mot · FZ022230 · 1976-03-11 00:00:00 — 1975/76: 2230 av med anledning av propositionen 1975/76:39 om skolans inre arbete m. m. I propositionen 1975/76:39 föreslås en utökad omsorg för barn och ungdom under skoldagen och i nära anslutning till denna. Propositionens förslag till åtgärder kan bl. a. uppfattas som ytterligare försök att lösa de problem som sammanhänger med vissa elevers skolsvårigheter. 1 stort tror jag att många av åtgärderna kan få åsyftad verkan. Jag vill emellertid peka på en typ av åtgärd som varken eller propositionen ägnat uppmärksamhet. Jag tänker på alla de barn och ungdomar som successivt "drivs in i en passiv och meningslös tillvaro utanför hemmets gemenskap, utanför klassens gemenskap och utanför den aktiva kamratgruppens gemenskap. Man skall ha i minnet att dessa barn och ungdomar med svårigheter sällan får uppleva tillfredsställelsen av att verkligen lyckas med något, att känna sig uppskattade eller att få beröm. Ofta är hemförhållandena för de barn jag tänker på varken harmoniska eller stimulerande. Där skapas varken trygghet eller tillfällen till personlig utveckling. Hemtillvaron kan i en del fall vara konfliktfylld, i andra fall så passiv och torftig att barnen föredrar att fördriva tiden utanför hemmet. För dessa "handikappade" barn borde skolan kunna göra insatser som i någon mån skulle uppväga bristerna i hemmet och hos föräldrarna. I många fall lyckas skolan med detta. Men dess värre i långtifrån alla. Det visar många undersökningar. I alkoholpolitiska utredningens arbete fick jag åtskilliga belägg fördetta. Många, många tonåringar och äldre ungdomar med allvarliga missbruksproblem har den typen av hem- och skolbakgrund. Ofta hamnar dessa barn i en yttergrupp i klassen. Särskilt befästes dessa intryck av undersökningar om förhållandena på högstadiet. Barnets passivitet och vantrivsel i hemmet följs ofta av samma passivitet och vantrivsel i skolmiljön. får dessa barn och ungdomar med svårigheter uppleva tillfredsställelsen av att verkligen kunna något i skolan, att ha kunskaper i ett orienteringsämne eller att ha färdigheter i exempelvis övningsämnet teckning. Stegvis drivs dessa barn in i den yttergrupp där tillvaron kännetecknas av misslyckanden tillrättavisningar, passivitet och hopplöshet. Det är sannerligen inte konstigt att det blir störningar i beteendet, skolk och alltmer svårlösta disciplinära och sociala problem. Det är inte heller konstigt att dessa barn och ungdomar försöker fly från denna trista och meningslösa tillvaro. Att sättet att fly tar sig uttryck i bruk av konstlade medel såsom alkohol och narkotika förvärrar och komplicerar under hand situationen och ökar svårigheterna att hitta konstruktiva 1 1975/76. SIA-propositionen syftar på ett positivt sätt till åtgärder som omfattar elevsituationen såväl i klassrummet som . Med denna allmänna deklaration om propositionen har jag kommit fram till kärnpunkten. Det går inte att lösa problemen med elevers svårigheter kollektivt. Varje barn måste få individuell hjälp. Varje flicka eller pojke med begynnande skolsvårigheter och andra problem måste få uppleva tillfredsställelsen att klara uppgiften, att få beröm för det och att få uppleva sig själv som uppskattad medlem av gruppen. För psykologer, pedagoger, skolfolk och skolpolitiker är detta inte något nytt. Problemet är mera att skapa resurser för dessa individuella insatser. Principen om den fria resursanvändningen uppfattar jag dock som ett steg i rätt riktning. Vad som sagts om lösningen av problem i vad avser elevers skolsituation gäller icke minst barnets fritid. Visst är det positivt att samhället gjort stora insatser på fritidsområdet. Det låg också en positiv tanke i införandet av s. k. Fritt valt arbete på högstadiet. Jag tror också att vissa förslag från barnstugeutredningen fritid som är inbakade i SIA-propositionen är av värde. Litet tillspetsat vill jag emellertid påstå att dessa insatser huvudsakligen varit till glädje och nytta för barn och ungdomar utan de speciella och allvarliga svårigheter som jag i denna motion behandlar. Samhällets insatser på fritidsområdet når ofta inte de barn och ungdomar som aldrig fått lära sig en hobby eller fritidssysselsättning. Samma brist har kännetecknat och kännetecknar fortfarande Fritt valt arbete på högstadiet. Varken i eller i propositionen har själva inlärningsmomentet i fritidsverksamheten ägnats intresse. Här ligger kärnpunkten i vad gäller barn och ungdomar med svårigheter. Särskilt dessa, som i hemmet inte fått lära sig eller blivit stimulerade att ägna sig åt en hobby, bör få individuell hjälp med själva introduktionen och instruktionen i något slag av hobbyverksamhet. Här bör finnas möjligheter att steg för steg få individen att uppleva hur tillfredsställande det känns att lyckas med något och att få beröm för det. Jag är övertygad om att en sådan aktiv återuppbyggnadsperiod kan underlätta en vändning i skolsituationen och framför allt bli ett positivt och konstruktivt alternativ till den destruktiva tillvaro som ofta leder till alkoholmissbruk, brott och som senare under vuxenlivet t. o. m. kan leda till de utslagnas grupp i samhället. Det är viktigt - icke minst med tanke på hur vi skall lösa det alkoholpolitiska problemet i samhället - att myndigheter på skol- och fritidsområdet får i uppdrag att omgående ägna sig åt det individuella inlärningsmomentet i barnens och ungdomens fritidsverksamhet. Lärare och fritidsledare måste få speciella anvisningar i detta avseende. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos regeringen anhåller att anvisningar utfärdas om inlärningsmomentets betydelse i fritidsverksamheten.