mot · FZ022494 · 1976-04-23 00:00:00 — De av oss där föreslagna ändringarna skulle minska riskerna för att ägarna till mindre företag skulle tvingas lämna ut sådan information om sin privatekonomi som det från integritetssynpunkt vore oskäligt att kräva. Om syftet med den föreslagna lagstiftningen är att öka de enskilda löntagarnas möjlighet till medinflytande på arbetsplatsen och att alltså fördjupa demokratin, måste det vara riktigare att vidga möjligheterna till kontakt mellan företaget och de anställda. Att i dessa mindre företag i stället låta utomstående fackligt anställda förtroendemän svara för kontaktverksam heten är ägnat att begränsa, icke fördjupa den ekonomiska demokratin. Ett sätt att minska problemen för de minsta företagen är att undanta företag med mindre än ett visst antal anställda från lagens tillämpningsområde. Man skulle därigenom uppnå att arbetsbelastningen skulle minska både för de fackliga organisationerna och för de företag som genom sin litenhet inte på samma sätt som större företag har resurser att genomföra de i lagen föreskrivna långtgående förhandlings- och informationsskyldigheterna. Det är självfallet parterna på arbetsmarknaden obetaget att avtala om att motsvarande regler skall gälla även inom mindre företag. Företag med mindre än 10 anställda bör därför enligt vår mening undantagas från den i propositionen föreslagna primära förhandlingsskyldigheten enligt 11 § och från informationsplikten enligt 19 §. En ytterligare metod att få systeemet att löpa smidigare är att i lagen föreskriva att förhandlings- och informationsskyldigheten i företag där lokal facklig organisation saknas alltid skall fullgöras genom förhandlingar direkt med personalen eller med en av dem utsedd kontaktman. I de fall kontaktmannen anser sig behöva hjälp av sin organisations ombudsman skall han naturligtvis ha rätt därtill. Det stora antalet frågor skulle därvid kunna lösas inom företaget av där verksamma personer. Vi föreslår att förhandlings- och informationsskyldigheten i företag där lokal facklig organisation saknas må fullgöras med en av den fackliga organisationen bland företagets anställda utsedd person. Om påföljder vid lag- och avtalsbrott I princip är enligt 54 § arbetsgivare, arbetstagare och organisation som bryter mot denna lag eller mot kollektivavtal skyldig att ersätta uppkommen skada. Skadeståndsskyldigheten är emellertid inskränkt genom en regel om att skadestånddets belopp kan nedsättas i förhållande till vad som annars skulle ha utgått, om det är skäligt med hänsyn till den skadevållandes ringa skuld, den skadelidandes förhållande i avseende på tvisten, skadans storlek i jämförelse med den skadevållandes tillgångar eller omständigheterna i övrigt. Fullständig befrielse från skadeståndsskyldighet kan också medges. Dessutom bibehålls regeln om att enskild arbetstagare ej i något fall kan ådömas skadestånd med högre belopp än tvåhundra kronor. Som redan anförts skiljer sig bedömningen av de skadeståndsrättsliga reglerna enligt arbetsrättslagstiftningen i stor utsträckning från civilrätten i övrigt. I fråga om den s. k. 200-kronorsregeln anförde arbetsrättskommittén bl. När den s. k. 200-kronors-regeln i 8 § tredje stycket tillkom skedde det mot bakgrund av att resultatet av stridsåtgärder av arbetstagare i strid mot fredsplikten kunde bli att arbetsgivaren tillfogades omfattande skada, i första hand allmän förmögenhetsskada, och syftet med regeln var att slå fast att beloppen av utdömda skadestånd i sådana fall inte skulle få göras beroende av skadans omfatttning på sådant sätt att enskilda arbetstagares ekonomi hotades. Däremot var, såsom synes framgå av att beloppet i stort sett motsvarande en månadsinkomst för en industriarbetare, avsikten inte att införa en så stark begränsning av ansvaret att skadeståndspåföljden skulle komma att sakna betydelse såsom avhållande faktor för den som övervägde att bryta gällande kollektivavtal och lägga ned arbetet i strid mot fredsplikten. Med den löneutveckling och den penningvärdeförsämring som skett måste emellertid begränsningen av skadeståndsansvaret numera sägas i det väsentliga ha fått denna verkan. Avgörande för frågans bedömning var enligt kommittén om det över huvud bör finnas rättsliga sanktioner i form av skadestånd på det arbetsrättsliga fältet. Kommittén utgick för sin del, såvitt det gäller arbetstagarens fredspliktsbrott, från den i kommitténs direktiv fastslagna förutsättningen att fredsplikten under kollektivavtalsperiod skall bibehållas i huvudsak i den form som den tidigare fått. Detta krävde att det finns ett i lag stadgat rättsligt ansvar främst för den som åsidosätter den väsentligaste grundsatsen i fredspliktsreglerna, nämligen att stridsåtgärder inte får vidtas i avsikt att tvinga fram ändring i ett träffat kollektivavtal. Detta - menade kommittén - var av ömsesidigt intresse för parterna på arbetsmarknaden och är därmed också av största betydelse för samhället som helhet. Mot bakgrund bl. a. härav föreslog arbetsrättskommittén att 200-kronorsregeln skulle slopas. Kommittén föreslog att regeln skulle utgå utan att någon ny beloppsgräns fastställdes. Kommittén slog klart fast att det inte var fråga om att låta AD vid bestämmande av skadestånd ta till utgångspunkt den ekonomiska skada som uppstått utan att fråga skall vara enbart om en måttfull sanktion mot lag- och avtalsbrottet i sådana särskilt kvalificerade fall, där en sanktion av denna art ter sig motiverad. Ett avskaffande av beloppsgränsen skall då inte tolkas som om det var avsett att ge utrymme för en allmän höjning av samtliga utgående skadeståndsbelopp. Över huvud skall skadestånden inte bestämmas till belopp som radikalt skiljer sig från vad som förekommer enligt nu gällande rätt. En i princip motsvarande ståndpunkt har hävdats av lagrådet. När fråga inte är om fall av tillåtlig arbetsvägran - framhåller lagrådet - kan man emellertid inte i någon större utsträckning frita arbetstagare från skadeståndsansvar för arbetsinställelse utan att rasera det skydd för arbetsfreden som 31 § avser att ge. Om en allmänt överseende attityd mot olovliga stridsåtgärder intas av lagstiftaren, skulle benägenheten att iaktta fredsplikten minska . Man måste kunna döma ut skadestånd som är en tillräcklig reaktion även vid relativt allvarliga fredspliktsbrott. Annars uppstår en lucka i påföljdssystemet, vilken inte kan fyllas ut annat än genom en vidgad tilllämpning av uppsägningspåföljden. Det nu antydda problemet, som inte framträder på samma sätt när arbetsgivaren hade en i princip fri uppsägningsrätt, har accentuerats genom tillkomsten av lagen om anställningsskydd. Ett till begränsat skadestånd måste anses otillräckligt för att i önskad utsträckning fylla angivna behov. Visserligen kan genom kollektivavtal träffas överenskommelse om en högre maximigräns för skadeståndet. Det angivna behovet synes emellertid vara av den vikt att det bör kunna tillgodoses med stöd av lagen. Skadeståndets viktigaste uppgift i förevarande sammanhang är likväl att i görlig mån hindra uppkomsten av fredpliktsbrott eller med andra ord att verka preventivt. Vi ansluter oss för vår del till arbetsrättskommitténs synsätt och föreslår att 200-kronorsregeln utgår. I likhet med kommittén vill vi emellertid understryka att avsikten inte är att därmed åstadkomma någon allmän höjning av skadeståndsbeloppen. Vad det närmast är fråga om är att - såsom lagrådet förordar - inskärpa kraven på fredspliktens upprättande och att samhället anser detta minst lika angeläget som då 200-kronorsgränsen infördes . I propositionen föreslås (39 §) en vetorätt i vissa fall för fackförbund när arbetsgivare beslutar att låta någon utföra visst arbete för hans räkning eller i hans verksamhet. Någon sådan bestämmelse har ej utretts eller ens diskuterats inom arbetsrättskommittén och således ej heller remissbehandlats. Förslaget är utomordenligt vittsyftande och utgör ett långtgående avsteg från den allmänna näringsfrihetens principer. Enligt vår mening bör det vara till fyllest att regler om anlitande av entreprenörer där så befinns lämpligt kan intas i kollektivavtal. Frågan om behovet av särskilda lagregler för att komma till rätta med eventuella missförhållanden, såsom försök att ändra innebörden av begreppet arbetstagare, bör göras till föremål för utredning och remissbehandling i sedvanlig ordning. Våra förslag innebär i korthet att 1. företag med mindre än 10 anställda undantas från lagens regler avseende viss förhandlings- och informationsskyldighet och att förhandlingsoch informationsskyldigheten i företag där lokal facklig organisation saknas skall fullgöras med en av den fackliga organisationen bland företagets anställda utsedd person, 2. avtal bör träffas om medbestämmande gällande arbetets ledning och fördelning, men att motsvarande föreskrift gällande företagsledningsfrågor skall utgå, 3. förhandlingar enligt 11-13 §§ skall föras lokalt, 4. arbetsgivares möjlighet att fatta och verkställa beslut innan förhand lingar avslutats utformas enligt arbetsrättskommitténs förslag, 5. informationsskyldigheten i överensstämmelse med arbetsrättskommitténs förslag förknippas med klara regler om sekretess, 6. tolkningsföreträdet övergår till arbetstagarparten, om arbetsgivaren underlåter att föra frågan till förhandling eller avgörande i sista hand i arbetsdomstolen, 7. strejker för icke-fackligt ändamål - s. k. politiska strejker - förbjuds, 8. den nuvarande begränsningen av skadeståndet vid vilda strejker till upphävs, 9. frågan om fackligt veto mot entreprenörsavtal görs till föremål för särskild utredning, 10. förnyad utredning vidtas om gränsdragningen för de fackliga organisationernas rätt till medinflytande inom den offentliga sektorn. Med stöd av vad som anförts hemställs A. att vidta följande ändringar i den föreslagna lagstiftningen: 1. orden "och verksamhetens bedrivande i övrigt i 32 § utgår, 11 § första stycket får följande lydelse: "Innan arbetsgivare med minst tio anställda beslutar om tillhör organisationen, 11 § andra stycket och 12 § andra meningen får följande lydelse: "Arbetsgivare har att avvakta med beslut eller annan åtgärd i frågan tills förhandlingen slutförts, om sådant uppskov skäligen kan krävas av honom., 14 § första stycket får följande lydelse: "Finns lokal arbetstagarorganisation, skall förhandlingsskyldigheten enligt 11-13 §§ fullgöras genom förhandling med denna., 14 § andra stycket utgår, 19 § får följande lydelse: "Arbetsgivare med minst tio anställda skall fortlöpande hålla arbetstagarorganisation i förhållande till vilken han är bunden av kollektivavtal underrättad om hur hans verksamhet utvecklas produktionsmässigt och ekonomiskt liksom om riktlinjerna för personalpolitiken., 20 § andra meningen utgår, 21 § får följande lydelse: "Vad i 18 och 19 §§ sägs gäller ej om parts fullgörande av informationsskyldighet skulle för honom eller annan medföra påtaglig risk för skada. 22 § får följande lydelse: "Part som skall lämna information har rätt att göra skriftligt förbehåll om tystnadsplikt rörande den information som skall lämnas. Sker det är parten ej skyldig lämna beskedet till andra än sådana representanter för motparten vilka av denne till skäligt antal på förhand utsetts att Sådan representant får ej obehörigen yppa eller nyttja vad han sålunda erfarit., 33-35 §§ sammanslås till en paragraf med följande lydelse: Uppkommer mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisation, som är bundna av samma kollektivavtal, tvist om medlems arbetsskyldighet eller rätt till lön eller annan ersättning, är arbetsgivaren skyldig att påkalla förhandling i tvisten. Kan tvisten icke lösas vid förhandling, skall han väcka talan vid arbetsdomstolen. I avbidan på tvistens slutliga lösning skall den av arbetsgivaren hävdade uppfattningen gälla, där ej denne insett eller bort inse att hans tolkning av avtalet var felaktigt eller eljest särskilda skäl föreligger. Innehåller kollektivavtal föreskrifter om medbestämmanderätt för arbetstagarna i fråga som avses i 32 § och uppkommer tvist om tillämpning i visst fall av sådan föreskrift eller av beslut som har fattats med stöd därav, äger vad ovan angivits motsvarande tillämpning., 36 § utgår, 37 § får följande lydelse: Skall enligt föreskrift i kollektivavtal förhandling enligt föregående paragraf äga rum både lokalt och centralt, skall har avslutats. påkalla förhandling eller väcka talan, är han såvitt avser det omtvistade fallet bunden av den tolkning arbetstagarparten gjort gällande, om kravet ej är oskäligt., 41 § tillförs ett nytt andra och ett nytt tredje stycke av följande lydelse: Ej heller får någon som avses i första stycket under tid som angetts där deltaga i stridsåtgärd som vidtages på grund av annat än förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Har i fall, som avses i första stycket punkt 4, någon i annat land vidtagit stridsåtgärd, vilken är otillåten enligt avtal eller enligt det landets lag, är likväl stridsåtgärd, som här i riket vidtages för att bispringa honom, tillåten om den utländska åtgärden med motsvarande tillämpning därpå av denna lag är att anse som tillåten., 14 § tillförs en ny mening av följande lydelse: Är den lokala arbetstagarorganisationen icke representerad genom någon organisationsbildning på arbetsplatsen, skall förhandlingsskyldigheten enligt 11-13 §§ fullgöras i förhållande till särskilt utsedd facklig förtroendeman på arbetsplatsen., 20 § tillförs en ny mening av följande lydelse: Är den lokala arbetstagarorganisationen icke representerad genom någon organisationsbildning på arbetsplatsen, skall informationsskyldigheten enligt 19 § fullgöras i förhållande till särskilt utsedd facklig förtroendeman på arbetsplatsen., 60 § tredje stycket utgår, 38-40 §§ utgår. B. att frågan om företagares rätt att anlita entreprenör m. m. skall ytterligare utredas, C. att med avslag på propositionens förslag såvitt avser gränsdragningen för de fackliga organisationernas rätt till medinflytande inom den offentliga sektorn anhålla om ny utredning i detta hänseende. () () G. () PER () i Gäddvik