mot · FZ022462 · 1976-04-22 00:00:00 — Motion 1975/76: 2462 av herrar i och Polstam med anledning av propositionen 1975/76:155 om vissa körkorts Genom proposition 1975/76:155 har regeringen framlagt förslag till riktlinjer för en körkortsreform. De av kommunikationsministern förordade allmänna riktlinjerna för lämplighetsprövningen vid beviljande av körkort och i fråga om körkortsingripanden synes i huvudsak väl och övertygande motiverade och skiljer sig gynnsamt från trafikmålskommitténs förslag och expertutredningar, som skulle ha inneburit ett raserande av väsentliga delar av nuvarande körkortssystem. Även den som är beredd att i stora drag instämma i kommunikationsministerns allmänna syn på körkortsfrågorna kan givetvis vara benägen att i avvägningen mellan olika synpunkter lägga ökad vikt vid vissa förhållanden och fästa mindre avseende vid andra. Det är t. ex. lätt att instämma i kommunikationsministerns uttalande om att en ökad nyansering behövs vid körkortsfrågornas behandling. Man bör se till helhetsbilden av vederbörandes situation vid bedömande av om han är lämplig som förare. Men å andra sidan får nyanseringen inte drivas för långt, så att man får bristande enhetlighet i praxis. Därför är det nödvändigt att vissa schabloner uppställs, som ger fasta hållpunkter för bedömningen av olika typfall. Även om ganska bestämda riktlinjer i vissa hänseenden dras upp i propositionen, är det emellertid mycket svårt för att bedöma hur den praktiska tillämpningen kommer att te sig, framför allt därför att riktlinjerna inte har sammanfattats i ett författningsutkast. Först när man ser vad som skall ingå i de bestämmelser, som utfärdas att gälla för myndigheternas handlande, och vad som stannar vid allmänna departementschefsuttalanden, som myndigheterna ute på fältet ofta förblir okunniga om, kan man bilda sig någon säkrare uppfattning hur reformen kommer att slå i praktiken. Det må ifrågasättas om körkortsreglerna inte är av så ingripande betydelse för medborgarna att bör bli i tillfälle att ta ståndpunkt till den förf att ningsmässiga regleringen. Det vore då också möjligt för den som står tveksam på en eller annan punkt i t. ex. avvägningsfrågor att komma med preciserade förslag, vilket nu möter betydande svårigheter. Beaktande av fylleri vid lämplighetsprövningen I fråga om angelägenheten att bekämpa alkoholen i trafiken har vi inte behov av att lägga till något utöver vad kommunikationsministern anfört. Det är tacknämligt att han gentemot trafikmålskommittén så bestämt för klarat att han inte är beredd att göra avkall på att skötsamhet i nykterhetsavseende skall förbli ett krav för innehav av körkort och att varje omhändertagande för berusning bör föranleda prövning från körkortsmyndighetens sida. Han har emellertid ansett övervägande skäl tala för att nuvarande regel att fylleri normalt skall utgöra hinder bör upphävas. Författningsmässigt skulle man stanna vid en föreskrift att vid lämplighetsprövningen särskilt skall beaktas, om sökanden är känd för nyktert levnadssätt, och att körkortet skall återkallas, om körkortsinnehavaren på grund av opålitlighet i nykterhetshänseende inte bör ha körkort. Med sistnämnda föreskrifter kan väl i sak den väsentliga regeln anses fastslagen i fråga om nykterhetskravet för körkortsinnehavare. Men frågan är vilken den praktiska tillämpningen kommer att bli, när man avskaffar nuvarande presumtionsregel om beaktande av fylleri inte bara såsom grund för återkallelse av körkort utan även vid lämplighetsprövningen för beviljande av körkort första gången. Regeln i sistnämnda hänseende säger (17 § KICK) att, om sökanden dömts för fylleri, körkortstillstånd inte får meddelas innan har gått från förseelsen, såvida det inte kan anses uppenbart att han ändå är att bedöma som en skötsam person. Återkallelseregeln innefattar i sak samma presumtion att körkortet skall återkallas vid fylleri, om det inte är uppenbart att han ändå kan bedömas som skötsam (51 § första stycket 5 KKK). I stället för återkallelse kan det också stanna vid varning, och det torde numera vara det vanliga i praxis. Den s. k. presumtionen är ju i ingetdera fallet bindande utan lämnar en betydande möjlighet öppen att pröva i vad mån vederbörande individuellt ändå kan anses känd för nyktert levnadssätt. Förslaget innebär formellt att man i fråga om lämplighetsprövningen stannar vid enbart kravet "känd för nyktert levnadssätt. Man skulle sålunda återgå till samma regel som gällde . hade då anledning att reagera mot en mycket oenhetlig och i vissa län alldeles för slapp praxis vid fylleri och påyrkade därför en tvåårig väntetid efter norskt mönster (väntetiden var där fastställd till , om inte nedsatte den). Statsmakterna fann då nödvändigt införa den s. k. presumtionsregeln. Det är enligt vår mening angeläget att den noggranna nykterhetsprövning, som kommunikationsministern förordat, verkligen kommer till stånd och att den ohållbara situationen från tiden inte återkommer. Fylleri eller omhändertagande för berusning (som rapporteringen efter fylleristraffets avskaffande kommer att avse) kan givetvis inte i detta sammanhang anses som mer än ett symptom på en sådan livsföring, som kan leda till trafiknykterhetsbrott. Med hänsyn till trafiknykterhetskommitténs egendomliga uttalanden i ämnet hade det varit önskvärt att en grundlig, objektiv och sakkunnig utredning om sambandet mellan fylleri och trafikonykterhet verkställts, som lagts till grund för lagens föreskrifter. Sedan proposition om körkortsregler nu framlagts, vari trafikmålskommit tens funderingar avvisats, får frågan dock lov att prövas utan sådan utredning. Aktuella, statistiska belägg för det nära sambandet mellan fylleri och risken för trafiknykterhetsbrott saknas dock inte. Utöver de av kommunikationsministern åberopade undersökningarna av i rörande i länets körkortsregister upptagna körkortsinnehavare med fylleriförseelser - vilka tyder på att frekvensen av trafiknykterhetsbrott skulle vara elva gånger så stor bland dem med fylleriförseelser som för en normalgrupp körkortsinnehavare - kan nämnas en av regeringsrådet H. Klackenberg i samråd med byrådirektören . vid alkoholbyrå gjord generell kalkyl, grundad på statistiken för hela riket över trafiknykterhetsbrott och fylleriförseelser för . Denna kalkyl utvisar att bland män, som ådragit sig fylleriförseelser närmast , var den statistiska risken för trafiknykterhetsbrott ungefär tio gånger så stor som risken för att män utan fylleriförseelse skulle begå sådant brott. Det säger sig självt att om beräkningarna kunde ha begränsats till sådana, som vid fylleriet varit redlöst berusade, risken för trafiknykterhetsbrott varit avsevärt större. Ett betydande mått av stränghet är därför nödvändigt vid nykterhetskontrollen bland körkortssökande för att i möjlig mån utesluta det mera olycksbenägna förarklientelet med rattfylleristerna i spetsen. Det är lätt att föreställa sig vad som kan bli följden om den s. k. presumtionsregeln nu slopas vid lämplighetsprövningen. Som bekant har antalet avdömda fylleriförseelser i de åldersgrupper, där sökande av körkort är särskilt aktuellt, legat påfallande högt. Bland 15-17-åringarna ligger antalet omkring 3 000 och bland 18-19-åringarna över 4 000. Härtill kommer ytterligare en tredjedel så många omhändertaganden, som inte lett till domfällande. Endast en mindre del av de dömda har haft upprepade förseelser. Om en stor del av dessa fyllerister, för vilka den hittillsvarande stränga regeln i fråga om fylleri gällt, skulle släppas ut på vägarna som legaliserade förare, bäddar samhället tvivelsutan för en betydande försämring av trafiksäkerheten. skulle man mista en regel som, psykologiskt mer än något annat, varit ägnad att hos ungdomar inskärpa betydelsen av skötsamhet för den som skall anförtros det eftertraktade körkortet. Det är att märka att fylleristraffets borttagande i och för sig måste försämra denna kontroll, eftersom rapporteringen därefter endast kommer att omfatta polisens omhändertaganden av berusade personer. Enligt propositionen 1975/76:113 får sådant omhändertagande ske enbart av berusad, som är ur stånd att ta vård om sig eller som annars utgör fara för sig eller annan. Ur stånd att ta vård om sig utgör huvudgruppen och därmed avses enligt specialmotiveringen (s. 123) den som är redlöst berusad. Rapporteringen blir med andra ord begränsad i huvudsak till de allvarligaste berusningsfallen. Beträffande dem borde betänkligheterna mot en presumtionsregel av ifrågavarande typ vara avsevärt mindre än i fråga om dem som gjort sig skyldiga till fylleri enligt 16:15 BrB. Självfallet är behovet av en sådan regel avsevärt större. Om man i möjlig mån skall kunna upprätthålla det krav på skötsamhet i nykterhetsavseende, som kommunikationsministern slår fast som viktigt, är det sålunda ofrånkomligt att vid lämplighetsprövningen bibehålla en sorts normalregel beträffande väntetiden för berusade, som omhändertagits enligt nya lagen, självfallet med möjlighet för dem att motbevisa presumtionen genom att i utredningen klargöra att de ändock är att bedöma som skötsamma. Lagstiftaren bör i författningsform ge myndigheterna till känna sin uppfattning att omhändertagande såsom redlöst berusad inger så stor tvekan om pålitligheten hos vederbörande att körkortstillstånd normalt inte bör få utfärdas förrän en prövotid av därefter förflutit. Vi vill slutligen påpeka att presumtionsregelns avskaffande av kommunikationsministern diskuterats i ett sammanhang som underlag för lämplighetsprövningen och som återkallelsegrund. Enligt vår mening bör en bestämd skillnad göras vid den bedömningen, så att regeln i någon form bibehålls vid lämplighetsprövningen. Vi kan, ehuru med viss tvekan, gå med på dess slopande som speciell återkallelsegrund, eftersom man ändå har kvar återkallelse på grund av onyktert levnadssätt. Tvivelsutan har tvåårsregeln vid lämplighetsprövningen upprätthållits i praxis på ett helt annat sätt än motsvarande återkallelseregel vid fylleri. Kommunikationsministern säger att den lagstiftning han vill förorda innebär ett närmande till den praxis som har utvecklats. Uttalandet har fog för sig i fråga om återkallelseregeln men inte i fråga om regeln vid lämplighetsprövningen. Grunden till att praxis har utvecklats så olika är lätt att förstå. För en körkortsmyndighet är det en långt känsligare fråga att ta ifrån en person körkortet, sedan han en gång fått det och kanske inrättat sitt liv med hänsyn till bilinnehavet, än att upprätthålla en strikt praxis vid beviljande av körkort till tveksamt lämpliga personer, som aldrig haft körkort eller kan antas inte ha större behov därav. Det förhållandet att en licensmyndighet kräver starkare skäl för att frånta någon en rättighet än för att icke bevilja en ny rättighet innebär en nyansering med hänsyn till olika situationer, som i och för sig inte behöver strida mot principen att vad som krävs för att erhålla körkort också skall krävas för fortsatt innehav. Kommunikationsministern har kommit till ståndpunkten att vid lämplighetsutredningen obligatoriskt skall föreligga yttrande förutom från nykterhetsnämnd (socialnämnd) också från polismyndigheten. Starkt fog finns enligt vår mening för denna ståndpunkt, eftersom det material som polisens register innehåller jämte polisens personkännedom i förekommande fall får anses oumbärligt vid lämplighetsprövningen. Formellt har emellertid kommunikationsministern stannat vid att såväl de sociala vårdorganens som polismyndighetens yttrande endast skall innehålla en redovisning av de faktiska förhållandena och inte något uttalande om själva lämpligheten såsom Som skäl har åberopats att enskilda personer kunnat missförstå nuvarande lämplighetsintyg och tro att saken vore avgjord i och med polisens intyg. Allmänheten borde genom borttagande av bedömningen i yttrandet få klart för sig att det är som avgör ärendet vid körkortsgivningen och att man kan föra talan mot dess beslut hos högre instans. Enligt vår mening är det åberopade skälet alltför svagt för att föranleda en ändring beträffande polisens lämplighetsintyg. Det verkliga skälet torde vara de invändningar som gjort mot att socialvårdsmyndigheterna skall ställa tillgänglig information till körkortsmyndigheternas förfogande, vilket kunde skada strävan efter förtroendefulla och positiva kontakter med klienterna. Genom begränsningen till en redovisning av de faktiska förhållandena och borttagandet av skyldigheten att till- eller avstyrka körkort hoppas kommunikationsministern att de sociala vårdorganens svårigheter att yttra sig om enskilda klienter skall minska. Vi kan godta begränsningen för de sociala vårdorganens del, så att de endast skall redovisa fakta. Socialtjänstemänneri är ofta starkt inställda på vårdarrollen och att ge klienten service, vinna hans förtroende och uppmuntra honom, som deras ansvar för trafiksäkerheten känns mera avlägset i sammanhanget. Benägenheten att inte yrka något som går klienten emot gör att socialvårdens till- eller avstyrkanden i körkortsfrågor innefattar betydande osäkerhetsmoment. De synes därför kunna avvaras, blott en vederhäftig redovisning av fakta lämnas. Samma skäl kan icke göras gällande i fråga om polismyndighetens lämplighetsintyg. Denna myndighet torde i flertalet ärenden sitta inne med den bredare informationen, om man bortser från rena social vårdsfall, och lär erfarenhetsmässigt leverera det tillförlitligaste materialet för lämplighetsprövningen. Det vore orimligt om denna myndighet, som har direkt ansvar för trafiksäkerheten, inte skulle vid redovisningen av registrens innehåll ha att dra slutsatserna av detta material och sin personkännedom genom att avge ett sammanfattande till- eller avstyrkande av körkortstillstånd. Det vore ett missbruk med trafiksäkerhetens resurser att inte avkräva denna objektiva ämbetsinstans ett slutomdöme för eller emot. Kommunikationsministern förordar att vid återkallelse av körkort, utom vid sjukdom o. d., skall fastställas en bestämd spärrtid, vid vars utgång nytt körkort erhålls, om inget graverande inträffat . Propositionen frångår sålunda gällande system att körkortsåterkallelse normalt är en definitiv förlust av körkort och att det beror av en helt och hållet ny prövning, om eller när nytt körkort må erhållas. När detta system infördes betecknades det av trafiksäkerhetsutredningen som det ur trafiksäkerhetens synpunkt viktigaste av olika reformförslag. Myndigheterna borde ej vid återkallelsen ta ståndpunkt till frågan om nytt körkort. system har anförts att frånvaron av bestämd återkallelsetid medför stora olägenheter för den enskilde, som med hänsyn till ovissheten inte kan planera för sin framtid. Vid en avvägning mellan trafiksäkerhetens krav och den enskildes olägenhet i detta hänseende har vi med en viss tvekan ansett oss kunna godta förslaget om på förhand bestämda spärrtider. En förutsättning måste dock därvid vara att möjligheten att tillgodose trafiksäkerhetens krav inte begränsas genom en sådan förkortning av gällande spärrtider att dessa inte innefattar erforderliga prövningstider, särskilt när återkallelsen grundas på sådana varaktiga beteenderubbningar som onyktert levnadssätt eller alkoholmissbruk. Kommunikationsministern förordar att spärrtiderna skall bestämmas till högst och lägst en månad. Detta innefattar en förkortning av nuvarande minimitiden som är . En så kort spärrtid som en månad skall dock höra til! undantagen och sägs inte få tas till intäkt för en allmän sänkning av spärrtiderna vid mindre svåra trafikbrott. I likhet med regeringsrätten ifrågasätter vi om en så kort återkallelsetid som en månad inte kan undergräva respekten för körkortsingripandena och leda till en sådan förkortning av återkallelsetiderna att reaktionssystemet mister mycket av sin betydelse för trafiksäkerhetsarbetet. Man bör vara försiktig med att låta körkortsingripandet sjunka ner till något som uppfattas som ett ringa schablonstraff. Om trafikbrottet inte är så allvarligt att det är skäligt att vederbörande skall vara av med körkortet , är det rimligt att låta det stanna vid varning. Så länge man inte vet hur kommunikationsministern författningsmässigt skall garantera att en månad blir rena undantagsfall, är det svårt att godta den minskade minimitiden. Inom ramen för de angivna gränserna betonar kommunikationsministern att schabloner för körkortsspärrens längd är nödvändiga för olika slag av återkallelsegrunder, och han gör i dessa hänseenden uttalanden, som vi i betydande mån kan instämma i. Bristen på författningsutkast gör det emellertid svårt att bedöma vilken betydelse dessa uttalanden kan få för myndigheternas tillämpning. För att inte praxis skall sjunka ned till alltför låg nivå, är en författningsmässig låsning i vissa avseenden påkallad. I fråga om rattfylleri sägs en långvarig spärrtid vara påkallad med hänsyn till att rattfylleristerna ofta har alkoholproblem. Om det inte är återfall eller andra särskilda omständigheter föreligger, uttalar dock kommunikationsministern att kortare återkallelsetider än de nu vanligen tillämpade bör kunna iakttagas och att en halvering av dessa tider i åtskilliga fall kan te sig befogad. Vi finner sistnämnda uttalanden betänkliga ur trafiksäkerhetssynpunkt. Kommunikationsministern torde därvid icke ha beaktat den lindring av tiderna som ägt rum i länsrätternas praxis. Vi har inget emot att minimigränsen vid rattfylleri sätts vid återkallelsetid, men framförande av motorfordon med en alkoholhalt av mer än 1,5'/.. framstår enligt vår mening som ett så grovt allmänfarligt brott att den ordinära prövotiden icke bör understiga 11/. Vid rattonykterhet med i blodet anser kommunikationsministern omständigheterna ofta te sig ganska lika rattfylleri och att spärrtiderna, särskilt när alkoholhalten legat nära 1,5 %>, inte sällan bör vara lika långa som vid rattfylleri. När alkoholhalten understiger , bör spärrtiden kunna sättas lägre med en avvägning , beroende på om anmärkning gjorts mot körningen eller inte och om föraren tidigare ådragit sig anmärkningar. Då alkoholhalten endast obetydligt överstigit vid körningen, skall varning kunna ifrågakomma. Mot de angivna rekommendationerna synes oss i sak inte vara mycket att erinra, om de kan få en sådan författningsmässig utformning att de kommer att tillämpas. Vi anser dock i vart fall en spärrtid av lägst ätta månader böra fastställas vid rattonykterhet, när alkoholhalten legat vid eller däröver. Körkortet och allmän brottslighet Kommunikationsministern har stannat vid att viss grövre allmän brottslighet måste beaktas vid körkortsgivningen även i fortsättningen men särskilt framhållit körkortets betydelse för brottslingars rehabilitering. Om det inte är fråga om kvalificerad brottslighet, återfall i allvarlig brottslighet eller kombination av trafikbrottslighet och allmänbrottslighet, sägs körkort böra kunna komma i fråga, om förutsättningarna för anpassning anses goda, vilket bl. a. bör betyda att risken för återfall i brottslighet är mindre. För personer, som dömts till villkorlig dom, skyddstillsyn eller kortare fängelsestraff, sägs förutsättningar för körkortsinnehav ofta finnas. rekommenderas att söka vägledning i den prognos som görs av domstol, övervakningsnämnd, anstaltsledning eller annat organ, som har att ta ställning till vederbörandes vård. Spärrtiden skall, med beaktande av vad trafiksäkerheten kräver, om möjligt avpassas så att rehabiliteringssynpunkten tillgodoses. Normalt bör spärrtiden kunna bestämmas så att den löper ut med frigivning efter avtjänande av två tredjedelar av straffet. Sker frigivning tidigare, bör möjlighet finnas att ompröva förut fastställd spärrtid. Vi finner rehabiliteringssynpunkterna i hög grad behjärtansvärda, men avvägningen med hänsyn till trafiksäkerhetens krav är mycket ömtålig. Utöver de fall av brottslighet, då enligt kommunikationsministern körkort inte bör beviljas, torde böra nämnas att vid lämplighetsprövningen skall beaktas ett allmänt asocialt beteende, som visar bristande förmåga eller vilja att leva inom laglighetens gränser. Det må ifrågsasättas om kommunikationsministern inte gått för långt i sina uttalanden om att körkortsgivningen skall vägledas av kriminalvårdens prognoser vid frigivningen. är det ett helt annat problem att döma om tiden för den brottsliges frigivning än om han utan större risk för vägtrafiken kan ges förtroendet att framföra motorfordon. Att i enlighet med förslaget avpassa spärrtiden så att den normalt motsvarar den effektiva fängelsetiden skulle f. ö. faktiskt göra körkortsåterkallelseni dessa fall ganska meningslös-om man bortser från oläolägenheten för de intagna att sakna körkort vid rymmningar! För körkortsgivning måste den avgörande frågan vara, vilket även kommunikationsministern betonat, om sökanden kan förväntas som förare respektera trafikreglerna, visa omdöme, hänsyn till andra och ansvar i trafiken. Det är i fråga om hållningen och inställningen till medmänniskorna som brottslingens tidigare handlande kan ge anledning till tvekan. Överdrivna hänsyn till kriminalvården kan lätt föranleda väsentligt större skador för samhället genom att öka trafikolyckorna på vägarna. Vid utformningen av körkortsreglerna måste iakttas att trafiksäkerhetens krav upprätthålls vid beviljande av och återkallelse av körkort lika väl beträffande de frigivna som beträffande andra medborgare. Ett stort problem för den enskilde är att det ofta förflyter alltför mellan avgörandet i trafikmålet och beslutet om återkallelse av körkortet. Det är därför mycket angeläget att åtgärder vidtas för att korta ned . En tänkbar möjlighet vore att samordna dessa beslut. Med hänvisning till det anförda vill vi föreslå att beslutar 1. att hos regeringen anhålla att förslag till körkortslag föreläggs , 2. att, om yrkandet under 1 ej bifalls, hos regeringen anhålla att vid utformningen av författningstext beaktas vad i motionen anförts. () ()