mot · FZ022055 · 1976-01-26 00:00:00 — Motion 1975/76: 2055 av m. fl. bör anslå 150 milj. kr. mer i u-landsbistånd än regeringen föreslagit. Regeringen har i praktiken övergett enprocentsmålet. Genom att lägga om sättet att beräkna bruttonationalprodukten blir biståndet 1976/77 med regeringens förslag lägre än i fast penningvärde. Detta kan inte accepteras. bör anslå ytterligare 150 milj. kr. och dessutom begära en plan för ökningen av biståndet utöver en procent av bruttonationalprodukten. 80 av de 150 miljonerna bör gå till internationella program: FN:s fond för jordbruksutveckling, FN:s befolkningsprogram, livsmedels- och katastrofbistånd samt ökat stöd till Kyrkornas världsråds insatser, bl. a. för hjälp till frihetsrörelser i södra . 70 miljoner mer än regeringen föreslagit bör gå till bilateralt utvecklingssamarbete. Enskilda organisationer, främst missionen, bör få ett ökat stöd, så att ansökningar för välmotiverade projekt kan bifallas. bör vidare utlova vete för internationell beredskapslagring och livsmedelsbistånd. 25 milj. kr. mer än regeringen föreslagit bör gå till bilateralt katastrofbistånd. Regeringen skär ner katastrofbiståndet utan närmare motivering. bistånd bör framför allt inriktas på de minst utvecklade . Ingen ökning bör ske av biståndet till . Insatserna bör ligga på den nivå som svarar mot redan gjorda utfästelser. De medel som härigenom frigörs bör användas för en förstärkning av stödet till frihetskampen i södra . Vad det innebär i konkret anslag måste noga prövas av utrikesutskottet. Regeringen bör redovisa för hur den anser att FN:s deklarationer om en ny ekonomisk världsordning bör påverka politik på olika områden. a. måste föra en mer solidarisk handelspolitik. Licenstvånget på teko-området, som syftar till en senare begränsning av importen, bör avskaffas. Tvärtom måste vara berett att ta emot en växande import av färdigvaror från . Vårt preferenssystem för u-landsimport, liksom regeringens praktiska handlande, bör bli generösare mot . Vi går också emot regeringens linje i fråga om bindning av en stor del av biståndet till köp i det biståndsgivande landet. 1 1975/76. Läget för de fattigaste länderna När FN samlades till extra generalförsamling skedde det mot bakgrund av akuta svältkatastrofer. Hungern härjade i jordens fattigaste och folkrikaste länder. Världens livsmedelsreserver sjönk drastiskt och svarade mot bara tre veckors förbrukning. Det som fanns att köpa köptes i första hand av . De fattigaste länderna hade inte råd att importera för sina behov. Deras ekonomier fick en knäck genom femdubblade oljepriser och mångdubbling av priserna på ris, vete och konstgödsel. minskade också de rika ländernas bistånd och deras benägenhet att släppa in produkter på sina marknader. Men oljeländernas prisaktion följdes av en ny självtillit. En grupp hade (Ör första gången med maktspråk lyckats överföra resurser från industriländerna. Hos många fattiga länder fanns också förhoppningar om att en stor del av dessa resurser skulle slussas vidare till de verkligt behövande. och andra oljeländer lyckades samla till gemensamt agerande trots de uppenbart motstridiga intressena mellan olika grupper av . Följden blev FN:s deklaration om en ny internationell ekonomisk ordning. Hårdare krav ställdes på de rika länderna att öka sitt bistånd men också att förändra sina samlade relationer till till dessas förmån. Kraven från deklarationen om den nya ekonomiska världsordningen fördes vidare vid de andra internationella konferenser som genomfördes , främst i och i . ges inte längre lika dramatiska beskrivningar som 1974 av problemen i de fattigaste länderna och av kraven på rättvisa. Till en del beror det på att svältläget just nu inte är lika akut i många av dessa länder. En annan orsak är att själva intresserat sig mer för resultat än för resolutioner. I en rad sammanhang - inom , , i , , Nord-Syd-Dialogen i och särskilt FN:s extra generalförsamling - har man framför allt inriktat sig på att nå konkreta framsteg. Vi anser det glädjande att man i allt högre grad uppmärksammat kvinnornas betydelse och rätt att delta på lika villkor i utvecklingsarbetet. Men det här innebär inte att utsikterna för de fattigaste länderna ter sig mindre oroande än . Tvärtom har praktiskt taget samtliga utom oljeländerna fått sitt ekonomiska läge försämrat. 1973 och en bit in på 1974 kunde en rad vid sidan om oljeländerna dra nytta av den ovanligt samstämda högkonjunkturen i industrivärlden. fick mer betalt för sin koppar, för sitt socker, för sin handelsgödsel etc. Men de har den extremt djupa lågkonjunkturen i industriländerna tvärtom lett till ett våldsamt ras i råvarupriserna. derna har inte heller kunnat sälja lika mycket som till industriländerna. Råvaruprisernas utveckling 19731975 Index: 1970 100. (New dollar index omräknad i svenska kronor) Råvaror för insats i tillverkningsindustri av export går till de västliga industriländerna. Dessa har 1975 sammantaget kraftigt reducerat underskotten i sina bytesbalanser. Underskotten har i stor utsträckning skyfflats över på de icke-oljeproducerande . De fick 1975 ett samlat bytesbalansunderskott på ca . Sammanfattning: Oljepriserna ligger kvar på sin höga nivå. Andra importpriser för stiger snabbt (1974 steg importpriser med ca 40 96). har priserna på råvaruexport rasat. Terms of trade försämras således kraftigt och exportvolymen minskar. Betalningsläget försämras och skuldbördan växer. Det gäller nu också för de som har viktiga råvaror att exportera. har mot denna bakgrund gjort en beräkning av utsikterna för några olika typer av länder. BNP per pers. 1970 1980 US Dollars Beräknade investeringar per person o. år (US Dollars) Fattigaste u-ländema (mindre än 200$ per person o. år) 3 100 4 000 skulle enligt denna beräkning nästan ingen förbättring ske i de fattigaste . Klyftan mellan rika och fattiga länder fortsätter att växa i snabb takt. a. bedömningar ligger chans i att de förmår bredda sin produktion och få del av den växande världshandeln med färdigvaror. De måste behålla och helst öka sin exporthandel för dessa varor till oljeländerna och öka färdigvaruexporten till industriländerna. För att klara detta, i ett läge där stora krav också ställs på att utveckla det egna jordbruket, måste biståndet öka och parallellt med det få bättre villkor i världshandeln. Den nya ekonomiska världsordningen Grundläggande i kravet på en ny internationell ekonomisk ordning är att de totala relationerna mellan rika och fattiga länder måste omprövas. De utvecklade ländernas och intressen kan inte längre isoleras från varandra. Det finns ett nära samband mellan välstånd i i-världen och tillväxt och utveckling i . Välståndet i världsgemenskapen i sin helhet bestäms av välståndet i alla länder. Vi måste förändra roll i världsekonomin. De skall inte fungera bara som råvaruleverantörer till rika industriländer. består export till tre fjärdedelar av råvaror. av världsexporten av förädlade varor kommer från . I stark sammanfattning kräver därför : O full suveränitet över sina råvarutillgångar, O ökad möjlighet till förädling av råvaror i själva, O fri tillgång till de industrialiserade ländernas marknader, O stabilisering av inkomsterna från exporten av råvaror, O fast samband mellan priserna på råvaror som exporterar och industrivaror som de importerar För att skapa den rättvisare värld som deklarationen om en ny internationell ekonomisk ordning pekar fram mot räcker det inte med bistånd. De rika länderna måste också vara beredda till anpassningsåtgärder i sina egna samhällen, bl. a. för att kunna ta emot en växande u-landsimport av färdigvaror. Men det räcker inte heller med att den rika världen lägger om livsstil. Ökade resurser måste överföras som bidrag till egna utvecklingsansträngningar. Det ena kan inte ersätta det andra. Handelslättnader måste till. Men utan ett växande bistånd som hjälper till att bredda produktion kan inte de fattigaste utnyttja handelsförmånerna. Som exempel kan nämnas att tre länder - , och - ensamma står för mer än hälften av den import som får svenska tullpreferenser för u-landsvaror. I den svenska debatten om en ny ekonomisk världsordning har ofta förekommit en del teser som enligt vår mening är sakligt felaktiga och dessutom stämmer dåligt med egna krav. De rika länderna bör minska sin tillväxt, sägs det. 1 industriländerna leder inte till ökad tillväxt i . Tvärtom, när industriländernas ekonomier stagnerar, minskar möjligheter till export. Då försvagas också opinionen för ökat bistånd och generösare handelspolitik. Detta är precis vad som hänt , vilket allvarligt förvärrat ekonomiska läge. Det som behövs är inte mindre tillväxt utan att en större del av tillväxten överförs som bidrag till utveckling i form av bistånd, handelslättnader m. m. Om man ser till världen som helhet blir kravet på nolltillväxt i ekonomierna särskilt orimligt. har världen en miljard fler människor än . Det är helt oansvarigt att hävda att mänskligheten då inte bör ha mer att dela på än . En helt annan sak är att tillväxten i främst industriländerna kan behöva ges 1* 1975/76. en delvis annan inriktning, så att man t. ex. slösar mindre med knappa livsmedelstillgångar. Det är inte bra för att världshandeln är liberal och växer, sägs det. Men vad själva kräver är inte minskad handel eller mer av protektionism. De kräver att få bättre del av frukterna av en expanderande världshandel. Detta sägs klart ut, senast i resolutionerna om den nya ekonomiska världsordningen vid FN:s extra generalförsamling . Ett av stora problem är att världshandeln är för Ute liberal. Deras krav är att industriländerna skall föra en mer liberal handelspolitik, ta bort tullar och inte ingripa med kvoter och andra importbegränsningar. Bistånd är inte längre så viktigt, sägs det. Men själva begär i deklarationen om den nya ekonomiska världsordningen att industriländerna skall nå och överträffa 0,7-procentsmålet för u-landsbistånd. De begär en rättvisare fördelning av jordens resurser. Skall resursfördelningen bli rättvisare än måste resurser på det ena eller andra sättet föras över från rika till fattiga länder, framför allt för att utveckla egna ekonomier så att de bättre än kan klara sin livsmedelsförsörjning och kan sälja mer färdigvaror på världsmarknaden. Dessa resursöverföringar måste i hög grad ta sig uttryck i bistånd. Den nya ekonomiska världsordningen inskärper kravet på ett växande bistånd. Producentkarteller är alltid bra för , sägs det. Vi delar uppfattningen att måste utveckla sitt inbördes samarbete. Som en rest från kolonialtiden har deras handel varit ensidigt inriktad på industriländerna. Tre fjärdedelar av export går till industriländer. Fyra femtedelar av deras import kommer från industriländer. Det är också bra om kan öka sin internationella förhandlingsstyrka. Men detta betyder inte att producentkarteller efter mönster från oljeområdet alltid är till fördel för , än mindre är någon patentlösning på deras problem. Oljan har en helt unik roll i världsekonomin. Det kan här räcka med att konstatera att redan med de gamla oljepriserna var det samlade exportvärdet för de fem råvaror som kommer närmast efter oljan - koppar, kaffe, socker, bomull och naturgummi - knappt två tredjedelar av oljans värde. OPECkartellen består också av en ovanligt sammansvetsad grupp länder, varav flera har en ekonomisk styrka som gör dem ganska okänsliga för motåtgärder från konsumentländerna. Även om u-ländemas export till tre fjärdedelar består av råvaror, är industriländerna i absoluta tal större också i fråga om råvaruexport. Det innebär att rika länder kommer att dominera en rad producentkarteller på råvaruområdet. Går man genomgående in för principen att den som säljer mycket råvaror, skall ha mycket makt på konsumentländernas bekostnad går det framför allt ut över de fattigaste . Dessa är som regel nettoimportörer av råvaror. Det gäller framför allt på livsmedelsområdet, där nu är den enda stora överskottsregionen. administrationen är man klart medveten om den makt detta ger. Det finns ingen anledning legitimera att sådan makt används för att skada eller utöva påtryckningar på konsumentländerna. Man bör också vara medveten om att u-!ändernas sjunkande andel av världshandeln inte i forsta hand beror på svag förhandlingsstyrka eller ogynnsam prisutveckling på råvaror sett över . Den främsta orsaken är att världsmarknaden på råvaror har ökat mycket långsamt . Medan världsexporten av råvaror fördubblades sjudubblades världsexporten av förädlade produkter. har inte sålt de produkter som haft en expanderande världsmarknad. Dessutom är råvarorna extremt konjunkturkänsliga, vilket har försvårat den ekonomiska planeringen. De konkreta riktlinjer som drogs upp vid FN:s extra generalförsamling , och som skall fullföljas vid främst , ger enligt vår mening en bra grund för arbetet på en ny och rättvisare ekonomisk världsordning. De innebär bl. a. att i högre grad skall förädla sina råvaror, att industriländerna bör föra en mer liberal handelspolitik och ta emot en ökande import av u-landsvaror, att exportinkomster bör göras stabilare genom bl. a. ett integrerat råvaruprogram och någon form av supplementär finansiering och att de rika länderna måste infria sina biståndslöften. Både i internationella organ och i sitt eget handlande bör stödja dessa riktlinjer. En ny ekonomisk världsordning förverkligas inte för att FN myntat begreppet. Den kräver att alla rika länder prövar sina samlade relationer till och låter kravet på rättvisa prägla sitt handlande. Det bör också göra, särskilt som vi i FN och andra internationella sammanhang i ord anslutit oss till huvudlinjerna i krav. Regeringen bör göra en samlad redovisning för av vilka kontaktytor har med och hur den anser att vi effektivare kan bidra till ökad rättvisa mellan rika och fattiga länder. Motsvarande redovisningar har redan gjorts av regeringarna i och . Redovisningen bör utöver biståndet omfatta bl. a. följande områden: Med bistånd stöder vi en breddning av produktionen i . Via importkontoret för u-landsprodukter hjälper vi att sälja på den svenska marknaden. När biståndet nått sitt mål och börjar bli framgångsrika på vår marknad, sätter regeringen i allt högre grad stopp. Detta är tvärtemot krav och FN:s resolutioner i anslutning till den nya ekonomiska världsordningen. är ett konkret exempel på motsättningen mellan regeringens bi ståndspolitik och dess handelspolitik. 1970 fick svenskt stöd för att vid presentera skjortor och blusar för export. När det visade sig att dessa skjortor och blusar var konkurrenskraftiga, tvingade den på ett avtal om exportbegränsning. Det svenska tullpreferenssystemet för u-landsvaror omfattar inte viktiga varor där kan bli särskilt konkurrenskraftiga och som är speciellt lämpliga för produktion i med gott om arbetskraft. Det innebär att har en genomsnittstull för import av teko-varor från på . Den effektiva tullen, dvs. tullen på själva bearbetningen, blir betydligt högre. Vi motverkar således direkt den ökade förädling av råvaror som vi i FN varit med och uttalat oss för. Detta blir särskilt allvarligt med tanke på att vi avvecklar tullarna på bl. a. textilvaror från en mängd andra industriländer. Redan inom ett drygt år gäller tullfrihet för teko-produkter från hela EFTA och EG. Detta innebär att kommer att diskrimineras på den svenska marknaden i förhållande till europeiska industriländer. konstaterade i en studie att följden kan bli att dessa industriländer erövrar marknadsandelar från på den svenska marknaden. Det är ett minikrav att vår handelspolitik gentemot utformas så, att de inte hamnar i ett sämre konkurrensläge än en mängd industriländer. Vi föreslår att man ytterligare vidgar det tullfria varuområdet i vårt tullpreferenssystem och att klart uttalar att regeringen bör iaktta en mer restriktiv praxis än när det gäller att införa kvantitativa begränsningar gentemot import från . Också utformningen av gränsskyddet för jordbruksvaror bör prövas med hänsyn till intressen. Det system med licensgivning som införts för teko-varor, och som syftar till kvantitativa begränsningar senare, bör avskaffas. bör inte med handelsåtgärder motverka en industriell uppbyggnad i u-ländema som vi med biståndsåtgärder främjar. Om vi avskaffar licensgivningen avskaffar vi också en byråkrati som kostar ca 4 milj. kr. En generösare hållning till export på den svenska marknaden ställer självfallet en del krav på vår inhemska politik. Det kan bli vissa svårigheter för människor som arbetar i branscher som konkurrerar med produkter. Vi har betydligt lättare att möta de omställningskraven än har att bryta sin underutveckling. Men de, ganska begränsade, bördor det blir fråga om måste bäras solidariskt av svenska folket. Hur det skall ske, finansiellt och i form av praktiska insatser genom arbetsmarknadspolitik och näringspolitik, hör till det regeringen bör redovisa sin syn på. Världens livsmedelsförsörjning förblir ett väldigt problem, även om det nu talas tystare om det än . finns en miljard fler munnar att mätta. I det perspektivet måste vi och andra rika länder minska det slöseri med knappa livsmedelstillgångar det innebär att låta högvärdiga livsmedel ta omvägen via svin, med väldiga omvandlingsförluster som följd. Vi bör också ge ett större bidrag till den internationella försörjningsberedskapen med livsmedel. Hela vår jordbrukspolitik och utformningen av matprissubventionerna måste prövas från ett globalt perspektiv. 0 Teknologi och industriellt kunnande. efterfrågar alltmer en bredare samverkan än enbart bistånd. I resolutionerna från FN:s extra generalförsamling , liksom i deklarationen om den nya ekonomiska världsordningen, har frågan om överföring av teknologiskt kunnande en central plats. De rika länderna uppmanas också att stimulera industriinvesteringar i inom ramen för deras utvecklingsprogram. Här måste prövas nya former för samverkan med näringslivet. Grundläggande för krav på en ny ekonomisk världsordning är önskemålet att bryta sig loss ur den nuvarande rollfördelningen, där uländerna huvudsakligen spelar rollen av råvaruleverantörer. Därför satsar hårt på att utveckla sin industri, alltifrån hantverk och småindustri till större industriella företag. Genom att stödja sådana ansträngningar till en industrialisering - som bör ske jämsides med jordbrukets och landsbygdens utveckling - kan vi på ett effektivt sätt bidra till att skapa förutsättningar för en högre grad av ekonomisk självständighet och handlingsfrihet. 1 det handlingsprogram som antogs av FN:s extra generalförsamling sägs bl. 1-länderna bör uppmuntra industriinvesteringar i , särskilt för exportinriktad produktion. Investeringarna bör göras i samråd med och i enlighet med deras lagar och förordningar. Försvensk u-landspolitik är det väsentligt att finna nya former och kanaler för samverkan mellan myndigheter och näringsliv när det gäller samarbetet med . Kraven gäller ju ett mycket bredare fält . De särskilda avtal, som ingått med en rad mer utvecklade , t. ex. , , och , gör att kraven på utvidgade investeringsgarantier och på bildande av ett utvecklingsbolag har flitt starkt ökad aktualitet. Det ligger i sakens natur att det är främst från företagen, vare sig de är privata, kooperativa eller statliga, som man kan fl personal med erfarenhet och kunnande i fråga om företagsledning, produktionsmetoder och produktionsplanering, marknadsbedömning och marknadsföring. regeringar föreslår ofta s. k. joint , där utländska företag inbjuds att gå in både med en minoritetsandel av aktiekapitalet och med företagsledande personal under en uppbyggnads- och inkörningsperiod. Detta bör vi från svensk sida stimulera, liksom vi bör medverka till att finna lämpliga former för överförande av utländska investeringar i inhemska händer. Vi föreslår att investeringsgarantisystemet skall utvidgas till att i princip omfatta alla som definitionsmässigt hänförs till ,dock självfallet med bibehållen prövning av utvecklingsutsikterna i varje särskilt fall. Vi föreslår även att ett statligt utvecklingsbolag skall bildas genom vilket både expertis och kapital skall kunna ställas till förfogande för projekt där önskar medverkan av svenska företag. Ett av skälen till att industribiståndsutredningen inte förordade ett dylikt bolag var att man inte trodde att det skulle kunna uppnå en tillräckligt hög verksamhetsnivå. Genom den ökade efterfrågan på detta slag av insatser som både u-landspolitiken och de nya avtalen med resursrika innebär är den bedömningen nu helt förlegad. Genom upprättande av ett utvecklingsbolag skulle man kunna övervinna många av de praktiska och psykologiska problem som hindrar många mindre och medelstora företag att engagera sig i u-landsverksamhet. Med hänsyn till den stora betydelse ett utvecklingsbolag kan få för förmedling av expertis, teknologier och kapital vill vi förorda att regeringen efter ytterligare beredning inom berörda departement och myndigheter lägger fram förslag för i denna fråga. I detta sammanhang bör regeringen även pröva möjligheten att åstadkomma en ökad satsning på forinvesteringsundersökningar i med svenskt näringslivs medverkan. Biståndets volym har stor betydelse för möjligheter att öka sin mobilisering av egna resurser och att påskynda både ekonomisk utveckling och sociala reformer. Med ett fortsatt växande bistånd kan i än högre grad fungera som pådrivare gentemot andra länder, varav många har minskat sitt bistånd . En större volym gör också att den angelägna diskussionen om biståndets inriktning får större betydelse. berättigade krav på en rättvisare fördelning mellan rika och fattiga länder betyder konkret bl. a. ökat u-landsbistånd. Förslag om ökat bistånd kan således inte ställas i motsats till förslag i fråga om biståndets inriktning och våra totala relationer med . Det framgår inte minst av den svenska debatten att de som fortast sviker i fråga om biståndets storlek också oftast går emot krav på andra områden. har år slagit fast att som ett etappmål skall avdela en procent av bruttonationalprodukten för u-landsbistånd. för sent nåddes detta etappmål /76. Med regeringens linje blir detta det enda år då kommer att anslå så mycket som en procent av BNP i bistånd. Regeringen överger enprocentsmålet genom att lägga om sättet att beräkna bruttonationalprodukten. har enprocentsmålet avsett en procent av BNP det budgetår anslaget ges. Enligt denna princip borde anslaget för nästa budgetår motsvara en procent av genomsnittet av BNP och tar regeringen i stället en procent av BNP 1976, vilket motsvarar av BNP enligt den tidigare beräkningsgrunden. Vi kritiserade regeringen redan i förra årets motion, 1975:730 s. 15, för att genom denna omläggning av beräkningsmetod söka klara sig undan med mycket små ökningar av biståndet : Detta kan inte accepteras. De farhågor vi redovisade har besannats. Det är en sak om regeringen finner det praktiskt att byta beräkningsmetod. Det allvarliga är att regeringen använder den nya beräkningsmetoden som ett sätt att slippa höja biståndet och slippa infria de biståndslöften riksdag avgett . Enligt regeringens förslag ökar biståndet 1976/77. Om man ser till den svenska inflationen, och tar bort effekterna av matprissubventioner o. d., innebär detta att ger ett mindre bistånd än . Framför allt blir biståndet mindre värt för , eftersom de har en mycket ogynnsammare utveckling än vi av sina importpriser. Regeringens förslag om minskning av biståndet går ut över angelägna insatser. En rad programländer som skulle behöva höjt bistånd får i stället sänkt bistånd (i fast penningvärde). stöd till befrielsekampen i södra blir för litet. Anslaget för katastrofinsatser skärs ner. Helt otillräckliga anslag ges till viktiga internationella program, som FN:s nya fond för att utveckla jordbruk. Enskilda organisationer, särskilt missionen, får för små bidrag till sina viktiga insatser. bidrag till den internationella livsmedelsförsörjningen förblir otillräckligt. Vi föreslår att anslår ytterligare 150 milj. kr. i u-landsbistånd för /77.