mot · FZ022557 · 1976-05-14 00:00:00 — Det skulle vidare ha lett till en högre total efterfrågan i det svenska samhället och därigenom till en högre sysselsättning. enades om att hos regeringen begära sammankallande av en stabiliseringspolitisk konferens. Avsikten var att representanter för regeringen, oppositionspartierna och parterna på arbetsmarknaden skulle söka finna gemensamma ståndpunkter i kampen mot inflationen. Enligt beslut skulle regeringen presentera de principiella huvuddragen i ett program mot inflationen och formerna för överläggningarna för senast i samband med kompletteringspropositionen. Regeringen valde emellertid att inte följa den av begärda ordningen. fick sålunda aldrig tillfälle att yttra sig över formerna för överläggningen, och några principiella huvuddrag i ett program mot inflationen hade inte heller presenterats, när regeringen tidigare inbjöd till överläggningar. Det stod dessutom nästan klart att regeringen inte hade några seriösa avsikter med sin inbjudan. LO och TCO tackade nej till deltagande i den stabiliseringspolitiska konferensen. Bakom detta nej visade sig senare ligga att regeringen i hemlighet hade fört förhandlingar med dessa organisationer om en ny provisorisk skatteomläggning . Den socialdemokratiska pressen talade om den fiffighet som regeringen hade visat genom detta agerande. Och regeringen ansåg sig ha vunnit en betydande taktisk seger. Den hade "dragit oppositionen vid näsan". Vid den andra av de s. k. III-överläggningarna, till vilken moderata samlingspartiet valt att inte infinna sig, presenterade regeringen sju punkter, som angavs vara ett underlag för ett program för åtgärder mot inflationen. De sju punkterna redovisas i den reviderade finansplanen. 1 ett mer seriöst ekonomiskt-politiskt sammanhang, som väl en finansplan eller en reviderad finansplan bör betraktas som, framstår de sju punkterna som tomma slagord. "Återhållsam kostnadsutveckling är den första punkten. Det är endast en tom fras. En utveckling kan inte vara återhållsam. Däremot kan löntagarorganisationerna vara återhållsamma med sina lönekrav och näringslivet med prisökningar. Det har emellertid inte regeringen ansett sig kunna skriva, eftersom den angripit moderata samlingspartiet för att tidigare ha talat om just detta. "mot överbuden är en annan punkt. Därmed torde avses ett avståndstagande från moderata samlingspartiets krav på indexreglering av skat tesystemet och sänkta marginalskatter. Prisövervakning finns också på listan. Det är just vad man ägnat sig åt , men denna prisövervakning har som bekant inte lett till att inflationen kunnat hållas inom acceptabla gränser. Anledningen härtill är att det inte går att komma till rätta med inflationen enbart genom att förbjuda den. Det är inflationens orsaker som måste angripas. Den sista punkten är fast valutapolitik. Om därmed avses att kronans kurs skall ligga fast eller motsatsen - att valutajusteringar bör användas för att begränsa genomslaget i den svenska ekonomin av utländska prisstegringar - framgår inte. Ett krav är att vår inhemska kostnadsstegring dämpas, heter det i den reviderade finansplanen. Ett viktigt element härvidlag är att avtalsrörelsen kan genomföras inom de ramar som sätts av det samhällsekonomiska resursutrymmet. Därvid har skattepolitikens utformning sin givna roll. Detta är en uppfattning som vi helt delar. Det var sådana överväganden som låg bakom vårt i det föregående refererade förslag till program mot inflationen. Då avvisades förslaget, och i stället fick vi uppleva rekordhöga arbetskraftskostnadsökningar och en fortsatt hög inflation. Att skattepolitikens utformning alltså spelar en stor roll i kampen mot inflationen har vi från moderat håll ofta och starkt betonat. Enligt vår uppfattning har de orimligt höga marginalskatterna i aktivt medverkat till att driva på inflationen. För att kompensera en prisstegring på behöver normalinkomsttagaren i en bruttolöneökning på inte mindre än . Ett sådant skattesystem går i längden inte att förena med stabila priser. En marginalskattesänkning måste mot denna bakgrund inta en central plats i ett program mot inflationen. Moderata samlingspartiet har vidare bl. a. som ett led i kampen mot inflationen begärt en indexreglering av skattesystemet. Det är enligt vår uppfattning orimligt att skattetrycket skall stiga enbart som en följd av en fortgående penningvärdeförsämring, och en sådan ordning torde inte vara ägnad att befrämja en stabil prisutveckling. Det kan befaras att den inte heller stimulerar en regering, som ser en växande offentlig sektor som ett viktigt politiskt mål, att tillgripa erforderliga krafttag i kampen mot inflationen. Inflationen har nämligen varit en av de främsta bidragsgivarna till statens ökade inkomster. Det görs i den reviderade finansplanen gällande, att erfarenheten visar att en utbyggd indexreglering påskyndar inflationsprocessen. Detta kan gälla i fråga om indexreglerade utgifter, och vi utgår ifrån att det är detta som regeringen avser. Moderata samlingspartiet har därför stött regeringen i dess motstånd mot en utvidgning av den typen av indexreglering till andra områden än pensionsförmånerna. Att indexreglera skatterna och därmed medverka till att den offentliga sektorns inkomster inte automatiskt ökar snabbare än samhällets samlade resurser är däremot en helt annan sak. Det finns definitivt inga erfarenheter som skulle tyda på att en sådan indexreglering skulle driva på inflationen. Regeringen har i en presskommuniké redovisat ett icke fullständigt förslag till en ny provisorisk skatteomläggning . Förslaget följer samma mönster som tidigare provisoriska skatteomläggningar. Vissa nedjusteringar av skattesatserna görs i lägre inkomstlägen. får däremot ingen som helst marginalskattesänkning om än en viss sänkning av den totala skatten. 1 själva verket kommer pågrund av de automatiska skatteskärpningarna betydande inkomsttagargrupper att få skärpta marginalskatter. Progressiviteten i skattesystemet skärps. Liksom tidigare Finansieras omläggningen genom höjda arbetsgivaravgifter. Enligt vår bedömning kommer detta förslag till skatteomläggning inte att vara effektivare i kampen mot inflationen än de skatteomläggningar som trädde i kraft eller 1976. LO och TCO har enligt regeringens presskommuniké förklarat att de är beredda att beakta den höjning av avgifterna för arbetsgivarna som erfordras för att möjliggöra en sänkning av den direkta statsskatten 1977. Det torde i bästa fall innebära att lönekostnadsökningen inte skall bli större än vad som blivit fallet utan skatteomläggning. Hur kampen mot inflationen befrämjas genom att arbetskraftskostnadsökningen blir lika stor som den hade blivit utan skatteomläggning har vi litet svårt att inse. Endast om löntagarorganisationerna reducerar sina lönekrav mer än kostnaderna för arbetsgivarna ökar får förslaget positiva effekter på kostnadsutvecklingen. En arbetsgivaravgift som sådan motverkar a priori strävan att dämpa kostnadsutvecklingen. skall ett nytt löneavtal slutas mellan parterna på arbetsmarknaden. Om inflationstakten skall kunna bringas ned till en acceptabel nivå, är det nödvändigt att såväl de egentliga löneökningarna som arbetsgivarnas arbetskraftskostnadsökningar hålls inom de gränser som det samhällsekonomiska utrymmet sätter. Det är statsmakternas skyldighet att medverka till att så blir fallet. Det förslag till provisorisk skatteomläggning som regeringen lagt fram kan kanske leda till något lägre lönelyft. Genom att det kombineras med höjda arbetsgivaravgifter torde det däremot knappast få några dämpande effekter på de totala arbetskraftskostnadernas utveckling. Erfarenheterna av tidigare provisoriska omläggningar är närmast de motsatta. Om moderata samlingspartiet kommer i regeringsställning efter höstens val, kommer vi att verka för o att allvarligt syftande stabiliseringspolitiska överläggningar kommer till stånd mellan regeringen och parterna på arbetsmarknaden om utrymmet för ökad konsumtion och för löneökningar och om metoderna att realisera uppställda mål inom de ramar som samhällsekonomisk balans och stabila priser uppställer, o att skattesystemet indexregleras fr. o. m. 1977 för att automatiska skatteskärpningar och kostnadsdrivande effekter därav skall undvikas, o att marginalskatten successivt justeras ned i normalinkomstlägena, o att statsmakterna garanterar löntagarna viss real inkomstökning efter skatt och därvid utfäster sig att, i den mån genomförda skatteåtgärder inte skulle visa sig tillräckliga för att realisera den garanterade realinkomstökningen, vidta ytterligare sänkningar av den direkta eller indirekta skatten, o att löntagarorganisationerna i utbyte mot skattesänkningar ålägger sig stark restriktivitet i fråga om krav på nominella löneökningar, o att näringslivet ålägger sig stark restriktivitet i fråga om prishöjningar, o att genom en fortsatt prisövervakning onödiga prisökningar förhindras, o att några ytterligare skärpningar av arbetsgivaravgifterna inte kommer till stånd, o att en utbyggnad av produktionskapaciteten kommer till stånd och att effektiviseringar och rationaliseringar befrämjas inom såväl den offentliga sektorn som det privata näringslivet. Kostnadssänkande investeringar måste underlättas. Därigenom skapas också möjligheteratt använda växelkursförändringar i stabiliseringspolitiskt syfte för att utestänga eventuella utlandsgenererade prisstegringar. Den ekonomiska politiken på Moderata samlingspartiet hade i sin motion 1975/76:1979 en diskussion av de ekonomiska utsikterna i ett längre perspektiv mot bakgrund av bl. a. långtidsutredningen och sysselsättningsutredningen. Vi har med intresse tagit del av den behandling av hithörande problem som återfinns i den reviderade finansplanen. I långtidsutredningen arbetar man med två huvudalternativ för utvecklingen . Alternativ I innebär att den privata konsumtionen medges öka med 3 96 , under det att ökningen av den offentliga sektorn begränsas till 1,5 96. I alternativ II ökar den privata konsumtionen med blott 2 96 och den offentliga konsumtionen med 2,9 96. Det är målet att balansen i utrikes betalningar skall vara återställd till 1980, som nödvändiggör dessa begränsningar. alternativ II ger ett ytterst begränsat utrymme för köpkraftens förbättring för en yrkesverksam person. Av det 2-procentiga utrymmet för konsumtionsökning är nämligen drygt hälften intecknat till följd av gjorda utfästelser genemot pensionärerna. Ytterligare 0,6 96 av utrymmet måste räknas ifrån för den sysselsättningsökning som långtidsutredningen räknar med. I genomsnitt per sysselsatt skulle alltså några tiondels procents utrymme finnas för ökad konsumtion. Om man därtill räknar med fortsatta s. k. låglönesatsningar i såväl skatteomläggningar som avtalsrörelser, torde utrymmet för standardförbättring för normalinkomsttagaren vara helt förbrukat. En utveckling enligt långtidsutredningens alternativ II skulle sålunda inte medge någon ökning av normalinkomsttagarens realinkomst efter skatt och ingen ökning av hans konsumtion. För betydande inkomsttagargrupper innebär en sådan utveckling en direkt standardsänkning. alternativ I ter sig för normalinkomsttagaren något mer gynnsamt, men också det ger ett utomordentligt begränsat utrymme för ökad konsumtion för normalinkomsttagaren - på sin höjd . Vi har i det föregående konstaterat att den reviderade finansplanens bedömning av den disponibla inkomstens utveckling för en normalinkomsttagare i stort sett svarar mot långtidsutredningens alternativ II. Det gäller ej blott i fråga om normalinkomsttagarens uteblivna standardförbättring utan också beträffande relationen mellan offentlig och privat konsumtion. Enligt vår uppfattning är emellertid en sådan utveckling inte möjlig i längden. Det synes osannolikt att löntagarorganisationerna skulle nöja sig med i genomsnitt 0 96 årlig standardförbättring försina medlemmar. Om statsmakterna söker förverkliga sina syften att hålla tillbaka konsumtionen genom skattepolitiken, torde löntagarna söka kompensera sig för skatteskärpningarna genm i motsvarande mån högre lönekrav. Om de lyckas få igenom sina krav, blir resultatet att den totala konsumtionen - den offentliga konsumtionen plus den privata - ökar alltför snabbt i förhållande till de totala resurserna. Balansen i de utrikes betalningarna skulle då sannolikt inte kunna återställas . Även om det inte lyckas, vilket skulle bero på att ökningen av inkomsten efter skatt inte blir tillräcklig för att kompensera de prisstegringar som de ytterligare lönehöjningarna utlöser, blir resultatet att arbetskraftskostnader och priser stiger. Den erforderliga exportökningen och den åsyftade balansen i de utrikes betalningarna skulle inte heller i det alternativet kunna uppnås - åtminstone inte utan en devalvering av den svenska kronan. Den reviderade finansplanen medger att dessa problem är en realitet: "En given utgångspunkt för den ekonomiska politikens utformning måste vara att den aktiva befolkningen som åstadkommer resurstillväxten också får del av dess resultat i form av en ökad personlig konsumtion", heter det. "En politik som innebär att den aktiva befolkningen skulle få en i det närmaste oförändrad real inkomststandard som det totala resursutrymmet växer med 3 96 - framstår inte som realistisk. Den skulle skapa svåra motsättningar på arbetsmarknaden, ge upphov till konflikter och påskynda inflationen. Den skulle också snabbt skapa spänningar gentemot de grupper som redan är tillförsäkrade en betydande årlig standardstegring. En sådan politik kan och bör inte föras." Vi kan helt instämma i det anförda, som ligger direkt i linje med vad vi framfört liksom med vad vi skrev i motionen 1975/76:1979. alternativ I innebär, som ovan konstaterats, en procentenhets större utrymme för privat konsumtion än alternativ II. Det skulle alltså få till följd att den aktiva befolkningen skulle kunna få en real inkomstökning på ca 5 96 sammanlagt. representerar en politik som inte kan eller bör föras, kan om alternativ I konstateras att det inte ställer sig särskilt mycket mer förmånligt för den aktiva befolkningen. Den reviderade finansplanen förordar detta till trots en politik som skulle ge en konsumtionsutveckling för hushållen understigande alternativ I: Politiken måste inriktas på en avvägning mellan utredningens alternativa inriktningar. Enligt vår uppfattning är en förutsättning för en stabil ekonomisk utveckling i och får återställandet av balansen i den externa balansen att den offentliga sektorns expansion begränsas. Strävan att effektivisera och rationalisera den offentliga sektorns verksamhet måste ges hög prioritet. Vissa redan beslutade utgiftsprogram måste kunna ses över. Det inte minst viktiga motivet för återhållsamhet är behovet av en verklig skattereform, innebärande bl. a. en sänkning av de orimligt höga marginalskatterna. Med tanke på inte minst regeringspartiets benägenhet att vantolka moderata samlingspartiets ståndpunkter vill vi kraftigt understryka att det är en självklarhet att gjorda utfästelser gentemot pensionärerna skall fullföljas. Det är den äldre generationen som har byggt upp vårt nuvarande välstånd, och det är dess rättighet att nu få del av frukterna därav. Vi beskylls understundom från socialdemokratiskt håll för att vilja rasera välfärdssamhället. Sådana påståenden saknar all förankring i verkligheten. På eftersatta områden måste reformarbetet fortsätta. Ett sådant är långtidssjukvården, som kommer att ställa allt större krav på samhällets resurser. Det är nödvändigt med en sådan prioritering av det allmännas utgifter att dessa krav kan tillgodoses. Det är nödvändigt med en sådan ekonomisk politik och skattepolitik att vi får en fortsatt ekonomisk tillväxt i det svenska samhället och så att nya resurser skapas som kan användas bl. a. till ett sådant reformarbete. I egentlig mening reformfientlig är en politik som motverkar en fortsatt ekonomisk utveckling. I långtidsbudgeten redovisas konsekvenserna i ett något längre perspektiv -fram till början av 1980-talet-av redan fattade beslut och gjorda åtaganden. Det är intressant att konstatera att, om stor återhållsamhet med nya utgifter iakttas, så minskar den offentliga sektorns utgiftsanspråk förhållandevis snabbt. Mellan budgetåren 1970/71 och 1974/75 ökade statens utgifter i fasta priser med i genomsnitt 6,1 96 . Utan nya utgiftsåtaganden stannar den genomsnittliga utgiftsökningen mellan budgetåren 1976/77 och 1980/81 vid . Detta framgår av tabell 3. Ser vi blott till konsumtionsoch investeringsutgifternas utveckling, blir nedgången i utgiftsökningen än mer markant. Mellan budgetåren 1970/71 och 1974/75 hade vi här en årlig volymökning på . Mellan 1976/77 och 1980/81 stannar ökningen vid En utgiftsökning av i tabell 2 angiven storleksordning ryms inom ramen för ett oförändrat totalt skattetryck. Det är att beklaga att långtidsbudgeten inte längre innehåller överskådliga beräkningar avseende den statsfinansiella utvecklingen. Såväl statens beräknade utgifter som dess inkomster bör redovisas till fasta och löpande Utgifter i milj. kr. Procentuell utgiftsökning mellan resp. budgetår Tabell 3: Statens utgiftsanspråk vid oförändrad ambitionsnivå mellan 1976/77 och 1980/81 i fasta prister. o. m. redovisades. Enligt vår uppfattning bör den redovisningen återupptas i nästa års långtidsbudget. görs inga inkomstberäkningar längre fram i tiden än till /79. Att sådana inkomstberäkningar skulle ha mindre värde därför att skatteomläggningar förutses är en uppfattning som vi inte kan ansluta oss till. Vi menar tvärtom att de blir extra intressanta då skatteomläggningar är aktuella, inte minst som underlag för bedömning av behovet av finansiering av skatteomläggningarna. Vi bedömer det som möjligt att ytterligare reducera den erforderliga utgiftsökningen genom en hårdare satsning på effektiviseringar och rationaliseringar inom den offentliga sektorn och genom viss omprioritering. Det finns en tendens att satsa på onödigt dyra lösningar. Det gäller t. ex. bostadspolitik och näringspolitik och de kostnader som en växande byråkrati medför. Frågor av väsentlig betydelse för den svenska ekonomins utveckling under behandlas också av sysselsättningsutredningen. Denna tillsattes med anledning av de sysselsättningsproblem som hade första år. Vi finner det utomordentligt anmärkningsvärt att sysselsättningsutredningen detta till trots nästan inte alls ägnat sig åt arbetslöshetens problem. Den har inga förslag till åtgärder för att lösa de problem på den svenska arbetsmarknaden som vi har. Utredningen synes i själva verket ha ägnat mycket liten uppmärksamhet åt de egentliga sysselsättningsproblemen - arbetslösheten. Den har i stället undersökt hur den offentliga sysselsättningen skall kunna ökas med 250 000 personer och därvid - i ett räkneexempel - kommit fram till att den kommunala utdebiteringen bör öka med inemot . eller att arbetsgivaravgifterna bör öka med ungefär lika många procentenheter. Resultatet blir en utveckling i stort sett i enlighet med långtidsutredningens alternativ II, dvs. ingen som helst köpkraftsökning för normalinkomsttagaren. En sådan utveckling är, som konstaterats i det föregående, oförenlig med strävandena att åstadkomma balans i vårt lands utrikes betalningar. Eftersom enligt vår uppfattning den viktiga skattepolitiska frågan är hur man skall kunna sänka skatten - ej höja den - har sysselsättningutredningens tankar föga relevans i dagens och morgondagens ekonomiska situation. Till bilden hör dessutom att långtidsutredningen för sin del inte räknar med att en ökad satsning på offentlig sysselsättning i enlighet med sysselsättningsutredningen skulle öka den totala sysselsättningen i vårt land. räknar med att utbudet av arbetskraft kommer att öka . Utredningens alternativ I och II skiljer sig inte åt i fråga om den totala sysselsättningen. Man räknar i båda alternativen med 4 111 900 sysselsatta. Skillnaden mellan de båda alternativen är att antalet offentligt sysselsatta i alternativ II - vilket alltså stämmer överens med sysselsättningsutredningen - är ca 100 000 fler än i alternativ I och antalet sysselsatta inom den privata sektorn i motsvarande grad mindre. Fortsatt snabb expansion inom den offentliga sektorn är på intet sätt en förutsättning för att den fulla sysselsättningen skall kunna upprätthållas. I den reviderade finansplanen talas åtskilligt om behovet av en industriell expansion och ökade näringslivsinvesteringar för att balansen i vår bytesbalans skall kunna återställas och för att möjliggöra full sysselsättning och ökat välstånd. Vi är till fullo beredda att instämma häri: Vi ifrågasätter emellertid bestämt huruvida den näringspolitik som regeringen företräder är rätta sättet att realisera detta mål. De mindre och medelstora företagen är av utomordentligt stor betydelse för sysselsättningen och den ekonomiska utvecklingen i . Inte minst som innovatörer och exploatörer av nya uppfinningar spelar de en omistlig roll. På grund av den förda närings-och skattepolitiken har emellertid denna företagsgrupp fått allt större problem. De ständiga höjningarna av arbetsgivaravgifterna har särskilt hårt drabbat de mindre och medelstora företagen. En växande uppgiftsskyldighet uppfattas som en allt tyngre börda. De nuvarande arvsskattereglerna gör generationsskiften i familjeföretag till ett nästan oöverkomligt problem. Orimliga regler har skapats i vad gäller beskattningen av makar, vilka båda är verksamma i ett familjeföretag. Som en följd av dessa förhållanden har en påtaglig nedgång i nyföretagandet kunnat registreras. Allt fler familjeföretag har sålts till större företag, och det anses att nästan varje familjeföretag är till salu, om en köpare skulle uppenbara sig. Allt fler mindre företagare anser att det inte är mödan värt att fortsätta. Vi har i avsnittet om den ekonomiska utvecklingen citerat funderingar kring det anmärkningsvärt höga hushållssparandet: Det kan heller inte uteslutas att inkomstutvecklingen blivit något överskattad, kanske närmast vad gäller företagarhushållen. Enskilda företagares inkomster ökade enligt - som inflationen uppgick till . Om detta t. o. m. är en överskattning, är det inte svårt att förstå de protester som förekommit från företagarhåll . Näringspolitiken och den ekonomiska politiken måste som ett av sina mål ha att öka de mindre och medelstora företagens möjligheter att överleva och vidareutvecklas. Detta åstadkommes definitivt inte genom tal om att via löntagarfonder överföra näringslivet i kollektiv ägo. Det åstadkommes inte heller genom fortsatta arbetsgivaravgiftshöjningar. Vad som erfordras är i stället en lättnad av de mindre och medelstora företagens skattebörda och inte minst reformer på arvsskatteområdet. Den selektiva näringspolitikens inriktning på statlig företagsamhet och på de stora företagen måste ersättas med en mer generellt verkande politik, som också kommer de mindre företagen till godo. Budgetpolitik för samhällsekonomisk balans Vi har i avsnittet om den ekonomiska politiken kommit fram till en mindre optimistisk bild av utvecklingen än regeringen i den reviderade finansplanen. Det är vår uppfattning att finanspolitiken har haft och har en alltför restriktiv uformning. hade den offentliga sektorn en efterfrågestimulerande effekt av storleksordningen av bruttonationalprodukten. sjönk denna stimulanseffekt till av bruttonationalprodukten och beräknas sjunka ytterligare till . Detta är, skulle man kunna säga, en efterfrågeåtstramning av storleksordningen 1976 jämfört med . Det är mot denna bakgrund som vi har begärt en mer expansiv inriktning av den ekonomiska politiken, vilket från socialdemokratiskt håll karakteriserats som ansvarslösa överbud. Regeringens påståenden om en budgetförsvagning av storleksordningen är emellertid helt felaktiga. Detta har regeringen redan delvis medgivit. Som ovan nämnts var ett av överbuden, enligt , vårt krav på en höjning av näringslivets investeringsavdrag. Regeringen har själv föreslagit ett t. o. m. större investeringsavdrag - ett överbud med andra ord uppgående till .