mot · FZ022108 · 1976-01-27 00:00:00 — 1975/76:2108 av m.fl. om jordbrukspolitiska åtgärder för Norrlandslänen Den aktiva regionalpolitik som förts har medverkat till att begränsa utflyttningen från Norrlandslänen och dämpa storstadstillväxten. har dessa tidigare avfolkningslän t.o.m. haft ett visst inflyttningsöverskott. En bedömning av utvecklingen med utgång från länssiffror ger emellertid en ofullständig bild av verkligheten. Satsningen på primära centra främst i kustregionen har haft till följd att obalansproblemen vuxit. Utglesningen av redan tidigare glesbebyggda områden, där de areella näringarna svarar för huvuddelen av sysselsättningen, har fortsatt i stigande tempo. De negativa konsekvenserna härav förstärks genom att det i första hand är unga människor med god yrkesutbildning som flyttar. Åldersfördelningen blir på detta sätt allt ogynnsammare. Man kan också spåra en tendens till att den nyinflyttning som förekommer i glesbygderna avser äldre människor, som efter pensioneringen återvänder till sin hembygd. Uttunningen av befolkningen medför automatiskt att underlaget för kollektiv trafik samt kommersiell och social service minskar och att levnadsvillkoren för den kvarvarande befolkningen år försämras. Tendensen är att varje form av service kräver allt större befolkningsunderlag för att kostnaderna skall hållas på en rimlig nivå, vilket har medfört en ytterligare koncentration till stora tätorter. De många små orterna har därmed förlorat sin roll som serviceorter för glesbygdsbefolkningen. Som centralt välfärdsmål för regionalpolitiken bör enligt vår mening gälla likvärdiga villkor för alla människor beträffande tillgång till arbete och service samt i fråga om miljö i vidaste mening. Mot den bakgrunden kan vi inte acceptera en utveckling, som innebär en fortsatt försämring av sysselsättnings- och servicesituationen för de människor som bor i de utpräglade glesbygdsområdena i inland. En sådan utveckling leder ofelbart till en avfolkning om än i kontrollerade former. Enligt vår mening måste regionalpolitiken utvecklas till att även avse regional balans inom länen och inom de stora kommunerna i denna del av landet. I dessa vidsträckta områden räcker det inte att försöka satsa på ett glest nät av stora tätorter. Avstånden mellan dessa blir för stora för att de skall kunna ge sysselsättning och service åt dem som bor i kommunernas utkanter. Teorierna för ortsklassificeringen stämmer här särskilt illa liksom stordriftstänkandet. Vi måste satsa på 1975/76: 2108 ett stort antal små arbetsplatser och tillräckligt många serviceorter för att inte avstånden skall bli oöverkomliga. I de norrländska inlandskommunerna spelar de areella näringarna, jord- och skogsbruk, en mycket stor roll för sysselsättningen och därmed som försörjningsunderlag. Varje åtgärdsprogram, som syftar till att förbättra levnadsförhållandena för människorna i dessa bygder, måste innehålla en ökad satsning på dessa näringar. Lika säkert är att en ensidig inriktning av näringslivet inte skulle vara lämplig. Det är tvärtom nödvändigt att hundraprocentigt utnyttja hela det produktionsunderlag och alla de sysselsättningsobjekt som kan mobiliseras. Yrkesfiske, turism och fritidsaktiviteter, hemslöjd och tillverkningsindustri, baserad på lokala råvaror, är exempel på kompletterande verksamheter. Viktigt är att man beaktar behovet av sysselsättning för kvinnorna i glesbygden. Inom skogsbruket växlar konjunkturerna. I varje långsiktigt perspektiv framstår dock behovet av allt större kvantiteter skogsråvara som ovedersäglig. Den aktuella debatten är också inriktad på en ändring av den allmänna inriktningen av skogspolitiken till att avse en maximering av virkesproduktionen. I en sådan skogspolitik måste som ett självklart led ingå åtgärder för att bättre utnyttja skogsmarken. I inland finns stora arealer, som borde kunna omvandlas till produktiv skogsmark. En målmedveten satsning på skogsproduktion ger sysselsättning på både kort och lång sikt. Jordbruket i dessa bygder har givetvis inte de allra bästa naturliga förutsättningarna. Arealavkastningen är t.ex. lägre än i kustbygden och i det jämtländska silurområdet. Dessa skillnader beror dock delvis på lägre gödslingsintensitet och i övrigt sämre teknik. Det finns således utvecklingsmöjligheter för jordbruket vid tillämpning av känd teknik. har det växt fram en betydande optimism inom svenskt jordbruk. Då tillkom också det s.k. B-stödet, som gör det möjligt att lämna statligt stöd åt rationaliseringsåtgärder vid begränsat utvecklingsbara lantbruk. Vi hoppades att detta stöd skulle bli av särskild betydelse i de sämre lottade bygderna i inland. Tyvärr tycks så inte ha blivit fallet. Den optimism som krävs för att investeringar skall komma till stånd har inte berört dessa områden, vilket delvis torde förklaras av den sneda åldersfördelningen. B-stödet har i första hand gått till de mer utvecklade jordbruksbygderna. Detta framgår av en undersökning i om lantbruksnämndens medverkan i investeringsverksamheten 1974. Jordbruket i länet måste baseras på animalieproduktion. av intäkterna i jordbruket kommer från mjölk och kött. Det är därför viktigt att ladugårdsbeståndet successivt förnyas. Investeringstakten i ladugårdar är emellertid mycket låg, särskilt i ytterområdena. I undersökningen har länet indelats i två områden, det ena omfattande Storsjöbygden och dalgång (område I), det andra övriga 1975/76: 2108 länet inklusive (område II). Område II, som innehåller av åkerarealen, svarade för av investeringarna i ekonomibyggnader och markanläggningar. I område I lämnades stöd åt 192 företag, varav 32 SR-stöd, 80 A-stöd och 80 B-stöd. I område II var antalet stödföretag 36, varav 1 SR-stöd, 6 A-stöd och 29 B-stöd. Givetvis förekommer investering i byggnader och markanläggningar utan statligt stöd, men sannolikheten talar för att även denna investeringsverksamhet är mer omfattande inom område I. Detta inebär utan tvivel att jordbruket i ytterområdena halkar efter. Om dessa bygder skall kunna fortleva måste åtgärder snabbt sättas in på bred front. Vi måste få fram stödformer för jordbruket, som är direkt anpassade till förhållandena i det inre av . Det är då viktigt att man inte ensidigt försöker tillskapa stora heltidslantbruk utan att man accepterar deltidslantbruket som en på lång sikt bestående företagsform. Erfarenheten visar att deltidslantbruk, som är lämpligt organiserade, kan drivas mycket rationellt och tillsammans med annat arbete ge en god familjeinkomst, eftersom hustrun ofta kan svara för en avsevärd del av arbetsinsatsen. Såväl jordförvärvslagstiftningen som rationaliseringspolitiken och rådgivningen måste anpassas till detta. Det förutsätter bl.a. att de statliga rådgivarna får en utbildning som gör dem förtrogna med deltidslantbrukens speciella situation. I en satsning på jordbruket bör ingå stöd till åtgärder för utökning av åkerarealen, i första hand genom återtagande i bruk av tidigare nedlagd åker, till dikning och stenröjning, som är nödvändig för att moderna maskiner skall kunna användas. Skogen bör i första hand drivas i kombination med jordbruk. Den stora andelen bolags- och domänverksskogar och det förhållandet att den enskilt ägda skogen i stor utsträckning innehas av utbor medverkar i hög grad till att minska försörjningsunderlaget för ortsbefolkningen. Till detta har bidragit den nuvarande jordförvärvslagen, som gjort det särskilt lätt för bolag och kapitalstarka personer att köpa skog i dessa bygder. I själva verket finns det inom dessa områden inte någon s.k. överloppsskog, som inte behövs som försörjningsunderlag för ortsbefolkningen. Gemensamhetsskogar är en ägandeform som borde prövas för större objekt. Vi utgår från att jordförvärvsutredningen observerar den problematik som här berörts. För att uppnå önskad effekt måste, enligt vår uppfattning, särskilda utvecklingsprogram utarbetas för kommuner och kommundelar, som hotas av avfolkning. I dessa program bör alla aktuella sysselsättningsobjekt behandlas. Programarbetet bör ske i samarbete mellan kommunerna och länsorganen, främst lantbruksnämnderna, som i skogslänen borde kunna fungera som glesbygdsnämnder, med uppgift att samordna de insatser som görs för att främja näringsliv och bebyggelse i glesbygderna. Ambitionsnivån för utvecklingsprogrammen bör anpassas till 1975/76: 2108 behovet, och avsikten bör inte vara att i varje bygd uppnå en snabb expansion, bygga upp ett turistcentrum eller liknande. I många fall räcker det med att bryta den nedåtgående trenden och skapa optimism. Åtgärder och stödformer bör anpassas till syftet, vilket förutsätter att bl.a. lantbruksnämnderna får betydligt friare händer än nu att inom vissa ramar variera stödets omfattning, syfte och inriktning. Det innebär ett nytänkande, eftersom stödformerna nu är givna och målsättningen för stödgivningen i varje särskilt fall anpassas därefter. Med hänvisning till det anförda hemställer vi1) att beslutar uttala att jordbrukspolitiken, särskilt i vad avser de inre delarna av , bör utformas i enlighet med de riktlinjer som redovisats i motionen. . () . ÅSLING (c) ') (Se även motionen 1975/76:2109)