mot · FZ021848 · 1976-01-27 00:00:00 — av m. fl. Regeringen har aviserat att man på grundval av bl. a. länsplanering -74 ämnar förelägga en proposition om regionalpolitikens inriktning och utformning . Redan nu finner vi det dock angeläget att på nytt framföra principiella syn på regionalpolitikens utformning. Politiska åtgärder och beslut inom alla samhällsområden har påverkat den regionala utvecklingen alltsedan den dag då en samhällsstyrelse uppstod. Politiska begrepp som lokaliseringspolitik och regionalpolitik tillhör emellertid endast de senaste årtiondenas politiska terminologi. Detta är naturligt mot bakgrunden av att centraliseringen av bebyggelse och verksamheter till stora koncentrationsområden i hög grad kännetecknat de senaste decenniernas utveckling och föranlett problem som påkallat åtgärder. Centraliseringspolitiken har lett till en kraftig regional obalans, med stora skillnader i sysselsättnings- och inkomstmöjligheter och i möjligheter till service. De negativa konsekvenserna har framträtt allt tydligare miljö- och jämlikhetspolitiskt såväl som ekonomiskt. I storstadskoncentrationerna är det svårt att skapa tillfredsställande fysiska och psykiska livsmiljöer. De uttunnade glesbygderna har fått ett ekonomiskt otillräckligt underlag för nödvändig service. I viss mån har de också fått därmed sammanhängande miljöproblem. Samhällsbyggnads- och socialkostnaderna blir per individ särskilt höga i storstadskoncentrationer. Många kommuner i storstadsområdena har mycket stora ekonomiska svårigheter som en följd av centraliseringspolitiken. Utmärkande för regeringens regionalpolitik är också en strävan till centralisering i länen till s. k. primärcentra, i princip en centralort per län. Till primärcentra skall enligt riksdagsbeslutet om den regionala strukturen och ortsklassificeringen många samhällsfunktioner koncentreras, bl. a. kommunikationer, utbildning och sjukvård. Med instämmande i proposition 1970: 75 uttalas i proposition 1972: lil att huvuddelen av de offentliga investeringarna och i stor utsträckning även de lokaliseringspolitiska stödåtgärderna borde koncentreras till de ortstyper som jag här har betecknat primära centra och regionala centra (prop. 1972: lil, bil. 1, s. 483). Om man såsom regeringspolitiken nu lagts upp koncentrerar samhällsfunktionerna till i stort sett endast en ort i länet, betyder det för andra delar av länet stora hål i servicenätet och otillräckliga sysselsättningsmöjligheter. Även i andra orter än primära centra behövs arbetsplatser med välutbildad personal. Det måste befaras att många kommuner då inte kan fungera som de näringsgeografiska enheter, som de enligt kommunreformens målsättning avsågs utgöra. Befolkningsutvecklingen har vad beträffar fördelningen mellan länen inte varit alarmerande. Den ansluter sig i stället betydligt närmare till de riktlinjer som angavs i riksplan än till riksdagsmajoritetens beslut . Storstadsområdena växer inte som . I de sju s. k. skogslänen har en viss befolkningsökning skett. En mer detaljerad studie av utvecklingen ger dock anledning att varna för en ny koncentrationsvåg till storstadsområdena. I utvärdering av länsplanering 1974 (SOU 1975: 91) har den bedömningen gjorts att storstadsområdena tillsammans med primära centra skall få den största folkökningen . Detta beror dels på den aktuella olikheten i åldersstrukturen i landets olika delar, dels på en bristande ambition att utjämna densamma. Den pågående samhällsplaneringen är till stor del baserad på framskrivning av rådande utvecklingstendenser. Detta passiva synsätt präglar fortfarande regeringens arbete. I årets budgetproposition föreslår t. ex. arbetsmarknadsministern att vissa justeringar av befolkningsramama redan nu skall göras beroende på att utvecklingen avvikit från riksdagsmajoritetens tidigare ställningstaganden. Meningen är att man skall anpassa planeringen efter prognoser i , , och samt . För vissa län innebär dessa justeringar en anpassning till riktlinjerna i riksplan 1972. Vi finner emellertid ingen anledning att nu tar upp frågan. bör avvakta med ställningstagande i denna del till dess regeringens samlade syn på befolkningsmålsättningen för alla län presenteras . Att efter länsplanering -74 och under det att dessa frågor är under beredning forcera fram ett delbeslut skulle sannolikt endast verka störande på det konkreta planeringsarbetet. Även om frågan om den framtida befolkningsfördelningen i landet alltfort är den centrala regionalpolitiska frågan, finns de största akuta problemen i den inomregionala befolkningsutvecklingen. Här har regeringens koncentrationspolitik tyvärr varit framgångsrik. Ortsklassificeringssystemet har tillämpats endast och i sin förlängning kan man därför med fog påstå att ortsklassificeringen kommer att innebära en systematisk utarmning av de mindre kommunerna i vad gäller sysselsättningsmöjligheter och service. är det primära centra som vuxit mest i folkmängd, särskilt inom stödområdet. Där har mindre kommuner haft i vissa fall betydande befolkningsminskningar. Bedömningen i utvärdering är att denna utveckling skall fortsätta, vilket också åsyftats genom riksdagsmajoritetens regionalpolitiska beslut . De inomregionala balansproblemen kommer med nuvarande politik därför att öka. Utan en målmedveten decentraliseringspolitik kommer på samma sätt de inomkommunala balansproblemen att förstärkas. Redan nu finns inom många kommuner stora variationer i vad gäller sysselsättning och service. Särskilt problematiskt är detta i de kommuner som beroende på stor yta eller geografiska hinder inte är att betrakta som en enhet från arbetsmarknads- och servicesynpunkt. Denna typ av inomkommunala balansproblem har i mycket ringa utsträckning uppmärksammats eller blivit föremål för överväganden i vad gäller regionalpolitiska mål och åtgärder. Sammanfattningsvis konstaterar vi att den tidigare starka storstadskoncentrationen åtminstone tillfälligtvis avstannat; att gällande politik i hög grad avser att koncentrera näringsliv och befolkning till storstäder och primära centra; att de inomregionala och inomkommunala balansproblemen är avsevärda på många håll i landet. Som vi framhållit, påverkar de flesta samhällsbesluten den regionala utvecklingen i något avseende. Det finns således en rad förhållanden som måste ägnas ökad uppmärksamhet inom den regionalpolitiska utvecklingsplaneringen och stödverksamheten. Det är nödvändigt att samordna politiken på alla områden utifrån ett decentralistiskt synsätt, om målsättningen om regional balans skall kunna nås. Vi vill särskilt peka på några förhållanden, som ogynnsamt påverkar den regionala utvecklingen: a) den centralistiska målsättningen, b) den bristande samordningen mellan regionalpolitik och andra samhällsåtgärder, c) ortsklassificeringen, d) kommunikationssystemets utformning och brister i samhällsservicen i övrigt, e) effekterna av en bristande industriell tradition, f) de stora variationerna i befolkningens åldersstruktur mellan landets kommuner, g) de stora regionala variationerna i möjligheterna till sysselsättning. Regionalpolitiken måste ha en klart uttalad målsättning. En av samhällets främsta uppgifter är att skapa förutsättningar för allas välfärd på ett så långt möjligt likvärdigt sätt. I det ligger möjligheterna till sys selsättning och inkomst, service och god fysisk och social miljö. Ett nät av tätorter bör utvecklas, vilka tillsammans med omgivande bygder ger en god sådan miljö. Utbyggnaden skall ske så att den möjliggör hushållning med våra naturresurser. Enligt vår mening skall följande mål sättas upp för regionalpolitiken: a) medverka till arbete åt alla, b) skapa befolkningsunderlag för service på rimligt avstånd för alla, c) ge möjlighet att tillgodose olika önskemål i fråga om boende- och rekreationsmiljö, d) avlasta expansionstryck på redan stora orter så att trängselproblem och sociala problem minskar och god miljö åstadkommes, e) medverka till hushållning med energi, mark och andra naturresurser. Sysselsättning i hela landet Det har varit ett länge känt förhållande att möjligheten att erhålla arbete i skogslänen är väsentligt sämre än i storstadslänen. a. genom sysselsättningsutredningens arbete har bekräftats att det finns stora regionala variationer i sysselsättningsnivån. De regionala sysselsättningsvariationerna är en följd av en otillräcklig regionalpolitik. Detta har lett fram till en omfattande befolkningskoncentration. Det är därför nödvändigt att krafttag nu tas för att ökningen av antalet sysselsättningstillfällen skall komma där arbetskraftsreserven finns, så att de nuvarande variationerna kan elimineras. Från den utgångspunkten har krävt att sysselsättningspolitiken inriktas på en ökning med 400 000 arbetstillfällen . Enligt mening är det viktigt att i detta regionala perspektiv på sysselsättningspolitiken särskilt beakta kvinnornas situation på arbetsmarknaden. Det har visats, bl. a. genom sysselsättningsutredningen och länsplaneringen, att de regionala variationerna i sysselsättningen till en mycket stor del beror på skillnader i förvärvsgrad hos kvinnor. Det är nödvändigt att villkoren i arbetslivet allmänt förbättras. Det måste skapas bättre valmöjligheter på arbetsmarknaden även i mindre kommuner. Det traditionella könsrollstänkande som gör att stora delar av arbetsmarknaden inte framstår som tillgängliga måste brytas. I vårt nuvarande samhälle finns behov av service av olika slag. Service i såväl samhällelig som enskild regi kan på normalt sätt eller genom stöd av samhället upprätthållas genom att befolkningsunderlaget är stort Det är angeläget att för servicen rimligt befolkningstal kan upprätthållas i alla delar av landet, men ett samhälleligt stöd är även på lång sikt nödvändigt i vissa trakter. En tydlig tendens är det ökade intresset för bosättning i mindre tätorter. Det kan finnas flera orsaker till detta, men önskemålet om bra boende- och rekreationsmiljö är avgörande. Ett växande intresse finns även för bosättning i landsbygdens byar. Det har öppnats nya möjligheter för detta. En bättre fördelning av bosättningen i landet torde allmänt bidra till goda sociala miljöer. Med det följer färre problem och mindre behov av samhälleliga insatser. Avlastar man expansionstrycket i de större tätorterna skapas förutsättningar att där få bättre sociala och fysiska miljöer. I båda fallen leder detta till stora fördelar från såväl mänsklig som ekonomisk synpunkt. Detta innebär direkt en ökad välfärd och indirekt att stora resurser kan omdisponeras från hjälp till förebyggande åtgärder. har det blivit alltmer uppenbart att naturresurserna är knappa. som kan överblickas måste avsevärt större hänsyn tas till dessa förhållanden. Många tätorter ligger i de bästa jordbruksbygderna. En fortsatt tillväxt av dessa tär oundvikligen på åkermarken, som är en av våra allra viktigaste naturresurser. Även andra naturresurser som sötvatten, grus, rekreationsmarker m. m. är på sina håll knappa. Mot den bakgrunden är det angeläget att nu koppla samman regionalpolitiken med den fysiska riksplaneringen. Härigenom underlättas hushållningen med knappa resurser. På många håll i landet är det nödvändigt att med regionalpolitiska medel förhindra misshushållning med naturresurser. EN NY REGIONALPOLITIK Områden för regionalpolitisk! En regionalpolitik som skall ge likvärdiga förutsättningar för människors välfärd måste inriktas på områden där behoven av utjämning är störst. Inom stödområdet inre och allmänna finns stora regioner med undersysselsättning, hög genomsnittsålder och i flera avseenden en vikande trend. Även utanför stödområdet finns större och mindre områden med likartade förhållanden. Vissa orter inom stödområdet är däremot expansiva och har egen växtkraft. Det gäller att finna ett system som visar vart det regionalpolitiska stödet skall gå för att på bästa sätt främja den i motionen angivna målsättningen. Därvidlag är det nödvändigt att finna sådana former att det gynnar de områden och regioner som har en vikande utveckling. Stödet måste differentieras i detta avseende på ett sådant sätt att det kommer till användning även utanför det nuvarande stödområdet. Vi förordar mot den bakgrunden att det regionalpolitiska stödet utgår med utgångspunkt från av fastlagda kriterier. Dessa bör inrymma bl. a. följande faktorer: a) befolkningsunderlaget, b) sysselsättningsgraden, c) åldersstrukturen, d) näringsstrukturen, e) inkomststrukturen. En sammanvägning av sådana faktorer skall ange omfattning och inriktning av de regionalpolitiska insatserna. Den numera allmänt accepterade planeringstekniken med befolkningsmålsättning för län och kommuner som utgångspunkt för planeringen anser vi också bör tjäna som ledning för de regionalpolitiska åtgärderna. Detta gäller vare sig de är av stimulerande eller begränsande karaktär. Befolkningsmålsättningen syftar till att nå en från regionalpolitiska utgångspunkter önskvärd befolkningsfördelning. Inom länen bör i länsdemokratisk ordning befolkningsramen fördelas på kommunerna utifrån länets egen bedömning av lämplig utveckling. Befolkningsmålsättningen skall alltså ligga till grund även för den övergripande läns- och kommunplaneringen. De faktiska förhållandena och trenderna i län och kommuner relaterade till befolkningsram och målsättning i övrigt anger storleksordningen och inriktningen på samhällets insatser. Befolkningsmålsättningen anger en politisk viljeinriktning. För att denna inriktning skall kunna förverkligas krävs politiska medel. En befolkningsutveckling som avviker från angiven målsättning såväl mellan länen som inom varje län bör därför vara det främsta kriteriet för regionalpolitiska insatser. Om befolkningsutvecklingen avviker från den önskade utvecklingen, måste den centrala statsmakten ha möjlighet vidta ytterligare åtgärder. Andelen yrkesverksamma människor varierar mellan olika regioner och kommuner. Förvärvsgraden är högst i storstadslänen och i de större kommunerna i varje län. I kommuner med svagt utvecklat eller ensidigt näringsliv är förvärvsgraden väsentligt mindre. I dessa kommuner bör de kraftigaste medlen i regionalpolitiken sättas in. Särskilt stora regionala variationer kan man finna när det gäller förvärvsgraden bland kvinnorna. Kommuner med ett ensidigt näringsliv medför i allmänhet låg förvärvsgrad bland kvinnorna. Även om en kommun kan upprätthålla ett acceptabelt befolkningstal och bereda den arbetsföra befolkningen sysselsättning, kan situationen snabbt förändras, om åldersstrukturen är avvikande i förhållande till riksgenomsnittet. I kommuner med en förhållandevis hög andel personer i de äldre åldrarna kan en negativ utveckling väntas. I kommuner med ung befolkning kan en snabb befolkningstillväxt förutses. Oberoende av de regionalpolitiska aspekterna är det angeläget att av sociala skäl sträva efter en allsidig åldersstruktur i alla kommuner. En orts åldersstruktur bör vara ett kriterium för regionalpolitiska stödinsatser. Sådana insatser bör kunna göras såväl på den näringspolitiska som på de familjepolitiska och socialpolitiska områdena. Det är angeläget att påverka omflyttningen inom landet så att en utjämning sker. I glesbygderna gäller det att skapa en arbetsmarknad och en social service, som är attraktiv för unga människor och en familjeservice, som motsvarar den unga generationens krav. En ensidig och liten arbetsmarknad ger få alternativ för den enskilde. En ensidig arbetsmarknad är känslig för yttre störningar, t. ex. konjunktursvängningar. Det är därför angeläget att regionalpolitiska insatser kan göras för att ge en bättre bredd åt den lokala arbetsmarknaden. I detta sammanhang bör också uppmärksammas att även mindre orter behöver offentlig service och förvaltning. En decentralisering till län och kommuner av beslutsfunktioner skulle på ett väsentligt sätt innebära en komplettering av deras arbetsmarknad. Näringsstrukturen och den lokala arbetsmarknadens tillgång till offentlig service bör därför vara ett kriterium för regionala stödinsatser. Därigenom skulle också arbetsmöjligheter för långtidsutbildade förbättras på mindre och lokala arbetsmarknader. Där näringsstrukturen är ensidig och begränsad finns betydande risker för en störning av sysselsättningen. För att förebygga detta bör samhället genom en aktiv regionalpolitik komplettera företagsstrukturen så att regionens näringsliv får ökad slagkraft och attraktivitet. De näringspolitiska utvecklingstendenserna och arbetsmarknadens struktur bör på den grunden utgöra ett kriterium för regionalpolitiska insatser. De stora regionala variationerna i löneläget har klarlagts i skilda sammanhang. Detta förhållande påverkar områdenas utvecklingsmöjligheter. Strävan att förbättra inkomstläget i kommuner med ogynnsam inkomststruktur måste av såväl jämlikhets- som regionalpolitiska skäl vara ett betydelsefullt kriterium för samhällets stödinsatser. Som framgår av det anförda kan man peka på en rad karakteristiska drag, vilka inverkar på regionens framtida utveckling. De förhållanden som vi pekat på utgör främst exempel på kriterier vilka kan användas i regionalpolitiken. Det är sannolikt att man vid en djupgående utvärdering av regionalpolitiken kan finna ytterligare kriterier i detta sammanhang. Regionalpolitik en uppgift för länsdemokrati Inom av statsmakterna fastställda befolkningsramar måste utvecklingen i länen vara en fråga för läns- och kommunorganen. På länsnivå bör frågorna lösas i länsdemokratisk ordning. Det är naturligt att det organ i länet som har planeringsansvaret också förfogar över medel att påverka utvecklingen. I avvaktan på en länsdemokratisk reform bör länsstyrelserna handha denna uppgift. Med en decentraliserad administration av de regionalpolitiska stödåtgärderna bör man inom länen ha befogenhet att vidta såväl stödjande åtgärder som begränsningsåtgärder utifrån en målsättning om inomregional balans. Olika initiativ måste självfallet tas och åtgärder genomföras i nära samarbete med berörda kommuner. Beslut om befolkningsramar för länen bör därför också innebära beslut om en ekonomisk ram, inom vilken länen kan agera i de regionalpolitiska sammanhangen. Grundläggande för en ny regionalpolitik med decentralistisk inriktning måste vara att samhällsorganisationen har en sådan uppbyggnad och funktion att den ger förutsättningar för en positiv utveckling i alla kommuner och i skilda delar av kommunerna. Detta kan ske om, som inrikesutskottet uttalat, hela samhällsverksamheten inriktas för att främja de regionalpolitiska strävandena. Regionalpolitik måste i väsentlig grad vara en fråga om att skapa förutsättningar för en likvärdig utveckling inom hela landet. Särskilt viktigt därvidlag är kommunikationssystemets utveckling, en förstärkning av fraktstödet och en utjämning av teletaxorna. Av stor betydelse för en decentralistisk regionalpolitik är att förutsättningarna i form av kunnande inom näringslivet förbättras i de svagt industrialiserade regionerna. En bättre utbildning av och service för företagare samt en målmedveten satsning inom arbetsmarknadsutbildning och utbildning inom företagen är viktiga åtgärder i detta sammanhang. Av särskilt stor betydelse när det gäller att ge människorna likvärdiga levnadsbetingelser i olika delar av landet är de kommunala skatteutjämningsbidragen. Skattepolitiken har i ringa utsträckning använts som instrument inom regionalpolitiken. Skatter bör kunna differentieras och i ökad utsträckning vara ett generellt medel som främjar regionalpolitiska mål. De riktade regionalpolitiska medlen består av lokaliseringslån och bidrag, utbildningsstöd, sysselsättningsstöd, transportstöd och särskilda stödåtgärder i glesbygder. Dessutom pågår en försöksverksamhet med näringspolitiska punktinsatser i form av industricentra. Samhället förfogar således över en rad medel för att stimulera sysselsättningen och serviceutbud i glesbygdsområden. Begränsningsåtgärderna inom regionalpolitiken har inte byggts ut på samma sätt. Lokaliseringssamrådet i de tre storstadsregionerna har haft en begränsad betydelse. Några åtgärder för att begränsa tillväxten i andra större tätorter har över huvud taget inte vidtagits. Några effektiva instrument för att begränsa tillväxten i expansionsregioner finns således inte. Stödområdesgränserna är vägledande för var de regionalpolitiska stödinsatserna sker. Stödområdet är uppdelat i ett allmänt och ett inre stödområde. Denna differentiering är otillräcklig i vad gäller att särskilt stödja svaga kommuner och orter. Samhällsstödet och stimulansen fångas upp främst av de större kommunerna och i dessa av de större tätorterna. Många kommuner och kommundelar utanför stödområdet har problem av sådan art att regionalpolitisk stödverksamhet är motiverad. Genom ett system med kriterier för regionalpolitiken kan den behövliga differentieringen erhållas såväl inom som utom stödområdet. I budgetpropositionen förordas att den regionalpolitiska stödverksamheten skall vidgas för från till . förutsåg att den regionalpolitiska stödverksamheten skulle bli av denna mer omfattande storleksordning. Vi förordade då en medelsram om för lån och bidrag. Regeringens förslag motsvarar med hänsyn till penningvärdeförsämringen ungefär tidigare krav. En prövning av grunderna för regionalpolitiken och utbyggnaden av samhällets bas- och serviceorganisationer bör leda fram till en ny prövning också av de riktade regionalpolitiska medlen. En sådan prövning bör avse t. ex. avvägningen mellan lån och bidrag inom regionalpolitiken och avvägningen mellan investeringsstöd, direkt stimulans att öka sysselsättningen, insatser för ökat företagskunnande och införande av begränsningsåtgärder. De regionalpolitiska medlen skall anpassas till de uppsatta målen. De regionalpolitiska medlen skall vara så utformade att beslut om stödinsatser och begränsningar kan fattas på regional nivå i länsdemokratisk ordning och i viss utsträckning även på nivå. Riktlinjer bör utarbetas också i detta avseende, vilka främjar den i motionen angivna inriktningen. har utfört vissa studier i detta sammanhang och har även i uppdrag att fortsätta detta arbete. De regionalpolitiska frågorna utgör ett delproblem i utredningens omfattande uppgift. En noggrann genomlysning av de regionalpolitiska frågorna bör därför ske. skall dessutom enligt sina direktiv utgå års regionalpolitiska beslut. förordar en annan och decentralistisk inriktning för regional balans. Av dessa anledningar förordar vi att sysselsättningsutredningen ges i uppdrag att utveckla de regionalpolitiska medlens utformning och inriktning i enlighet med den målsättning som angivits i motionen. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. uttala att regionalpolitiken inriktas på decentralisering av näringsliv, bostäder och service, 2. uttala att goda sysselsättningsmöjligheter och väl differentierade arbetsmarknader skapas i alla regioner, 3. uttala att regionalpolitiken inriktas på en utjämning mellan regioner inom regioner och inom kommuner genom, a) en utveckling av de regionalpolitiska stödformerna i enlighet med vad som anförts i motionen, b) en ökad differentiering av det regionalpolitiska stödet, c) en ökad decentralisering av beslutsfattandet inom regionalpolitiken, 4. att ortsklassificeringssystemet avskaffas som grund för den regionalpolitiska verksamheten, 5. uttala att den regionala utvecklingsplaneringen och åtgärder avseende den inomregionala utvecklingen bör beredas och beslutas i länsdemokratisk beslutsordning, 6. att hos regeringen begära att sysselsättningsutredningen genom tilläggsdirektiv ges i uppgift att utveckla de regionalpolitiska medlens utformning och inriktning i enlighet med vad som anförts i motionen. () () MAJ () . ÅSLING (c)