mot · FZ021608 · 1976-01-23 00:00:00 — 1975/76 1608-1615 1975/76: 1608 av om åtgärder för att möjliggöra en praktisk trafiknykterhetsforskning Kunskap om vilka och i vilken grad olika faktorer påverkar bilförarens förmåga att köra bil är nödvändig för lagstiftning och trafikinformation. Vad beträffar alkoholens prestationsnedsättande roll kan det synas som om man redan visste tillräckligt, och här finns också en lagstiftning. Denna bygger dock i stort sett på äldre undersökningar, som huvudsakligen utförts i laboratorier och inte i bilkörningssituationer. Av särskilt intresse är då att notera att man påvisat prestationsnedsättande effekter även vid blodalkoholkoncentrationer under . Vilken betydelse sådana resultat har för behovet av förändrade regler är det för tidigt att uttala sig om. Ytterligare forskning är nämligen nödvändig. Ett område inom vilket kunskapen är i stort sett obefintlig är hur bilkörningsförmågan påverkas av olika typer av droger. Särskilt kritiska kan kombinationer av olika droger och kombination av alkohol och droger vara. Inom detta område saknas dessutom, i motsats till vad gäller alkohol, regler för vilka preparat som får användas och regler beträffande maximala doser i samband med bilkörning. För vissa preparat kan bilföraren - i bästa fall - få upplysningen att detta läkemedel kan medföra risker vid bilkörning. Även faktorer som sjukdom och uttröttning är alltför litet kända vad gäller deras effekter på förmågan att köra bil. Nuvarande lagstiftning - strikt tillämpad - omöjliggör forskning rörande ovan nämnda faktorer i . Sålunda sägs i 19 § vägtrafikkungörelsen (VTK) att fordon får ej framföras av den som på grund av sjukdom, uttröttning eller påverkan av starka drycker eller andra stimulerande eller bedövande ämnen eller av annat skäl ej kan föra fordonet på betryggande sätt. Lagen medger inget undantag från denna regel vare sig beträffande platsen för brottets förövande eller syftet med gärningen. Konsekvensen av detta är alltså att forskning inom dessa väsentliga områden i stort sett omöjliggörs. Om experimentella undersökningar kan påvisa en försämrad prestationsförmåga hos föraren, beroende på ovan nämnda faktorer, har föraren nämligen bevisligen brutit mot lagen och kan åtalas. Visserligen finns möjligheten att med exempelvis laboratorietest undersöka eventuella effekter, men att översätta resultatet från laboratoriet till verklig trafik har dock visat sig mycket svårt. I flera undersökningar har man sålunda funnit endast låga samband mellan laboratorietesten och realistisk bilkörning. 1 1975/76. Detta innebär att frånvaro av prestationsnedsättande effekter i en laboratoriesituation ändock kan medföra att sådana effekter finns i verklig bilkörning. Effekterna måste alltså slutgiltigt prövas i bilkörningssituationer, men naturligtvis inte i allmän trafik utan på avlysta och avspärrade banor. Att forskningen försvåras eller omöjliggörs innebär i realiteten att lagen blir mycket svår att förändra, eftersom ett empiriskt underlag för förändringar kommer att saknas. Det har med största säkerhet inte varit lagstiftarens mening att lagen skulle få dessa konsekvenser. Problemet kan givetvis lösas, därest dispens från bestämmelserna i 19 ij vägtrafikförordningen och 4 8 trafikbrottslagen kan lämnas, så att här angivna prov kan företagas och arrangeras på avlysta och avspärrade banor samt under iakttagande av erforderliga säkerhetsföreskrifter. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar bemyndiga regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att med utfärdande av rigorösa säkerhetsföreskrifter medgiva undantag från bestämmelserna i 19 § vägtrafikkungörelsen och 4 8 trafikbrottslagen, när ett klart dokumenterat behov av trafiknykterhetsforskning föreligger.