mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — skapar särskilda konkurrensfördelar för eget tonnage. Ett hot mot vår konkurrenskraft är den inom FN:s ram antagna konventionen om att laster i världen skall delas upp mellan tonnage från exportland och importland. För att förbättra sjöfartsnäringens situation erfordras åtgärder för att lindra de nuvarande skattemässiga nackdelarna för svenskt sjöfolk, en förbättring av utbildningen av sjömanspersonalen och en lämplig stimulans åt svensk ungdom som söker sig till sjömansyrket. bör i samråd med i första hand övriga nordiska länder söka finna nya vägar för att bibehålla och stärka handelsflottans konkurrenskraft utan att därför tillgripa subventionering. Ett effektivt samarbete mellan de länder som följer en liberal sjöfartspolitik måste eftersträvas. har inom , och den s. k. sökt motverka den protektionistiska utvecklingen. Dessa strävanden måste fortsätta. Från svensk trafikpolitisk synpunkt är kust- och inrikessjöfarten av särskild betydelse. Den utför visserligen ett mindre godstransportarbete än SJ och landsvägstrafiken, men den omfattar en betydande matartrafik med exportgods från svenska hamnar till omlastningshamnar i eller på kontinenten. Vid internationell jämförelse framstår dock utnyttjandet av den svenska kust- och inrikestrafiken som lågt och orationellt. Med hänsyn härtill och med tanke på kustsjöfartens betydelse inte minst för vår exportnäring samt de små och medelstora fartygens roll i vår totalförsvarsplanering, är det angeläget att söka förbättra dess konkurrensläge. Dess möjligheter att hävda sig i konkurrensen med utländska rederier och med landsvägs- och järnvägstransporter är väsentligen beroende av den statliga sjöfartspolitiken taxepolitik, investeringar i sjöfartens infrastrukturer (hamnar, kanaler, farleder, fyrar, sjömätning, isbrytning m. ), lagstiftning berörande handelsflottan och sjöfarten. De svenska klassningsregler för fartyg och tolkningen av internationella konventioner, leder ofta till högre kostnader för vår sjöfart. En bättre överensstämmelse med motsvarande praxis i andra länder bör eftersträvas. Det statliga transportstödet inom det allmänna stödområdet omfattar inte frakter med fartyg annat än transporter till och från . I syfte främst att säkerställa en konkurrens på lika villkor mellan olika transportsätt också inom samt till och från det allmänna stödområdet, bör transportstödet enligt vår uppfattning vidgas till att omfatta även sjötransporter. Trafiken på hamnarna i kontinental-Europa åtnjuter den fördelen att några statliga fyravgifter icke förekommer trots att sjösäkerhetsanordningama ingår i de statliga åtagandena. Den statliga hamnpolitiken på kontinenten baserar sig på uppfattningen att de stora hamnarna för sjöfart är av väsentlig betydelse för respektive lands totala ekonomi och för utvecklingen av näringsliv och sysselsättning inom regionen. Konkurrensen mellan svenska hamnar och de kontinentala storhamnarna om den transoceana trafiken till och från sker sålunda ej på lika villkor. Mot bakgrund härav bör en omprövning ske av den statliga hamnpolitiken, så att de svenska hamnarnas möjligheter till konkurrens på lika villkor med kontinenthamnarna förbättras. Moderata samlingspartiet vill att trafikpolitiken i största möjliga utsträckning skall styras av fri konkurrens och prisbildning under beaktande av regionalpolitiska förutsättningar samt miljö- och trafiksäkerhetskrav, att indragningen av allmänna vägar bör begränsas av regionalpolitiska skäl, att anslagspolitiken utformas så att en långsiktig planering möjliggöres vad avser utbyggnad och underhåll av vägsystemet, att metoderna för avgiftsfinansiering av den långsiktiga vägutbyggnaden utredes, att ombyggnaden av särskilt olycksdrabbade vägsträckor påskyndas så att ombyggnadsprogrammet genomförts i stället , att reglerna för statsbidrag till vägnätet ger möjlighet att omfatta även enskilda vägar av särskilt intresse för turism och friluftsliv, att anslaget Särskilda byggnads- och förbättringsåtgärder avseende statliga vägar bör fritt få disponeras av , att regeringen fastställer ansvarsområdena för olika trafikmedel på ett sådant sätt att en fri konkurrens stimuleras och att klara och entydiga rättsregler utarbetas, att SJ vid nedläggning av trafiken vid vissa busslinjer överlämnar trafiktillstånden till företag som åtager sig upprätthålla sådan trafik, att ett vidgat trafiknät inom inrikesflyget bör skapas varvid särskilt behovet av tvärförbindelser uppmärksammas samt att konkurrensmöjligheter skapas för olika trafikföretag, att bibehålles, att transportstödet för det allmänna stödområdet även bör omfatta sjötransporter. DEN ENSKILDES INTEGRITET OCH DEN TEKNISKA UTVECKLINGEN I vårt alltmer centraliserade samhälle växer ständigt behovet av ett effektivt skydd för den enskilde individens rätt till integritet, oberoende och ett skyddat privatliv. Den allt vidare offentliga maktutövningen, teknologins drastiskt ökade möjligheter till kontroll och registrering av personer och socialdemokratins strävan efter ett alltmer kollektiviserat samhälle utgör var för sig hot mot denna rätt. Allt detta gör frågan om den enskildes rätt till integritet och privatliv till en av våra allra viktigaste samhällsfrågor. Utan oberoende individer med en reell självständighet och verklig möjlighet att hävda sin rätt gentemot överheten är ett fritt samhälle inte möjligt. Under har lagskyddet för den enskildes rätt till privatliv och integritet tilldragit sig starkt ökad uppmärksamhet. I en rad länder har olika mer eller mindre långtgående lagar antagits, vilka syftar till att stärka den enskildes ställning gentemot olika typer av obehöriga integritetsintrång. Medan man i andra länder, liksom i olika internationella konventioner, oftast behandlat integritetsproblemen utifrån en viss helhetssyn, har arbetet i vårt land kommit att delas upp i olika väl avgränsade delar. Vi har därmed kommit att bli något av ett u-land när det gäller det rättsliga skyddet för den personliga integriteten. Detta har bland annat framkommit i samband med behandling av frågan om grundlagsskyddet för de mänskliga fri- och rättigheterna. Trots en mycket stark opinion har socialdemokraterna motsatt sig ett effektivt skydd för dessa. Denna fråga som har ett intimt samröre med integritetsproblemen behandlas i huvudsak i avsnittet En fördjupad demokrati i denna motion. Men det är inte bara allmänna normer till skydd för den personliga integriteten som saknas i . Lagstiftningsarbetet på integritetsområdet går också mycket långsamt med dataområdet som ett klart undantag och har dessutom bedrivits på ett mycket splittrat sätt. Det är därför inte ägnat att förvåna, att lagstiftningen i många hänseenden uppvisar betydande luckor och brister. Även om det säkert varit nödvändigt att skilja på vissa utredningsuppgifter framför allt de tekniskt och ekonomiskt inriktade aspekterna av ADB-hanteringen kräver särbehandling är det uppenbart, att man inte strävat efter något samlat grepp om integritetsproblemet. Risken för motstridiga principiella ställningstaganden är därför uppenbar. Det är angeläget, att nu få till stånd en samlad översyn av integritetsskyddet på olika fält. En parlamentarisk kommitté bör därför tillsättas för att mot bakgrund av de olika separatutredningar som gjorts se över det totala integritetsskyddet. Diskussionerna om personregistrering med hjälp av ADB kom första gången upp . Utgångspunkter för debatten var en reaktion bland medborgarna mot att myndigheterna samlade på sig omfattande och närgången information om rent privata förhållanden. Välbekant är det starka motståndet mot folk- och bostadsräkningen 1970. Flertalet av de personuppgifter, som lagras med hjälp av datateknik , har även tidigare funnits tillgängliga inom resp. myndighet. Tekniken att hantera informationen har dock i allt väsentligt varit . Arbetet att sammanställa och selektera information om enskilda eller grupper av individer har varit ytterst besvärligt, och detta har naturligtvis tjänat som ett effektivt integritetsskydd för de enskilda medborgarna. ADB-tekniken har helt revolutionerat informationshanteringen. kan en myndighet plocka fram stora mängder information ur sina register. Genom samköming med andra register kan i det närmaste perfekta spegelbilder av medborgarna sammanställas. Begreppet dataskugga har blivit en realitet. fick 1973 som första land i världen en speciell lagstiftning för att värna om den enskildes integritet i samband med dataregistreringen. Lagen har självfallet inneburit en uppstramning vad gäller både myndigheternas och enskilda företags datainsamling. För privata register krävs tillstånd för att lagra personuppgifter. För de offentliga gäller ett anmälningsförfarande, där tillsynsmyndigheten - datainspektionen har möjlighet att utfärda långtgående föreskrifter hur registren får byggas upp och användas. I finns drygt 15 000 personregister som förs med hjälp av ADB. Flertalet register är privata och innehåller vart och ett ganska få uppgifter om var och en av de personer, som finns med i registret. Exempel på sådana register är olika föreningsregister (medlemsförteckningar etc.), löneregister, bokföringsregister m. m. Denna typ av register skapar sällan problem. Tekniken underlättar olika kontorsrutiner och medför i regel stora besparingar. Annorlunda är det med de stora registren, i första hand dem som finns inom den statliga förvaltningen. har en rad personregister inrättats av statliga myndigheter. har i flertalet fall undanhållits fullständig information om systemens uppbyggnad, och en mera grundläggande debatt om integritetsriskerna i samband med resp. register har icke kommit till stånd. Situationen har därvid förändrats i positiv riktning i och med antagandet av datalagen och framför allt inrättandet av datainspektionen. Exempel på omfattande statliga personregister är bl. systemet (system), SCB:s register över totalbefolkningen, bilregistret samt värnpliktsregistret. På den kommunala sidan är registren inom sjukvården de dominerande. Regeringens beslut om Det Bästa Alltsedan 1972 diskuterade frågan om inrättande av ett centralt personregister (CPR) har det stått klart att en majoritet av ledamöter sett det som angeläget att söka begränsa antalet centrala personregister. Datainspektionen har i sitt hittillsvarande arbete konsekvent försökt följa denna målsättning. Sålunda har inspektionen utformat den praxis att varje registerinnehavare mycket noga måste specificera ändamålet för det tilltänkta registret. Vidare har gällt att organisation eller företag inte tillåts lagra information om andra personer än egna medlemmar resp. kunder. Potentiella medlemmar eller klienter har inte ansetts kunna registreras. För företag som önskat adress- eller andra uppgifter avseende medborgare utanför t. ex. den egna kundkretsen har datainspektionen hänvisat till de centrala personregister, som redan finns. För att lösa denna typ av uppdaterings- och adresseringsfunktioner har datainspektionen uttalat sig för inrättandet av ett centralt uppdateringsregister i statlig regi. Denna begäran har ännu inte hörsammats från regeringen. Regeringen har i ett uppmärksammat besvärsärende gått emot datainspektionens praxis i dessa frågor. Genom att tillåta bokförlaget att inrätta personregister över andra medborgare än företagets egna kunder har fältet blivit fritt för en ohämmad tillväxt av breda befolkningsregister. Åtskilliga andra företag kommer att förnya sina ansökningar och måste självfallet med nuvarande lagstiftning och regeringens utslag i det aktuella fallet beviljas tillstånd att inrätta register, som i princip kan omfatta hela befolkningen. Därigenom har regeringen bäddat för en utveckling som inte överensstämmer med den grundinställning till antalet centrala personregister, som riksdagsmajoriteten givit uttryck för. För moderata samlingspartiet framstår det nu som angeläget att möjligt göra sådana tillägg i datalagen att beslut som regeringens i fallet Det Bästa inte blir möjliga . Det är uppenbart att myndigheterna måste basera delar av sin verksamhet och sina beslut på olika typer av information om medborgarna. Söker vi bidrag från sociala myndigheter är vi skyldiga att lämna uppgifter om privatekonomi, eventuell arbetslöshet etc. Söker vi anställning är det lika självklart att vi lämnar uppgift om bl. a. skolbetyg, hälsa, familjeförhållanden osv. Det är heller ingenting att invända mot att t. ex. bilregistret har information om körkortsinnehavare, deras bilmärken o. d. Eller mot att lagrar uppgifter som har med sjukförsäkring och pensionsutbetalningar att göra. Detta är exempel på helt acceptabla informationsrutiner, där dessutom datatekniken medfört förbättrad service och billigare hantering. Ambitionerna när det gäller datainsamling är emellertid större än så hos många myndigheter i vårt land. Man tror sig kunna uträtta underverk med den nya tekniken. Särskilt stort intresse har man visat inom den sociala sektorn, där t. ex. (SOU 1974: 39) konstaterade, att genom att sammanställa olika sociala data kan man i förväg varsebli och helst förhindra s. k. funktionssvikt hos medborgarna. En samköming av olika sociala register är sålunda vad man eftersträvar; detta för att möjliggöra en mera effektiv uppsökande verksamhet. Datainspektionen har redovisat inspektionens erfarenheter av arbetet sedan datalagens ikraftträdande. Rapporten visar, att det är mycket som brister beträffande integritetsskyddet. Det förekommer t. ex. ett flitigt utbyte av känsliga personuppgifter myndigheterna emellan. Planer föreligger att integrera stora delar av personinformationen när det gäller så skilda verksamheter som utbetalning av sjukersättningar, studiestöd, värnpliktsförmåner samt bostadsbidrag. Tanken är att med försäkringskassorna som bas administrera följande verksamheter: Man kan givetvis hävda, att en samordning av ADB-rutinerna för alla dessa olika verksamheter skulle vara rationell. Frågan är dock hur de enskilda individerna skulle reagera inför uppbyggandet av en databank med denna stora informationsvolym. Genom att varje ADB-register som primär identifikation använder sig av våra personnummer, är det mycket enkelt att sammankoppla olika dataregister. Myndigheterna har inte varit sena att försöka utnyttja denna möjlighet. vill t. ex. samköra sitt register över alla som sökt bostadsbidrag med sjukförsäkringsregistret. Därigenom skulle man effektivt kunna kontrollera riktigheten av de bidragssökandes inkomstuppgifter. Det är givet att en samköming av dessa båda register skulle vara ett gott hjälpmedel mot bidragsmissbruk. Men frågan är var vi hamnar om uppgifter som insamlats för ett ändamål i det här fallet för att ge medborgarna en rättvis sjukersättning börjar användas för helt andra ändamål. Ytterligare ett aktuellt exempel kan tjäna som belysning av problemet. fick tillstånd av efter motstånd från och att bygga upp ett riksomfattande skatteregister. Med detta ville man effektivera uppbördsväsendet. efteråt har det framkommit, att kontaktat flera försäkringsbolag för att undersöka möjligheterna att få samköra skatteregistret med olika försäkringstagarregister. a. har båtägarregistret nämnts. Datom skulle få i uppdrag att t. ex. plocka fram en lista på alla med låg deklarerad inkomst och höga försäkringspremier. Man skulle sannolikt uppspåra ett antal skattefuskare, men är det rimligt att använda sådana metoder? Skall vi acceptera att kontrollapparaten växer ut på detta sätt med hjälp av ADB-tekniken? För moderata samlingspartiet är svaret givet. Vi menar att samköming endast i undantagsfall skall tillåtas. Medborgarna måste kunna känna trygghet att uppgifter de lämnat för ett bestämt ändamål inte används för helt andra. Sammanfattningsvis framstår det som nödvändigt att inta en restriktiv attityd till kraven på nya statliga personregister. Vi kan för det första aldrig vara säkra på att informationen inte missbrukas. Aldrig så väl utbyggda sekretessregler skyddar nämligen inte mot missbruk inom själva myndighetsvärlden. För det andra föreligger i regel en naturlig ängslan hos enskilda medborgare att lämna ut ömtåliga uppgifter om sig själv, allrahelst om de lagras på ett medium, som ger så överlägsna kontrollmöjligheter som just ADB. Varje enskild uppgift, som lagras om oss kan synas oskyldig, men sammantaget ger informationen en skugga av vårt verkliga jag en skugga som vi inte vet hur den kan användas av myndigheterna . I detta sammanhang kommer rena beredskapsaspekter in. Ju flera register som förekommer, desto svårare är det i ett eventuellt krisläge att se till att registren bortföres och förstöres. personregister över stora delar av totalbefolkningen vöre ett otäckt effektivt instrument i händerna på totalitära makthavare. Vad som måste eftersträvas är en ordning, där varje myndighet endast får samla in och lagra sådan information om medborgarna som är absolut nödvändig för att fullgöra myndighetens primära arbetsuppgifter. Information av typen bra att ha bör helt enkelt inte få lagras. Myndigheterna måste tvärtom redovisa klara och entydiga ändamål för dataregistreringen. I den allmänna debatten har det faktum, att det socialdemokratiska partiet är ägare till ett av landets största direktreklamföretag, med tillgång till ett av landets största dataregister med personinformation, skapat en betydande oro. Denna sammankoppling av politisk makt och ämbetsutövning med tillgång till kvalificerade, omfattande dataregister och den övertalningsteknologi som direktreklamen i sina mest avancerade former innebär är utan tvivel starkt betänklig ur såväl integritetssom allmänt demokratisk synvinkel. har också i ett uttalande vänt sig mot det socialdemokratiska ägandet av Direktus. Detta uttalande har emellertid ännu ej föranlett någon socialdemokraternas åtgärd. Mjukdata ett speciellt problem Det är ingalunda enbart fakta som registreras i de olika dataregistren. Ofta förekommer lagring av information, som baseras på rena omdömen och värderingar. Så är t. ex. fallet med delar av den samhällsvetenskapliga forskningen, där forskarna använder sig av datatekniken för att få fram samband mellan t. ex. sociala bakgrundsfaktorer och olika individers beteenden. I det sammanhanget registreras uppgifter av typ nervöst lagd, alkoholmissbruk etc. Inom skolområdet förekommer en rad forskningsprojekt, där uppgifter om rena karaktärsdrag hos eleverna registrerats. Denna typ av datalagring är speciellt känslig. Inte bara därför att uppgifterna som sådana är av känslig natur, utan främst därför att uppgifterna baseras på subjektiva bedömningar, vilket gör felmarginalen stor. Forskarna har reagerat starkt då kritik har riktats mot deras sätt att registrera s. k. mjukdata. Från forskarhåll menar man, att varje inskränkning i användandet av ADB-teknik inom forskningen innebär en slags censur. Den fria forskningen får inte begränsas. Ändå är det uppenbart, att forskarna måste tänka om. Medborgarna kan inte förväntas ställa upp och agera försökskaniner i forskningssammanhang, om inte vissa minimikrav är uppfyllda när det gäller integritetsskyddet. Ett särskilt problemområde utgör sjukvården, där utvecklingsarbete pågår för att introducera ADB-teknik för patientbokning m. fl. administrativa rutiner, men även för att låta dataregistren ta hand om en del av sjukjournaluppgiftema. Här inställer sig alldeles speciella problem. En människas hälsotillstånd tillhör den allra mest känsliga informationen om henne. För många av oss vore det något av en katastrof om våra hälsodata skulle bli allmänt kända. Och dataregistren kan aldrig utlova hundraprocentig säkerhet. Det går inte att helt gardera sig emot att uppgifter i ett ADB-register kommer på drift, missbrukas eller helt enkelt blir föremål för direkta brottsliga ingrepp. Översyn och samordning av offentlig uppgiftsinsamling I detta sammanhang bör den omfattande databas, som under en följd av år byggts upp inom SCB, särskilt uppmärksammas. Den lagring av stora mängder personuppgifter för i första hand statistiska ändamål, som skett i icke avidentifierad form, kan från integritetssynpunkt allvarligt ifrågasättas. Vi efterlyser därför snara riktlinjer för lagring och gallring av känslig personinformation i detta databaserade register, för vilka f. ö. sekretesskyddet är bristfälligt och stundom obefintligt. Ett mått på frågans omfattning och vikt är det faktum att SCB hos datainspektionen anmält eller ansökt om tillstånd för mer än hundra olika register med mycket omfattande information. Det finns ingen offentlig reglering av vilket slags eller vilken mängd information myndigheter har rätt att begära att enskilda personer och företag skall lämna i form av uppgifter till statistik, enkäter, folk- och bostadsräkning m. m. I det senare fallet beslutar från fall till fall att folk- och bostadsräkning skall ske och kan också påverka utformningen. När det gäller företagens uppgiftsplikt är emellertid den myndighet, som inkräver statistik eller annan information, ensam beslutande om omfattning och uppläggning. Detta förhållande är desto mer otillfredsställande som kraven på svensk företagsamhet att utan ersättning lämna statistikuppgifter snabbt vuxit. Företagen vållas betydande kostnader och olägenheter, då de ofta med kort förvarning åläggs att mot vite sammanställa och avlämna omfattande statistik. Samordningen mellan statliga myndigheter lämnar i detta sammanhang mycket i övrigt att önska. begärde t. ex. såväl som i att få in samma slags uppgifter från länets företag, ett dubbelarbete för såväl företag som myndigheter vilket kunnat undvikas genom bättre rapportering inom förvaltningen. Nyttan av att inhämta en ständigt växande mängd statistik kan också ifrågasättas. Vid den s. k. företagsräkningen insamlade SCB statistik från 60 000 företag i landet, med löfte om att bearbetning av materialet skulle presenteras /74. är det fortfarande oklart när materialet kommer att kunna framläggas. Naturligtvis blir värdet av så föråldrad statistik starkt begränsat. Skyldighet för verk och myndigheter, att till en samordnande myn dighet rapportera planerade enkäter och annan informationsinhämtning skulle kunna minska mängden dubbelarbete och minska belastningen för dem, som har att lämna uppgifter till olika offentliga myndigheter. Den 1969 tillsatta utredningen om företagens uppgiftsplikt (UFU) väntas framlägga sitt betänkande . Den har till uppgift att bl. a. se över omfattningen av företagens skyldighet att lämna statistiska uppgifter. Under alla omständigheter framstår det som angeläget, att rättsligt reglera myndigheters och statliga verks rätt att av såväl enskilda som företag infordra olika slags information. I denna statistiklag bör även klargöras hur ofta sådan information får begäras samt uppgiftslämnaren garanteras tillräcklig förvarningstid, allt för att göra det möjligt för företagen att lämna så aktuella uppgifter som möjligt. Det kunde också övervägas, om inte en klassificering av statistik borde göras av innebörden, att viss, känslig statistik och information får utkrävas först sedan datainspektionen lämnat sitt tillstånd. Att databaserade register genom sin kapacitet och möjlighet till samköming är särskilt problematiska från integritetssynpunkt innebär inte, att andra personregister i offentlig och enskild ägo skulle sakna intresse. Tvärtom har den tekniska utvecklingen gjort mikrofilmning av persondata smidigare än och ett stort antal mikrofilmade register finns . a. kreditupplysningsföretag har på detta sätt betydande mängder information lagrad. Upprättandet av nya register kontrolleras visserligen av datainspektionen men försäljning av hela register eller byte av uppgifter mellan företag och myndigheter kan ske utan anmälan till datainspektionen. En kartläggning av antalet liksom omfånget av mikrofilmade personregister är nödvändig. Dessutom måste regler utarbetas för överlåtelse av sådan information. I det föregående har de mest allvarliga problemen i samband med datoriseringen tagits upp till belysning.