftersträvats något slags socialisering av de rättigheter som tillkommer markägare. Moderata samlingspartiet vänder sig med skärpa mot sådana tendenser och krav. Den enskilda jakt- och fiskerätten är fast förankrad i svensk rättstradition. Jaktens och fritidsfiskets i och för sig berättigade behov och önskemål bör inte tillgodoses genom inskränkningar i enskild äganderätt utan genom frivilliga samverkansformer mellan jaktmark- och fiskevattensägare och andra intressegrupper. Ett vårdat vilt- och fiskbestånd är värdefullt från såväl försörjnings- som rekreationssynpunkt. Odlaransvaret innefattar ett ansvar för vilt- och fiskevård. Jakt- och fiskerätten har även en naturlig anknytning till markägandet. Vilt- och fiskevård skall syfta till att djur- och fiskearters bestånd och kvalitet tryggas och utvecklas. Principerna för prispolitiken på jordbrukets område aktualiserades från moderata samlingspartiets sida i motioner och interpellationer års riksdag. jordbruksutredning stannade för att bibehålla vad som brukar kallas högprislinjen, vilket innebär att konsumenterna i princip betalar fullt pris för sina livsmedel. Utan att frågan egentligen blivit föremål för utredning, har prissystemet förändrats. Detta har skett dels genom att statsmakterna 1971 vidtog en betydande producentprishöjning på mjölken för att hejda minskningen av mjölkpro 12 1975/76. duktionen, dels genom att de införde prisstopp på vissa baslivsmedel. Livsmedelssubventionerna beräknas nu uppgå till för . Därmed har vi fått vad som kan kallas en mellanprislinje eller blandprislinje, innebärande att konsumenterna betalar en viss del av priset vid köp av livsmedel och en viss del via skattesystemet. från rationella ekonomiska utgångspunkter kan man starkt ifrågasätta lämpligheten av att staten först via mervärdeskatt belastar livsmedelskonsumtionen med för att sedan betala tillbaka drygt halva beloppet i subventioner för vissa produkter. Systemet har införts utan föregående analys. jordbruksutredning har i efterhand studerat effekterna av livsmedelssubventioneringen. Denna undersökning är rent teknisk och visar, att subventionerna innebär en sänkning av de direkta livsmedelsutgiftema , vilket skall ses i relation till att mervärdeskatten okar livsmedelsutgiftema . Subventionerna får sin kraftigaste verkan för barnfamiljerna och kan därför sägas ha en viss fördelningspolitisk effekt, även om den fördelningspolitiska mekanismen i detta fall inte verkar i relation till inkomsten. Prissystemets utformning kan inte enbart bedömas från teknisk synpunkt. Nuvarande system innebär ett ingrepp i marknadsmekanismen, och följden har blivit att konsumtionen av de prisstoppade livsmedlen ökat till viss del på bekostnad av konsumtionen av icke prisstoppade livsmedel såsom fjäderfä och fisk. Det kan inte hävdas, att några folkhälsosynpunkter motiverar den nuvarande ordningen, utom vad avser konsumtionsmjölken. En ökad skattefinansiering av livsmedelskostnaderna leder till större politiskt beroende för jordbruksnäringen. Svenskt jordbruk är liksom jordbruken i alla industriländer beroende av politiska beslut. Man kan inte bortse från konsekvenserna av ett sådant ökat beroende. Landets näringsliv i övrigt har möjligheter att inom biandekonomins ram utnyttja marknadskrafterna. Eftersom jordbruksnäringen är en integrerad del av näringslivet, är det därför principiellt viktigt, att denna sektor inte genom stark statlig styrning avviker från det allmänna mönstret. Helt naturligt kan nuvarande livsmedelssubventioner inte avvecklas utan särskilda övergångsåtgärder. Subventionen på konsumtionsmjölk torde över huvud taget knappast kunna borttagas, eftersom detta skulle innebära nära nog en fördubbling av mjölkpriset, vilket skulle vålla problem för främst barnfamiljerna. Däremot bör det finnas handlingsfrihet i fråga om övriga produkter. Man kan överväga att frysa statens utgifter vid nuvarande nivå och låta kommande prishöjningar slå igenom helt i konsumtionsledet. Skulle därvid prishöjningarna för vissa baslivsmedel bedömas alltför betungande, kan man sätta in socialpolitiska åtgärder såsom höjningar av barnbidrag och folkpensioner för att stötta inkomstsvaga grupper. En annan möjlighet kvarstår fortfarande,