mot · FZ02975 · 1976-01-26 00:00:00 — Motion 1975/76: 975 av m. fl. om ändrade avdragsregler i skattesystemet Sammanfattning: I motionen kritiseras de nuvarande avdragsreglerna, vilka innebär stora fördelar för höga inkomsttagare och stora förmögenhetsägare. I sitt fortsatta arbete med att förändra avdragssystemet bör de sittande skatteutredningarna ges direktiv som säkrar: a) att mängden av avdrag minskas, b) att ett och samma avdrag får samma effekt i olika inkomstlägen, c) att möjligheten att utnyttja underskott och kostnader i en förvärvskälla för avdrag i en annan beskäres, d) att skattereglerna blir neutrala när det gäller olika boendeformer. Vidare bör en begränsning av ränteavdragen genomföras samt gällande schablonregler för avdrag i samband med ombyggnader av fastigheter skärpas. Enligt redovisning av taxeringsstatistiskt material avseende () utgjorde den sammanlagda bruttoinkomsten för samtliga skattebetalare detta år . De sammanlagda avdragen uppgick till , varför den beskattningsbara inkomsten stannade vid . De olika avdragsposterna var följande (): avdrag från inkomst av tjänst 5 870, avdrag för underskott i förvärvskälla 4 498, allmänna avdrag 6 343, förlustavdrag 120 grundavdrag 21 307 och extra avdrag 2 111. Avdragen spelar alltså en betydande roll i skattesystemet. Avdragssummorna ökar med stigande bruttoinkomster. Detta är knappast förvånande, men däremot är avdragssummorna för de höga inkomsttagarna förvånande stora. I följande tabell har efter redovisning sammanställts dels i vad gäller underskott i förvärvskälla, dels i vad gäller allmänna avdrag medelvärden per inkomstklass avseende samtliga inkomsttagare. Brutto- Underskott i_ Summa inkomst förvärvskälla, allmänna 292 383 673 999 1 115 Bruttoinkomst (.) Underskott i förvärvskälla, statligt Det är inte endast det förhållandet att avdragen ökar med stigande inkomst - och i de högsta inkomstlägena når utomordentligt höga belopp - som gör att gällande avdragssystem gynnar de redan inkomstmässigt priviligierade i samhället. Härtill kommer också den s. k. avdragsprogressiviteten, dvs. det förhållandet att ett och samma avdrag i kronor räknat på grund av statsskattens progressivitet betyder en större skatteminskning i kronor för den höga inkomsttagaren än för den lägre inkomsttagaren. Ett avdrag på låt oss säga är avsevärt mera värt för en inkomsttagare med 100 000 i bruttoinkomst än för en inkomsttagare med 30 000 i bruttoinkomst. Avdragen har i allmänhet motiverats med den s. k. skatteförmågeprincipen, dvs. att man genom olika avdrag skulle komma fram till en nettoinkomst som bättre än bruttoinkomsten mäter inkomsttagarens skatteförmåga. Varför en och samma omkostnad skall leda till en större skattenedsättning för den högre inkomsttagaren än för den lägre torde dock vara svårt att bevisa med någon rimlig tolkning av skatteförmågeprincipen. Hellre kan hävdas att en viss omkostnad tynger den lägre inkomsttagaren avsevärt mera än den som har en högre inkomst och därför egentligen borde föranleda en större skattesänkning. Vi skulle här inte ta ställning till rimligheten av vart och ett av de olika avdrag som förekommer i det nu gällande skattesystemet. Denna fråga prövas av skatteutredning. Vi vill emellertid uttrycka den allmänna meningen att antalet avdrag i möjligaste mån bör begränsas. Detta är motiverat såväl av fördelningspolitiska skäl, som av önskemålet att förenkla De avdrag som man efter prövning finnér rimliga att bevara - plus eventuellt tillkommande avdrag - bör ges en sådan utformning att avdragsprogressiviteten avskaffas. Den principen bör i stället vara vägledande, att en och samma omkostnad samt ett och samma avdrag i kronor får samma effekt i olika inkomstlägen. Personer med höga inkomster skall alltså icke som kunna dra dubbel frödel av avdragssystemet. En möjlig metod att eliminera avdragsprogressiviteten är att rätten till avdrag vid taxeringen ersättes med rätt till avdrag från skatten - skattereduktion - med viss bestämd del av underskott eller omkostnad. Den regeln borde också införas att avdrag för underskott i förvärvskälla skall medges endast i den förvärvskälla där underskottet uppkommit och att underskottet således inte skall få avräknas mot inkomster från andra förvärvskällor. Häremot har visserligen anförts att en sådan lösning skulle stå i strid med principen om en samlad nettobeskattning, dvs. att den enskilde inkomsttagarens skatteförmåga skall bedömas med hänsyn till det samlade resultatet av hans olika förvärvskällor. Vad det gäller att stävja är emellertid missbruk av denna regel, exempelvis att en person med huvudsaklig inkomst av tjänst också bedriver annan verksamhet med det huvudsakliga syftet att skaffa sig möjlighet till underskottsavdrag. Beträffande denna avdragsregel såväl som vissa andra gäller att den tillkommit under tidigare existerande förhållanden, men får en annan effekt än som ursprungligen åsyftades genom förändrade ekonomiska och andra samhälleliga förhållanden. Utan att här i detalj gå in på de olika avdragsregler inom skattesystemet som påverkar de faktiska bostadskostnaderna vill vi som den enda riktiga principen fastslå att skattesystemet måste förändras så att det blir neutralt i förhållande till de olika boendeformerna. Så är inte fallet f. n. när boende såväl i hyreslägenheter som inom bostadsrättsföreningar är sämre behandlade från skattesynpunkt än ägare av villafastigheter. Härtill bidrar bl. a. nuvarande regler för gäldränteavdrag. Dessa är emellertid också ett mera allmänt problem. Gällande regler medger att gäldränta som är hänförlig till viss förvärvskälla får dras av som omkostnad i den förvärvskällan. Ränta som inte skall dras av i annan förvärvskälla hänförs till förvärvskällan kapital. Uppkommer underskott i förvärvskällan i fråga medges allmänt avdrag för underskottet. Kombinationen av de med bruttoinkomsten i allmänhet växande avdragen och den s. k. avdragsprogressiviteten medför att den genomsnittliga individuella skattelättnaden p. g. a. ränte- och underskottsavdragen är betydligt större i högre än i lägre inkomstklasser. Vi anser att en total omprövning bör ske av ränteavdragen, särskilt när det gäller räntor på privata konsumtionslån. Det bör ankomma på de sittande skatteutredningarna att framlägga förslag härom. Vad som bör ske är emellertid en begränsning av rätten till avdrag för skuldräntor så att denna gäller endast skuldbelopp understigande en viss summa. I denna provisoriska lagstiftning bör man kunna sätta gränsen vid samma belopp som där skatteplikt för förmögenhet nu inträder, dvs. Även på en annan punkt bör en omedelbar skärpning av beskattningsreglerna ske. Det gäller gällande regler vid upprustning och ombyggnad av bostadsfastigheter. Dessa är f. n. - såsom påtalats i den allmänna debatten om höga inkomsttagares möjlighet att göra skatteavdrag och även i tidigare motioner i - så utformade att de i hög grad gynnar enskilda fastighetsägare. De möjliggör en betydande skatteflykt. Såsom anförts verkar reglerna uppdrivande på prisnivån för fastigheter och minskar därmed möjligheterna att genomföra en social bostadspolitik. borde enligt vår mening ta ett initiativ för en omedelbar ändring på denna punkt. Om utskottet av någon anledning icke vill göra detta, bör hos regeringen hemställa om förslag redan under innevarande år om skärpta beskattningsregler för upprustning och ombyggnad av bostadsfastigheter. Mot bakgrund av det anförda hemställer vi 1. att hos régeringen begär tilläggsdirektiv till de sittande skatteutredningarna i vad gäller avdragsfrågorna innebärande: a) att mängden av avdrag minskas, b) att ett och samma avdrag får samma effekt i olika inkomstlägen, c) att möjligheten att utnyttja underskott i en förvärvskälla för avdrag i en annan beskäres, d) att skattereglerna blir neutrala när det gäller olika boendeformer, 2. att hos regeringen begär förslag om att den i kommunalskattelagen stadgade rätten till avdrag för ränta å gäld begränsas till att gälla skuldbelopp understigande , 3. att hos regeringen begär förslag om skärpta beskattningsregler för upprustning och ombyggnad av bostadsfastigheter. (vpk) i