mot · FZ022135 · 1976-01-23 00:00:00 — för den som av fysiska eller psykiska skäl har svårt att klara påfrestningarna på sin arbetsplats. Verksamheten med anpassningsgrupper är relativt ny, och den omfattar endast de något större arbetsplatserna. Det är angeläget att denna verksamhet kan utvecklas såväl kvalitativt som kvantitativt. Den mest besvärliga situationen har de som av psykiska skäl inte finnér sig till rätta på arbetsplatsen. Förhållandena i samhället och arbetslivet gör att dessa blir fler och fler. Ett värdefullt stöd för dessa vore om någon eller några arbetskamrater får möjlighet att ta sig an deras problem och hjälpa dem till rätta. Ett sådant system bör utvecklas i nära samband med de anställdas organisationer och anpassningsgrupperna. Särskilt stora psykiska påfrestningar kan förutses vid nyanställningar där den nya är främmande för förhållandena på arbetsplatsen. präglades av kraftiga strukturella förändringar på arbetsmarknaden. Många företag slogs ut, och hela branscher fick betydande sysselsättningsproblem. Mycket talar för att också kommer att innebära stora omställningsproblem, även om dessa omställningar blir av annan karaktär. har i vissa fall ett alltför hårt utnyttjande av naturresurserna tillåtits. Produktionen har i många fall skett utanför det ekologiska systemets gränser. Begränsade naturresurser förbrukas i förhoppningen att när de är slut skall ersättningsprodukter finnas tillgängliga. Genom ökade krav på den enskilde arbetstagaren har arbetsmiljön i vissa avseenden försämrats, bl. a. med stressfenomen som följd. Den psykiska pressen är nu det största problemet för individen när det gäller att finna sig till rätta i arbetslivet. Förutom den personliga påfrestningen medför stressen betydande kostnader för såväl individ som samhälle. De aktuella energi- och råvarufrågorna visar att vi snart kan tvingas att radikalt ompröva produktionsmetoder och produktionsinriktning. Vår produktion är i hög utsträckning uppbyggd utifrån förutsättningen att billig energi och råvara finns tillgänglig. torde inte detta kunna påräknas, vilket påverkar hela samhällsbilden och också därmed sysselsättningens inriktning. Den allmänna debatten om den framtida arbetsmarknaden har i hög grad handlat om hur vi på smidigaste möjliga sätt skall komma över i vad som brukar betecknas som det postindustriella samhället, dvs. ett samhälle där antalet i varuproduktionen sysselsatta minskar och i tjänste- och servicesektorn okar. Det kan ifrågasättas om den nuvarande utvecklingen är i alla avseenden önskvärd. Det råder inget tvivel om att det finns stora och angelägna behov att täcka på tjänste- och servicesektorn. Man behöver bara peka på det ökade behovet av vårdtjänster och utbildningstjänster. Det kan därmed inte utan vidare hävdas att de varuproducerande områdena kommer att få ett minskat behov av arbetskraft. Det finns storbehov att täcka också där. Förbättringar i arbetsmiljön, innebärande bl. a. ett mindre stressande arbetstempo, kan förutsätta ytterligare arbetskraftsbehov. En prövning av effekterna vid en annan fördelning av det totala skattetrycket på produktionen i vad gäller arbetskraft, maskiner och energiförbrukning framstår som önskvärd från såväl samhällsekonomisk synpunkt som sysselsättnings-, miljö- och resurshushållningssynpunkt. En utvecklad företagsdemokrati medför större engagemang i arbetet, höjd trivsel på arbetsplatsen, ökad effektivitet och jämlikhet. Koncentrationen till stora företag och den centralisering av beslut och inflytande som därmed följer håller tillbaka enskilda initiativ och viljan att ta ansvar. Ett decentraliserat näringsliv har bättre förutsättningar för företagsdemokrati. Det är viktigt att arbetsdemokratin inte byråkratiseras. Det yttersta målet för arbetsmarknadspolitiken måste vara att uppnå samhällets välfärdsmål. betonar starkt kravet på jämlikhet, god miljö och demokrati. Då måste även arbetslivet utformas utifrån dessa förutsättningar. Uppgiften för arbetsmarknadspolitiken är att uppnå allmänna samhälleliga ambitioner. Då får den inte inriktas på enbart kortsiktiga lösningar. Det gäller att de olika arbetsmarknadspolitiska åtgärderna sammanvägs till en fungerande enhet som skapar full och jämn sysselsättning i landets olika delar. Den arbetsmarknadspolitik som har inneburit flyttning av arbetskraft till företagen i främst större städer har varit olycklig och inneburit en felaktig resursanvändning. Det är därför beklagligt att sysselsättningsutredningens majoritet fortfarande förordar en rörlighetsstimulerande politik. I motionen har vi angett vår principiella syn på arbetsmarknadspolitiken. Grunden för att öka sysselsättningen måste vara en aktiv näringspolitik som tar sikte på att skapa goda och jämlika möjligheter till arbete dels mellan män och kvinnor, dels mellan befolkningen i olika regioner. I samverkan med denna skall arbetsmarknadspolitiken undanröja förvärvshinder av olika slag och bringa utbud och efterfrågan i bättre överensstämmelse än . Som ett viktigt led i regionalpolitiken skall arbetsmarknadspolitiken syfta till att skapa regional balans. Det är angeläget att de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna sätts in i ett decentralistiskt sammanhang. ningsutredningens siffermaterial har de regionala skillnaderna i förvärvsgrad klarlagts. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna skall särskilt främja sysselsättningen på de orter där sysselsättningsgraden är lägst. Den hittillsvarande inriktningen att flytta människor från dessa områden till expansionsregioner kan inte accepteras. Arbetsmarknadspolitiken och socialpolitiken har en naturlig anknytning då de båda har till uppgift att stödja utsatta grupper i samhället. Vi har i motionen pekat på de svårigheter som kvinnor, ungdomar, äldre människor och handikappade har när det gäller att få arbete. Politiken på dessa områden måste samordnas så att arbetslivet blir tillgängligt för alla människor. Enligt mening fordras ett samlat program för att stödja olika grupper i en ogynnsam arbetsmarknadssituation. Ett sådant program bör bl. a. innebära att: 1. arbetsmarknadspolitiken inriktas på att skapa närhet mellan boende, arbete och service, 2. de arbetsmarknadspolitiska stödåtgärderna syftar till att skapa regional balans, 3. arbetsdagen förkortas för i första hand småbarnsföräldrar, 4. staten och kommunerna går i spetsen dels för att bereda möjlighet till deltidstjänst, dels till flexibel arbetstid förde anställda, 5. samhällets barnomsorg byggs ut för att ge full behovstäckning, 6. arbetsmarknadsutbildningen intensifieras genom bl. a. uppsökande verksamhet, 7. skolan genom studievägledning stimulerar eleverna till icke könsbundna val av utbildningslinjer, 8. samhället har skyldighet att ta sig an varje ung människas sysselsättningssituation, 9. ett utökat antal praktikplatser i såväl offentlig som privat regi inrättas, 10. en god samhällelig konjunkturberedskap ständigt upprätthålles, avsedd att särskilt trygga sysselsättningen för utsatta grupper på arbetsmarknaden, 11. arbetsförmedlingens resurser förstärks, 12. uttaget av ATP-avgift för anställda bör slopas, 13. systemet med anpassningsgrupper utvecklas i syfte att underlätta omplacering inom företag, 14. människor med nedsatt arbetsförmåga tillförsäkras möjlighet att försörja sig genom att arbeta utifrån sina egna förutsättningar. Med hänvisning till det anförda hemställer vi1 att beslutar 1. att hos regeringen begära att effekterna av lagen om anställningstrygghet utvärderas i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att i övrigt ansluta sig till punkterna 1, 2, 4, 6, 8, 9, 10, 11, 13 och 14 i det åtgärdsprogram för på arbetsmarknaden utsatta grupper som presenteras i motionen. () i Glömminge () i Lane-Herrestad () . ÅSLING (c) 1 (Se även motionerna 1975/76:2136-2138)