mot · FZ02257 · 1976-01-14 00:00:00 — Motion 1975/76: 257 av m. fl. om åtgärder mot inflationen Inflationen drabbar hårdast dem som har små inkomster. Den drivs fram av de stora monopolens spekulation och en växande improduktiv sektor. Inflationen är ett medel för storföretagen att öka sina profiter och sin andel av vad som produceras. Kamp mot inflationen gäller fördelningen i samhället. Den ekonomiska politiken måste ges en ny inriktning. Den måste angripa monopolens makt. I ett tiopunktsprogram sammanfattas i motionen de viktigaste kraven i kampen mot inflationen. Ingrepp mot monopolistisk prissättning. Skärpt kontroll över och åtgärder mot de multinationella företagens prispolitik. Ingrepp mot märkesvaruraseri och fördyrande reklamjippon. Slut på gåvopolitiken till företagen. Åtgärder mot markspekulation. Prisstopp på alla dagligvaror. Slopad mervärdeskatt på mat - skärpt beskattning av kapitalet. Ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun. Inflationen har blivit ett allt allvarligare problem i de kapitalistiska ekonomierna. utgör här inget undantag. Medan prisstegringstakten begränsade sig till - i en svagt stigande trend - är prisstegringarna nu uppe i mer än det dubbla. Orsakerna till detta har varit föremål för livlig diskussion. - och i förhärskande - nationalekonomin söker förklaringarna dels i lönestegringar, dels i den internationella utvecklingen. I den teoribyggnad som ligger bakom den officiella synen i - den s. k. EFO-modellen - görs en kombination av dessa båda orsaksfaktorer. I denna modell förutsätts att produktivitetsstegringarna inom en sektor bildar ett tak för lönestegringarna i denna sektor. Modellen utgår ifrån att det i svensk ekonomi finns dels en sektor som är utsatt för konkurrens från utlandet, dels en från sådan konkurrens skyddad sektor. Den konkurrensutsatta sektorn förutsätts vara löneledande och har en större årlig produktivitetsökning. Detta tvingar fram en inflationsdrivande löneutveckling i den s. k. skyddade sektorn. Sammantaget med den internationella prisutvecklingens påverkan på anses detta vara inflationens förklaring. I de officiella proklamationerna från regeringen om inflationen betonar man i synnerhet att importerar inflationen. Denna attityd gentemot inflationens orsaker - och teorin bakom den är felaktig. Den utgår ifrån att den svenska ekonomin i huvudsak bara skulle påverkas utifrån. Den utgår också ifrån att fördelningen av samhällets produktion mellan arbete och kapital skulle vara - skulle arbetet försöka öka sin andel skulle detta vara omöjligt. Det oundvikliga resultatet skulle då bli prisstegringar. Den nuvarande fördelningen mellan kapital och arbete är emellertid inte en gång för alla given. Den är en kampfråga. Att priserna på världsmarknaden höjs beror på att prisnivån i de olika kapitalistiska länderna stiger. Det sker här en ömsesidig påverkan. är i och för sig ett litet land. Men såväl påverkar som påverkas. Prisstegringar på importerade varor kan förklaras utifrån, men svenska exportkapitalisters oerhörda prisstegringsvinster kan inte förklaras härmed. Eftersom nästan alla kapitalistiska stater - frånsett möjligen - i förhållande till den kapitalistiska världsmarknaden är små, har alla en situation som om än i något olika grad. Prisstegringarna kommer ingenstans ovanifrån och är inte ödesbestämda. De uppstår i olika länder, inte i himlen. Den "internationella' prisnivån är ett sorts genomsnitt av prisnivån i olika länder. Att skylla prisstegringarna i bara på internationella prisrörelser kan vara bra om man vill slippa angripa inflationen. Sådan är denna handlingsförlamningens logik: styr inte den internationella prisutvecklingen som är inflationens huvudorsak - alltså får vi leva med det onda. kan inte undgå viss inflationspåverkan från andra kapitalistiska stater. Denna påverkan kan dock förminskas. En mera differentierad inriktning av utrikeshandeln och en minskad uppknytning till det imperialistiska valutasystemet kan genomdrivas. Huvudorsakerna till inflationen ligger emellertid inom landet. kunde visa den höggradiga monopoliseringen inom svensk industri. svarade i av undersökta 450 varugrupper det största företaget för av produktionen. För 442 varugrupper medräknades också importkonkurrens: En importandel på ansågs vara oförenlig med enföretags- eller fåtalsdominans. Trots detta var inte av marknaderna fåtalsdominerade, enföretagsdominerade eller kartelldominerade. Fåtalsdominans i produktionen men med en importandel överstigande fanns det i av de utmärktes således det svenska näringslivet av en mycket höggradig monopolism. Denna har därefter försärkts. 1973 publicerade pris- och kartellnämnden (SPK) en undersökning av koncentrationsutvecklingen inom svensk industri . SPK:s undersökning är upplagd på ett något annorlunda sätt än koncentrationsutredningen. Siffrorna kan därför inte jämföras. SPK-undersökningen gav följande huvudresultat för utvecklingen inom samtliga industrisektorer : Av dessa siffror framgår att koncentrationen tydligt ökade . Detsamma gäller om storföretagsdom i . Antalet storföretag, dvs. företag med mer än 500 anställda, minskade från 229 till 212. Denna minskning berodde på ett bortfall av 35 företag och ett tillskott på 18 företag. Bortfallen berodde dels på företagssamgående, dels på personalminskningar. Trots nedgången i antal svarade storföretagen för en ökad andel av produktionen - mot . data tyder på att denna utveckling fortsatt. Detta har stor inverkan på prisbildningen. Storföretag som dominerar en marknad kan sätta sina priser utan större avseende på konkurrenter. Genom att sätta överpriser kan de öka sina profiter. Prisökningar är ett sätt för storföretagen att till sig koncentrera en extra stor del av vad som produceras. Monopolpriser leder till inflation, då icke-monopoliserade företag icke sänker sina priser. Tvärtom försöker nu mindre företag att öka sina priser i försvar mot den genomsnittliga höjning av den allmänna prisnivån som monopolens överpriser förorsakar. Monopolens extraprofiter tenderar då att ätas upp av den allmänna prisnivån - ytterligare prisstegringar blir följden. Den förevändning man mest använder som motiv för prisstegringar är arbetslönerna. Kapitalister ser arbetarnas löner som en kostnad, de ser lönerna i förhållande till profiterna. (Med profiter menas här inte bara företagens vinst utan också de medel de kan fondera och nyinvestera och som kan fördelas ut till distributionsledet, dvs. handel, reklam osv.) Men arbetarnas löner är mer än en kostnad - de är egentligen profiternas grund. Producerade inte arbetarna mer än sin egen förbrukning - dvs. för mer än sin lönesumma - skulle alla vara hänvisade till produktion av livsförnödenheter, och någon ekonomisk expansion skulle inte kunna ske. En lönestegring är ett krav på omfördelning av produktionen - eller ett krav mot omfördelning till kapitalets förmån. Prisstegring på varan arbetskraft behöver inte betyda allmän prisstegring - den kan lika väl betyda omfördelning. arbetskraft är den enda vara där arbetarna direkt kan påverka priset - övriga priser bestäms av kapitalet. Prisstegringar på dessa övriga varor är kapitalets strävan efter omfördelning till sin fördel. Det är således kapitalets jakt efter profiter - och monopolens möjlighet att leda prisutvecklingen och i stor självständighet kunna bestämma sina priser - som är inflationens huvudorsak. Monopolen ökar den improduktiva sektorn i samhället. Reklam är monopolens medel att öka försäljning och tränga in på nya marknader. En ökad kontroll - och administrationsapparat fordras för att slå vakt om extraprofiterna - eller utvidga storföretagens intressesfärer. Allt detta inbakas i priserna. En rad fakta kan anföras som styrker det ovan sagda. Vi skall här begränsa oss till två. Det ena är att industriarbetarnas reallöner ökat långsammare än produktiviteten. Det har således skett en omfördelning till deras nackdel. Deras lönekrav har varit ett försvar mot denna omfördelning. Det andra är att inflationen ofta tycks vara störst efter det att en högkonjunktur börjat avta och gå ned. Detta säger oss att företagen till en början kan kompensera försäljningsbortfall med hjälp av prisstegringar. De som hävdar att inflationen beror på lönerna brukar hänvisa till företag med små marginaler eller också till branscher där arbetslönerna svarar för en stor andel av kostnaderna för företagen. En sådan bransch man ofta pekar på är handeln. I handeln utgör löneandelen den största kostnadsposten - frånsett varuinköpen. Löneandelen räknas där ut i förhållande till handelsmarginalen - dvs. skillnaden mellan affärsägarens inköps- och försäljningspris. Denna marginal ligger i allmänhet på (dock olika i olika branscher)av försäljningspriserna. Denna marginal fördelar sig mellan kostnader för företagen och deras nettointäkter etc. Kostnaderna uppgår till av försäljningspriserna och lönerna till av kostnaderna. För att en handelsanställds lönestegring skall påverka priserna - inkomstfördelning kapital-arbete oförändrad - måste hon/han få en löneökning med . Priserna bestäms endast till mindre del i handeln. De avgörs i huvudsak i tidigare led. Handelns marginaler avgörs av den allmänna profitutvecklingen, påverkas av produktivitetsutveckling och andra förhållanden. De handelsanställdas löner bestäms mera av prisutvecklingen än vad de påverkar denna. Kapitalets prishöjande verksamhet sker också genom spekulation och direkt uppskörtning - som i vissa delar av den privata bostadsmarknaden. Prishöjande effekt har också statsapparatens utveckling. Delar av denna verkar improduktivt och driver på inflationen. Direkt synbara inflationsdrivande effekter har högräntepolitiken, den indirekta beskattningen (som ökar inflationens takt) och den kraftiga underbalanseringen av den statliga budgeten. Som vi sett i det föregående orsakas inflationen av monopolens ökade makt över marknaderna. Statsapparatens utveckling har ytterligare fått inflationen att öka. Att dessa orsaker verkar i hela den utvecklade kapitalistiska världen förvärrar ytterligare inflationen. Denna är ett kännetecknande drag för den nuvarande kapitalismen. Monopolens och statens inkomstöverförande politik till de arbetandes nackdel och till kapitalets fördel måste brytas för att den nuvarande inflationen skall kunna hejdas. Därtill krävs bl. a. de åtgärder som tecknas i följande program om tio punkter för kamp mot inflationen. Ingrepp mot monopolistisk prissättning. Möjligheter finns delvis i nu gällande lagstiftning för ingrepp mot monopolprissättning, men lagstiftningen måste överarbetas. Den övervakning som sker är inte tillräcklig. Den bör utvidgas. Den bör kompletteras med ökade möjligheter till bindande dekretering av företagens prissättning. Skärpt kontroll över och åtgärder mot de multinationella företagens prispolitik. De multinationella företagen har en mycket stor makt. Deras prissättning är mycket svårkontrollerad. De kan genom att de ofta är vertikalt integrerade - dvs. kontrollerar flera led av produktionen - inom koncernen sätta priser på råmaterial och halvfabrikat som skenbart gör ett högt pris på slutvaran skäligt. I särskild motion redovisas ett program för åtgärder mot de multinationella företagen. Ingrepp mot märkesvaruraseri och fördyrande reklamjippon. S. k. märkesvaror finns inom en rad områden. Ex. bordtennisracketar som bär en stjärnspelares namn bär detta för att ett högt pris skall kunna tas ut. Reklambeskattningen har varit ett steg i rätt riktning, men ytterligare åtgärder måste vidtas för att dämpa reklamkostnaderna. En särskild utredning bör tillkallas för att snabbutreda detta. Slut på gåvopolitiken till företagen. Inflationen betyder inkomstöverföring till främst storkapitalet. Mängden av statliga gåvor, subventioner och andra former av stöd till kapitalägarna är andra led i denna överföring. Denna inkomstöverförande politik har inflationseffekter. Den ökar såväl företagens spekulationsmöjligheter som skattetrycket på de arbetande. Åtgärder mot markspekulation. Trots ändringar i expropriationslagstiftningen och trots att förköpsrätt införts florerar fortfarande tomtjobberiet. Markspekulationen är inflationsdrivande - liksom andra monopolistiskt satta priser. Den drabbar såväl kommuner som hyresgäster. Den kan stoppas genom att all mark för bostadsbebyggelse m. m. överförs i kommunernas eller statens ägo. Hyreshöjningarna har varit kraftiga . Övergången till s. k. bruksvärdering kommer att stimulera till fortsatt höjd hyresnivå. Markspekulanterna, bankkapitalet, byggnadsämnes- och byggkapitalet samt fastighetsägarna gynnas av höghyrepolitiken. Ett första steg mot hyressänkningar är genomförandet av ett allmänt stopp för alla hyreshöjningar. Lågräntepolitik samlade en gång bred enighet inom aila partier som förespråkade arbetar- eller sm åföretagarintressen. På övergavs den av socialdemokratin. Den nuvarande högräntepolitiken drabbar hyresbetalare och dem som måste låna till konsumtion (av bostäder och andra långvariga förbrukningsvaror) samt småföretag. En återgång till lågräntepolitik skulle tjäna dessa. En sådan återgång måste kombineras med skärpta restriktioner mot kapital- och valutautförsel. Prisstopp på alla dagligvaror. Där de flesta människorna tydligast erfar inflationen är på de ständiga fördyringarna av deras dagliga och nödvändiga förbrukning. Ett prisstopp finns nu på vissa baslivsmedel. Det har visat sig tämligen effektivt. Det bör tills vidare utvidgas till att gälla alla dagligvaror. Slopad mervärdeskatt på mal - skärpt beskattning av kapitalet. En ur fördelningspolitisk synvinkel fortfarande mycket viktig åtgärd är att slopa mervärdeskatten på mat. Det har också en omedelbar inflationshämmande effekt. Denna skattereform bör kompletteras med en ökad beskattning av kapitalet - dels som en delfinansiering av slopad matmoms, dels för att stärka det fördelningspolitiska resultatet. Detta är ett viktigt led i en skattepolitik i folkflertalets intresse. Andrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun. De icke-progressiva kommunalskatterna stiger kraftigt. Detta är till stor del en följd av beslut som fattas i den centrala statsapparaten. Ökade bidrag från staten har inte vänt denna utveckling. Ändrad kostnadsfördelning är fördelningspolitiskt motiverad. Ett genomförande av kraven i dessa tio punkter verkar på olika sätt hämmande på inflationen. Det bidrar till en omfördelning till de arbetandes och folkflertalets förmån. Det angriper huvudsakligen endast inflationsdrivande krafter inom landet. Det bör därför kompletteras med ansträngningar för en mera differentierad utrikeshandel och för en ökad självständighet på valutapolitikens område. Med hänvisning till ovanstående föreslås att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om nödvändiga åtgärder i kampen mot inflationen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)