mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — att en stark minoritet i skall ha rätt att föra ett förslag om grundlagsändring till beslutande folkomröstning, att utskott skall ges möjlighet att anordna offentliga s. k. hearings, att kommunsammanläggningar skall kunna omprövas i de fall där en stark opinion så anser och sammanläggningen har medfört påtagliga olägenheter, att villkoren för de kommunala förtroendemännen förbättras, att olika former av kommunalt majoritetsstyre prövas, att kommunala folkomröstningar möjliggöres, att kommuner ges rätt att inrätta direktvalda kommundelsråd, att möjligheterna att tillskapa fler distriktsnämnder inom den kommunala nämndorganisationen utreds, att ansvaret för den regionala samhällsplaneringen övergår till de folkvalda landstingen som ett led i utvecklingen mot länsdemokrati, att länsstyrelsernas lekmannarepresentation skall utses av de folkvalda landstingen. I VÄRLDEN Sambandet mellan in- och utrikespolitik Med vår säkerhetspolitik strävar vi efter att trygga vår nations oberoende och frihet också som kan komma att bli väsentligt mera orosfylld än den värld vi lever i. Med vår utrikespolitik strävar vi efter att bidra till lösningen av de stora världsproblem som kastar sin skugga över vår morgondag, och att bidraga till en framtid i fred och frihet för oss och vår omvärld. Det råder ett intimt samband mellan vår inrikespolitik och vår utrikespolitik i vidaste bemärkelse; ett samband som under de kommande decennierna med största sannolikhet kommer att förstärkas snarare än försvagas. Händelser ute i världen påverkar den svenska vardagen. Vi är för vår sysselsättning och trygghet beroende av våra handelsförbindelser med omvärlden i större utsträckning än de flesta andra länder. framtid bestäms i icke obetydlig utsträckning av utrikespolitiska och ekonomiska omvälvningar i vår omvärld. Liksom händelser ute i världen direkt påverkar den svenska vardagen, är vår inhemska stabilitet och styrka den grund på vilken vårt utrikes- och säkerhetspolitiska handlande måste bygga. Utan en stabil ekonomi är det starka försvar som är vår alliansfrihets ryggrad inte möjligt. Med stor sannolikhet kommer detta ömsesidiga beroende att öka ytterligare under de kommande decennierna. En fortgående ekonomisk integration, som i allt högre grad kommer att omfatta olika utvecklingsländer, och ett ökat politiskt beroende mellan olika regioner och världsdelar ökar vårt beroende av utvecklingen i omvärlden. En ekonomisk kris i , en konflikt i eller ett inbördeskrig i kan få konsekvenser för vår egen vardag och för villkoren för den politik som vi bedriver. Kraven på vår säkerhetspolitik och på vår utrikespolitik kommer därmed successivt att skärpas. En mer orosfylld värld På finns det dess värre ingenting som tyder på att vi skulle vara på väg in i en mindre konfliktfylld värld än den vi lever i. Det finns snarare oroande tecken på motsatsen. Situationen i har genomgått en viss politisk stabilisering, som kulminerade i avslutandet av den europeiska säkerhetskonferensen. Än så länge har stabiliseringen inte lett till några militära avspänningsåtgärder. Det finns heller inga tecken på att några avgörande sådana skulle vara förestående. Under ytan kvarstår den grundläggande motsättningen mellan fria demokratier och det totalitära So v jet-väldet. Avspänningen i har delvis motverkats av konflikter och spänningar i rand-områden eller i mera avlägsna delar av världen. För vårt vidkommande är de starka motsättningar som gjort sig gällande i - med , , , , , och som aktuella eller potentiella konflikthärdar av särskilt intresse. Vissa tecken tyder på att vi här kan komma att få uppleva en ytterligare skärpning, som leder till att de båda supermaktsblocken på olika sätt försöker att hävda sina respektive intressen. Efter det hårda konfrontation har förhållandet mellan de båda supermakterna och nu gått in i ett skede av samarbete på områden där samarbete bedöms vara i bådas intresse, medan konflikterna fortgår på andra områden. Avspänningspolitiken har kommit att förändras avsevärt under det år som gått. understryks allt oftare att avspänningen inte är total, och att konflikterna fortgår eller t. o. m. intensifieras på andra områden. I det som tidigare med en sammanfattande beteckning kallades den tredje världen, men som splittrats upp alltmer, är utvecklingen för framtiden i många hänseenden starkt oroande. En annalkande befolknings- och födoämneskris i några av jordens mest tätbefolkade områden kan inte undgå att få bekymmersamma konsekvenser för den globala politiken, och det är inte minst mot den bakgrunden som den accelererande militära upprustningen i vissa av dessa länder inger allvarliga farhågor. Än allvarligare ter sig läget inför vetskapen om att flera av dessa stater kan komma att skaffa sig en begränsad men icke desto mindre fruktansvärd kärnvapenpotential. , där sambandet mellan in- och utrikespolitik blir allt tydligare som oron i världen ökar snarare än minskar borde det vara självklart att vi som nation ägnar vår utrikes- och försvarspolitik stark ökad uppmärksamhet och ökade ekonomiska resurser. Vi måste upprätthålla vår utrikes- och säkerhetspolitiks trovärdighet genom ett starkt totalförsvar. Och vi måste delta i ansträngningarna att komma till rätta med de globala problemen genom en effektiv och omfattande biståndspolitik och en aktiv utrikeshandelspolitik. Medan det tidigare måhända var möjligt att behandla olika delar av våra förbindelser med omvärlden som olika områden, har sambanden dem emellan stärkts betydligt . Biståndspolitiken har kommit att vävas samman med såväl utrikespolitik som utrikeshandelspolitik. Monetära frågor har fått ett direkt samband med våra möjligheter att upprätthålla försörjningen med viktiga råvaror. Framtiden kommer att kräva en totalsyn på vår nations relationer med vår omvärld, och en samlad och betydligt mer målmedveten politik för att hävda vårt lands intressen i det globala spelet. Vi måste vara beredda att avsätta större resurser härför än f. n. Stöd åt FN och europeiskt samarbete Strävandena efter det slut att åstadkomma ett globalt säkerhetssystem i form av har inte lyckats, även om FN i andra hänseenden kommit att spela en betydelsefull roll. Om än de förhoppningar som ursprungligen ställdes på världsorganisationen framstår som orealistiska, är det viktigt att vi på olika sätt bidrar till att stärka och stödja FN i dess arbete. Inte minst i vår egenskap av liten nation har vi allt intresse av att stärka de övemationella organisationer som trots allt finns och fungerar som en hämsko på möjligheterna att styra världen med den starkes rätt. är en demokratisk nation, fast förankrad i den europeiska kulturtraditionen, och med starka ideologiska och ekonomiska band till de av som kunnat förbli fria. Vår samhörighet med det demokratiska utgör en styrka och en tillgång som svensk utrikespolitik måste vårda och värna. På dess grund måste vi sträva efter ett ständigt alltmer omfattande deltagande i dessa nationers gemensamma arbete att i demokratisk ordning forma sin framtid. I dagens har nationalstaternas suveränitet i stor utsträckning ersatts av ett ömsesidigt beroende, som måste fördjupas. Inom de ramar som våra säkerhetspolitiska grundprinciper drar upp bör vårt land sträva efter ett så fullvärdigt deltagande i detta arbete som möjligt. Grunddragen i vår utrikespolitik Om den svenska utrikespolitiken råder i stort enighet mellan de demokratiska partierna i vårt land. Alliansfriheten i fred med dess strävanden efter neutralitet i en krigssituation har vid ett flertal tillfällen lagts fast av en enig riksdag. Moderata samlingspartiet har tidigare vid ett flertal tillfällen i motioner utvecklat sin syn på de principer som bör ligga till grund för vår utrikespolitik. När detta senast skedde 1973 uttalade utrikesutskottet att, de allmänna riktlinjer för svensk utrikespolitik som åberopas i motionen 1973: 626 överensstämmer med den redogörelse för den svenska utrikespolitikens principer som lämnats här ovan. (UU 1973:16). Utskottets utlåtande bifölls av . Enighet råder också i princip om att vår säkerhetspolitiska huvudlinje alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig kräver stöd av ett starkt svenskt försvar, byggt med tillvaratagande av det svenska folkets och samhällets samlade värnkraft. Moderata samlingspartiet vill att svensk utrikespolitik skall baseras på följande principer: en fast neutralitetspolitik i överensstämmelse med uttalanden , 1968 och 1969, en vidgad nordisk samverkan, en utveckling av de kulturella och ekonomiska förbindelserna i , ett fortsatt aktivt stöd åt inom ramen för dess stadga, en pådrivande verksamhet rörande realistiska, allmänna och balanserande nedrustningssträvanden, en effektiv och omfattande biståndspolitik. Decennierna sedan det slut har präglats av det mellan de båda supermakterna och deras allierade, av en rad lokala men inte desto mindre allvarliga krig i olika delar av världen och av en framväxande insikt om nödvändigheten av ett visst samarbete mellan de stora. Med sina enorma kärnvapenarsenaler bakom ryggen har och långsamt börjat att räcka varandra handen i de frågor där de har gemensamma intressen. Men den grundläggande motsättningen dem emellan kvarstår och kan snabbt blossa upp vid olika lokala, regionala eller t. o. m. globala konflikter dem emellan. I står större militära styrkor stridsberedda mot varandra än , utrustade med förstörelsevapen som mycket snabbt skulle kunna förvandla våra samhällen till föga mer än grushögar. Men den balans som denna militära makt skapat har förmått bevara freden, och på den bas den bildat har de båda blocken gradvis sökt sig fram till ett ökat ekonomiskt och politiskt samarbete. Den säkerhetspolitiska situationen i har i stora drag varit oförändrad under större delen av efterkrigstiden. Men har allt större förändringar börjat inträffa. Som ett led i ansträngningar att uppnå strategisk jämställdhet med har en betydande expansion skett av den sovjetiska flottan och av det sovjetiska robotvapnet. Den sovjetiska ishavsflottan, som under 1950- och större delen av förde en ganska undanskymd tillvaro, har byggts ut till en imponerande, omfattande och modern marin slagstyrka för insatser i hela . På Kola-halvön, strax intill gränsen till och , har byggt upp världens största koncentrerade militära basområde. Här finns större delen av de för den strategiska kämvapenbalansen så viktiga robotbärande atomubåtarna, liksom stora mark-, sjö- och luftstridskrafter. Från detta begränsade basområde mellan tundran, gränsen till NATO-landet och den arktiska packisen skall atomubåtama och övervattensflottoma ta sig ut i och vidare ut på världshaven. Genom den sovjetiska uppbyggnaden på Kola-halvön som i allt väsentligt måste ses i samband med den strategiska kapprustningen mellan och har norra strategiska betydelse avsevärt ökat. intresse av detta område är högst påtaglig dels för att utnyttja det för egna flott- och flygbaser, dels för att förhindra att NATO där upprättar baser för anfall mot Kola-halvön. emot de norska styrkorna och de NATO-styrkor som i en kris kan transporteras till området har en förkrossande militär övervikt. Den sovjetiska expansionen har förändrat militärstrategiska läge även i andra hänseenden. Sovjetflottans försvarslinje går långt ner i , vilket gör att delar av i ett krig delvis skulle hamna bakom de främsta sovjetiska strategiska försvarslinjema. Genom ishavsflottans uppbyggnad har sannolikt behov av att i ett krig eller under en kris föra flottstridskrafter genom östersjö-utloppen minskat något. Även dess östersjöflotta har dock förstärkts. Inte minst uppbyggnaden av stora mängder landstigningsfartyg och utbildningen av speciella marininfanteriförband förtjänar att uppmärksammas. Även NATO:s intresse för norra har självfallet ökat. Behovet av att övervaka sovjetflottan i norr har blivit allt större, som bekymren inför de begränsade möjligheterna att effektivt försvara växt. Genom oljefynden i , och förmodanden om att havsområdena utanför och skall innehålla än mer olja, har området dessutom fått en påtaglig ekonomisk betydelse. Ett plötsligt uppblossande stort krig mellan öst och väst i framstår som osannolikt, liksom att de båda supermakterna skulle låta utlösa sina strategiska vapen i ett antal förödande slag mot motståndaren. Dagens strategiska jämvikt gör en sådan politik till en självmordspolitik för såväl som och . I den strategiska balansens skugga fortsätter emellertid den globala rivaliteten mellan supermakterna. De senaste årens erfarenheter visar också att snabba lokala krig aktivt kan stödjas av den ena eller av båda supermakterna nu senast i . Kanske leder den strategiska jämvikten till att för begränsade krig såväl som i rum ökar snarare än minskar. Utvecklingen av supermakternas militära planering visar, att man nu i betydligt högre utsträckning än för t. ex. räknar med att kunna föra krig i vissa delar av världen utan att detta resulterar i ett kärnvapenkrig. T. o. m. i räknar man med att konventionella krig skall kunna förekomma, även om de med all sannolikhet ganska snabbt skulle riskera att förvandlas till kärnvapenkrig. I vissa lägen kan en supermakt frestas att genom en snabb militär operation flytta fram sina positioner innan den andra supermakten hinner reagera fullt ut. När konflikten befaras övergå i ett större krig, avbryts den för förhandlingar och andra former av krigföring. snabba operationer är knappast tänkbara i de allra viktigaste områdena t. ex. i men är sannolikt tänkbara på båda s. k. flanker i eller i . Även ganska omfattande militära operationer kan numera genomföras med en imponerande snabbhet. Ett exempel på det är 1968. Vidtages de mot ett område som är svagt försvarat, eller mot ett land som inte haft tid eller anledning att mobilisera sina stridskrafter, räcker det för supermakterna att använda de styrkor som kontinuerligt och även i djupaste fred ständigt står insatsberedda. Men militära styrkor och planer är inte betydelsefulla enbart i ett direkt krig. De kan spela en minst lika stor roll under en konflikt där andra medel diplomatiska påtryckningar, propaganda, ekonomiska bojkotter, väl planerade terroraktioner m. m. spelar huvudrollen. I framtida konflikter kommer ett brett spektrum av olika påtrycknings- och betvingelseåtgärder att utnyttjas. Innan ett direkt krig bryter ut kommer en angripare säkert att pröva andra metoder att få sin motståndare på knä. Det kan röra sig om propaganda eller ekonomiska påtryckningar, men också om direkta hot eller om smärre militära aktioner mot delar av vårt land. För att kunna möta hela det register av åtgärder som kan komma att användas, måste vi ha ett väl avvägt och på alla punkter tillräckligt starkt totalförsvar. Aldrig så många flygplan, stridsvagnar eller ubåtar hjälper inte, om vi tvingas ge efter för en ekonomisk påtryckning eller faller till föga för en propagandaoffensiv för freden. Men måste det militära försvaret vara kärnan i vårt totalförsvar. Kan vi inte möta en angripares militära hot mot oss är det övriga totalförsvaret meningslöst. I det läget kan vi tvingas falla till föga enbart inför hotet om ett begränsat militärt angrepp mot oss. Det råder ett samspel mellan militära styrkor och utrikespolitik i allmänhet. Skulle allvarligt försvaga sitt försvar genom en fortsatt nedrustning, är det alldeles uppenbart att de bägge supermakterna måste utarbeta planerna för att i ett eventuellt framtida krisläge ockupera strategiskt betydelsefulla delar av innan motparten gjorde det. Militära och politiska förberedelser för sådana aktioner skulle vidtagas, vilka självfallet måste påverka hela det politiska och utrikespolitiska läget i . Genom att nedrusta skapar vi alltså en oroligare situation i vår omvärld och en osäkrare situation för vårt land även om något direkt krigshot inte skulle föreligga. befinner sig geografiskt mellan och NATO:s omedelbara intresseområden. Vi är beroende av att det mellan dessa maktblock råder en viss global balans, som gör det mindre sannolikt att det ena blocket skulle våga vidta ett företag riktat mot det andra blocket. Den relativa jämvikt mellan de båda supermaktsblocken som rått har varit och är fortfarande stödd på den strategiska kärnvapenbalansen. Såväl som har så omfattande kärnvapenslagstyrkor att de kan slå sina motståndares samhällen sönder och samman. Balansen vilar på hotet om ömsesidig förgörelse. Att en balans mellan supermakterna trappats upp till alltmer fruktansvärda förstörelsenivåer har medfört att dess värde som skydd för varje rubbning av balansen gradvis minskats. Det är inte längre rimligt att utgå från att den ena supermakten skall riskera hela sin existens bara för att hävda sin ställning i en av den andre öppnad begränsad konflikt i någon del av världen. I kärnvapenbalansens skugga har därför risken för lokala konflikter och begränsade positionsframflyttningar från den ena eller den andra sidan växt. För vårt land är detta en riskfylld utveckling. Medan man i allmänhet tidigare bedömde att ett angrepp mot vårt land bara kunde ske i samband med ett storkrig mellan de båda maktblocken i , går det inte att lika kategoriskt utesluta risken för begränsade militära operationer mot vårt land eller mot vår del av . Och i det läget ökar vårt försvars betydelse som en fredsbevarande och stabiliserande faktor för vårt land och för länderna i vår omedelbara omgivning. Det svenska försvarets uppgift är att genom sin styrka ge vår alliansfria politik den trovärdighet som krävs för att vi vid en konflikt i vår omvärld skall kunna bevara vår neutralitet och därmed vårt oberoende och vår frihet. För att lyckas med den uppgiften måste försvaret ha en sådan styrka och en sådan sammansättning, att en tänkbar angripare bedömer att ett anfall mot vårt land kommer att kräva så stora uppoffringar att de inte rimligtvis kan vara värda de vinster han kan nå. Att exakt fastställa vilken styrka på försvaret som detta kräver är självfallet knappast möjligt. I en viss situation krävs en viss styrka, i en annan situation en annan. I vår försvarsplanering måste vi utgå från en bedömning av de styrkor som en tänkbar stormaktsangripare rimligen kan komma att sätta in mot oss med beaktande såväl av vårt lands betydelse för honom såväl som av hans behov av att behålla tillräckliga militära styrkor i alla delar av det egna intresseområdet. Vi får inte tillåta att försvarets styrka reduceras till en nivå där ett angrepp mot kan framstå som ett attraktivt alternativ för en supermakt, som snabbt vill nå vissa framgångar. Även om vårt land inte har primär strategisk betydelse, måste svenskt territorium bedömas vara av stor betydelse när det gäller kontrollen av t. ex. norra marinstrategiskt mycket betydelsefulla områden eller östersjö-utloppens gränszon mot det centraleuropeiska området. Bedömer en angripare att han relativt lätt och snabbt kan gå genom vårt land för att nå dessa mål, eller besätta vissa områden i samma syfte, då kommer vår neutralitet inte att kunna upprätthållas. Risken för krig i och i ökar därmed drastiskt. Genom 1968 och försvarsbeslut har socialdemokraterna inlett en politik som håller på att leda till en så pass betydande försvagning av vårt försvar att ordet nedrustning är klart motiverat. Den reducering som pågår av försvaret, som en följd av dessa beslut, är högst väsentlig och kommer att leda till att antalet kvalificerade förband som på lika villkor kan ta upp striden med den anfallande fienden i stort sett halveras till antalet. Argumenten för denna politik har varierat. beslut motiverades i hög grad med den västtyska östpolitikens förmenta framgångar. 1972 fördes ett diffust resonemang om att alla makter i vår närhet p. g. a. de stigande kostnaderna skulle tvingas att skära ner sina stridskrafter på samma sätt som vi. vet vi att argumenten var felaktiga och missvisande. Den politiska klimatförbättring som den västtyska östpolitiken och det efterföljande arbetet inom ramen för den europeiska säkerhetskonferensen medfört har visat sig vara ytlig och inte förmått att avsätta några som helst resultat på det militära området. De mycket begränsade avtal om förhandsinformation om större manövrar etc. som ingåtts bl. a. på svenskt initiativ anses redan ha negligerats. De direkta militära förhandlingarna såväl mellan och i form av SALT som mellan delar av och delar av NATO i form av MFR har mött så stora svårigheter att några genomgripande positiva resultat knappast är att vänta. Den av socialdemokraterna förutsedda kvantitativa begränsningen av de militära styrkorna i vår omvärld finns det fortfarande inga tecken på. Tillgängliga informationer tyder i stället på att den avsevärda kvalitetsförbättring som f. n. sker inom bl. a. stridskrafter sker som den höga kvantiteten bibehålls. Detsamma förefaller att gälla de viktigare av NATO:s stridskrafter, t. ex. det västtyska försvaret och de amerikanska stridskrafterna i . De senare har t. o. m. förstärkts . Någon kvantitativ minskning av de militära styrkorna i vår omvärld torde således inte vara att räkna med . Därmed har grunden för den nedrustningspolitik som 1968 och försvarsbeslut är uttryck för ryckts undan i den mån någon saklig sådan någonsin funnits. Kvar står det faktum att vi allvarligt håller på att försämra vårt lands möjligheter att hävda vår neutralitet och vår frihet i en krissituation . Att moderata samlingspartiet inte kan lämna sin medverkan till en sådan politik är en självklarhet. För att bibehålla våra möjligheter att i en konfliktsituation föra en trovärdig och fast neutralitetspolitik måste den nuvarande nedrustningen av försvaret avbrytas. De av ÖB redovisade perspektivplanerna i ÖB 75 visar med all önskvärd tydlighet att en fortsättning av 1968 och försvarsbeslut skulle medföra en så allvarlig försvagning av vårt försvar att vår neutralitetspolitik kan garanteras. försvarsutredning kommer att redovisa sitt förslag angående försvarets utveckling . Vi vill bestämt hävda att dess förslag måste innebära att den nu pågående nedrustningen avbrytes och att den förda försvarspolitiken ersättes med en politik, som även kan skapa rimlig trygghet åt det svenska folket. En sådan politik måste inledas. Redan för /77 bör åtgärder vidtagas som underlättar övergången. Detta bör ske dels därigenom att den nu gällande planeringsinriktningen kan anpassas efter en högre nivå, dels genom att anslagen uppräknas för nästa budgetår. Vi kommer i det följande att föreslå åtgärder, som sammanlagt innebär att planeringsramarna för den närmaste femårsperioden höjs med 1 500 milj. kr. och att anslagen för nästa budgetår uppräknas med 203 milj. kr. Effekten av de åtgärder som vi påyrkar skulle påtagligt förbättra försvarets möjlighet att även garantera frihet och fred. Priskompensation m. m. De kostnadsramar som vid ett försvarsbeslut fastställs för en följd av år framöver måste självfallet avvägas så att den försvarseffekt skapas som statsmakterna anser erforderlig för att ge avsedd yttre trygghet. De skall därutöver möjliggöra en långsiktig planering av materielanskaffning, utbildning, organisation m. m. för att på bästa sätt utnyttja anslagsmedlen. Dessa båda krav kan tillgodoses endast om ramarna bibehåller den köpkraft och medger det innehåll, som ursprungligen var avsett. En kompensation för de pris- och lönestegringar som kan uppkomma är nödvändig. tillämpad metod härför är nettoprisindex, NPI. Detta har dock visat sig vara otillräckligt och dessutom slå ojämnt, varför myndigheterna i planeringen nödgats arbeta med reservationer och ständiga omplaneringar. Effektiviteten har härigenom sjunkit. försvarsutredning överlägger nu om utformningen av en framtida prisregleringsmetod. Vi förutsätter att ett nytt system som garanterar fulla värdet av anslagen kommer att införas och anger därför våra förslag i denna motion i ett fast penningvärde. Skulle det nya prisregleringssystem som statsmakterna kommer att införa icke ge full kompensation, måste anslaget uppräknas med den skillnad som därigenom kan komma att uppstå.