mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — Direkt stötande måste exempelvis det förhållandet anses vara, att en tvåbamsfamilj med hemmamake och en inkomst på . har en mindre disponibel familjeinkomst än en ensamstående tvåbarnsförälder även sedan den senares barntillsynskostnader räknats av. I den förra familjen är det ändå fyra personer som skall leva på inkomsten, i den senare blott tre. Vi har i det föregående anfört, att ett centralt krav i samband med en skatteomläggning är en samordning mellan bidrags- och skattesystemen. En skatteomläggning bör vidare ges en sådan utformning, att skatten tar större hänsyn till familjernas försörjningsbörda och därmed medverkar till att öka valfriheten mellan hem- och yrkesarbete för makarna i barnfamiljer. Ett gammalt moderat krav är, att barntillsynskostnaderna skall göras avdragsgilla. En annan grupp, som drabbas av väsentligt högre marginaleffekter än inkomsttkatteskalan ger vid handen, är egenföretagare. Detta sammanhänger med de arbetsgivaravgifter, som dessa måste erlägga. De marginaleffekter, som det här är fråga om framgår av tabell 7. Dessa marginaleffekter sammanhänger till stor del med, att den övre gränsen för sjukförsäkrings- och socialförsäkringsavgifter på 7,5 gånger basbeloppet togs bort . Moderata samlingspartiet motsatte sig denna förändring. Det är fortfarande vår uppfattning, att dessa avgifter inte skall utgå på inkomstbelopp, där de inte är förenade med några ytterligare sociala förmåner. Det kan mot en skala av det slag som återges i tabell 7 göras gällande, att den inte beaktar det faktum, att arbetsgivaravgifterna för egenföretagare är avdragsgilla . Detta leder till att marginalskatterna blir lägre, kan det hävdas. Det är naturligtvis riktigt, att arbetsgivaravgifterna är avdragsgilla. Detta medför en reducering av skatten året efter inkomståret. Den skatt som direkt träffar inkomstökningen blir emellertid detta till trots så stor, som tabellen anger. Och även om man leker med tanken, att arbetsgivaravgifterna vore avdragsgilla i den taxering, som avser inkomståret, blir lika fullt marginalskatterna imponerande. Det finns i detta sammanhang anledning att ta upp ett besläktat problem, som gäller egenföretagare. Marginalbeskattning av egenföretagare. skatt i statlig nalskatt 60 000 65 000 70 000 75 000 75 000 80 000 80 000 85 000 85 000 90 000 90 000 95 000 företagare räknas på annat underlag än för anställda. De avgifter en arbetsgivare betalar för sina anställda baserar sig på dessas lön. En egenföretagares avgifter däremot beräknas på dennes inkomster inklusive arbetsgivaravgifterna. Vad detta innebär framgår av uppställningen nedan. I uppställningen har det i och för sig orealistiska antagandet gjorts, att egenföretagen året innan det år som uppställningen avser hade lika stora arbetsgivaravgifter. Om avgiften hade varit mindre, hade den i uppställningen illustrerade effekten blivit större. Summa skatter och avgifter Både den anställde och egenföretagaren har i detta exempel exakt lika stor inkomst efter skatt. Inte desto mindre betalar egenföretagaren . mer i arbetsgivaravgifter än den anställdes arbetsgivare måste inleverera. Om priserna från till ett annat skulle öka och i exemplet ovan såväl den anställde som egenföretagaren skulle öka sina inkomster exakt så mycket, som erfordras för att inkomsten efter skatt skulle öka , då får vi den situation, som illustreras nedan: Summa skatter och avgifter I detta fall betalar egenföretagaren hela . mer i arbetsgivaravgifter. Men inte nog med det, han betalar dessutom . mer i stats- och kommunalskatt än den anställde trots att hans inkomst efter skatt är exakt lika stor. Liknande effekter blir följden om exempelvis den allmänna arbetsgivaravgiften skulle öka; för egenföretagaren skulle i den situationen också den direkta skatten komma att öka. Dessa förhållanden är helt orimliga och bör rättas till. Att göra det är förhållandevis enkelt. Det förutsätter 1) att egenföretagaren får göra avdrag för sina egenavgifter i sin deklaration för det inkomstår, som avgifterna avser en arbetsgivare gör avdrag för de anställdas arbetsgivaravgifter som de uppkommer. Det förutsätter vidare 2) att egenföretagaren får göra avdraget för sina egenavgifter i rörelsebilagan, inte som under allmänna avdrag. Ovan har vi behandlat de speciella marginalskatteproblem, som drabbar barnfamiljer. En speciell grupp, vars skattesituation är likartad, är pensionärerna. Pensionärer, som utöver folkpension och pensionstillskott bara har mindre sidoinkomster, är befriade från skatt. Detta sker genom att de medges extra avdrag. Dessa avdrag avtrappas emellertid, om de överstiger det skattefria beloppet. Det betyder, att pensionären då måste betala skatt både på den extra inkomsten och på delar av den inkomst, som vid en lägre inkomst är skattefri. Detta leder till en skärpt marginalbeskattning jämfört med inkomstskatteskalan. Enligt gällande regler får en folkpensionär ha en inkomst på högst . inklusive pensionstillskott utöver folkpensionen, det vill säga ca . för ensamstående, utan att betala skatt. För inkomster därutöver kommer det extra avdraget att avtrappas av den inkomst, som överstiger det skattefria beloppet. Med en kommunalskatt på , statlig marginalskatt och en avtrappning av bostadstillägget med 33 1/den gällande avtrappningen ger detta en sammanlagd marginaleffekt på inkomstökningar på . För en beskattningsbar inkomst överstigande . en för en ATP-pensionär inte ovanlig inkomst stiger den totala marginalskatten till . Moderata samlingspartiet har under en följd av år begärt, att folkpensionen skall göras skattefri. Pensionärernas speciella problem behandlas mer ingående i särskild motion. För att komma till rätta med raden av allvarliga problem, som sammanhänger med skattesystemet i dess nuvarande utformning, är en genomgripande skattereform nödvändig. En sådan bör komma till stånd . Såvitt nu kan bedömas kommer den sittande skatteutredningen inte att bli klar med ett förslag till en stor skattereform förrän tidigast . Enligt vår uppfattning är detta beklagligt. Från moderat håll avser vi, att redovisa hur en skattereform enligt vår uppfattning i sina huvuddrag bör vara utformad. Följande principer bör enligt vår uppfattning vara vägledande för reformarbetet på skatteområdet: Beskattningen skall vara öppen. Vi delar inte den uppfattning, som framförts av en näringspolitisk arbetsgrupp inom det socialdemokratiska partiet, där det görs gällande, att det är en onödig omväg att först dela ut pengar som personlig lön och därefter ta tillbaka en stor del i form av skatt. Dessa pengar har, heter det, aldrig varit avsedda för privat individuell användning. Det är felaktigt att den del av lönen som betalas i skatt är en personlig inkomst. Vi anser tvärtom att det inte minst från demokratisk synpunkt är utomordentligt angeläget, att inkomsttagarna har fullt klart för sig, hur mycket man egentligen betalar i skatt. Detta är en förutsättning för att medborgarna, bl. a. i samband med val, skall kunna göra en avvägning mellan å ena sidan olika förslag till reformer och åtgärder och å andra sidan de uppoffringar i form av skatt, som de olika förslagen innebär. Vi motsätter oss bestämt olika försök att i form av t. ex. arbetsgivaravgifter söka dölja den verkliga beskattningen. Oberoende av vad skatten kallas, är det nämligen ytterst den enskilde inkomsttagaren, som får bära bördan. Skattesystemet bör även i fortsättningen bygga på samma huvudelement som , nämligen inkomstskatt och olika slags varuskatter, främst mervärdeskatt. I den mån olika typer av arbetsgivaravgifter skall finnas kvar, bör dessa redovisas för inkomsttagaren. Det kan exempelvis ske då skatten slutredovisas. Skatten skall baseras på inkomsttagarnas skatteförmåga. Skattesystemet och det sociala bidragssystemet bör samordnas. Det är nödvändigt att skattesystemet tar större hänsyn till familjernas faktiska försörjningsbörda. Inte minst måste barnfamiljernas ekonomiska situation förbättras och möjligheterna för i första hand småbarnsföräldrar att välja mellan hem- och yrkesarbete ökas. Detta kan åstadkommas dels genom att den direkta skatten tar hänsyn till hur många personer som skall leva på familjeinkomsten och dels genom en vårdnadsersättning. Möjligheten att tillföra skatte- och bidragssystemet ett moment av negativ beskattning bör övervägas. Den rundgång som förekommer inom skatte- och bidragssystemet bör kunna begränsas genom en samordning. Det är enligt vår uppfattning knappast meningsfullt, att t. ex. barnfamiljer först betalar in stora belopp till stat och kommun i form av skatt för att sedan återfå en betydande del härav i form av främst bostadstillägg. Vi tror att betydande administrativa vinster skulle kunna göras genom en sådan samordning. De helt orimliga marginaleffekter, som sammanhänger med dels marginalskatterna i den direkta beskattningen och dels avtrappade sociala förmåner, måste drastiskt reduceras. Skattesystemet har ej blott en vertikalt utan också en horisontellt inkomstutj ämnande funktion dvs. a. familjer med och utan barn. En sådan horisontell utjämning måste gälla genom hela skatteskalan. I annat fall ökar den faktiska marginalbeskattningen med ökande barnantal, vilket enligt vår uppfattning inte är rimligt. Det måste bli möjligt för löntagarna som kollektiv att inom ramen för samhällsekonomiskt rimliga lönelyft förbättra sin standard. Det måste löna sig att arbeta. Som redovisats i det föregående kan skattesystemet inte sägas uppfylla något av dessa krav. En enligt vår uppfattning högst måttfull precisering av kravet att det skall löna sig att arbeta är, att inkomsttagaren åtminstone får behålla hälften av uppnådda löneökningar. bör marginalskatterna justeras nedåt, så att de åtminstone inte i inkomstlägen understigande . Kapitalbeskattningen måste ses över. Framför allt måste familjeföretagens fortbestånd säkras genom att kapital som arbetar i företaget beskattas lindrigare än kapital som är direkt disponibelt. De problem, som sammanhänger härmed, behandlas närmare i det näringspolitiska avsnittet i denna motion. Omläggningen till ett bättre fungerande skattesystem måste ske successivt. En fullständig skattereform bör enligt vår uppfattning kunna vara fullt genomförd fram . De delreformer som genomförs skall i första hand vara sådana som föranleds av punktkraven ovan. Att exempelvis höja grundavdraget anser vi vara felaktigt oavsett om åtgärden genomförs som en schablonisering av avdragsreglerna eller på annat sätt. Om man undviker detta, bibehåller man också ett större skatteunderlag för kommunerna. Som framhållits i det föregående, har de senaste årens provisoriska skatteomläggningar varit ägnade att försvåra en långsiktig lösning av skatteproblemet. a. har de ju lett till en skärpning av progressiviteten i skattesystemet. Marginalskattesänkningar har genomförts blott i de inkomstlägen, där marginalskatteproblemet har varit minst. bör de successiva stegen i en skatteomläggning i första hand vara inriktade på inkomsttagare i normalinkomstlägen. Detta bör gälla även ett eventuellt nytt provisorium avseende . Den offentliga sektorns tillväxt måste begränsas och anpassas till den faktiska resurstillväxten i samhället. Åtgärder ägnade att åstadkomma besparingar och rationaliseringar inom den offentliga sektorn måste ges hög prioritet. Kravet på återhållsamhet med nya utgifter måste gälla såväl staten som kommunerna. Vi kan inte acceptera något totalfinansieringstänkande, dvs. att varje sänkning av den direkta inkomstskatten måste kompenseras genom höjningar av andra skatter. I själva verket löser man inte de centrala skattepolitiska problemen den vägen. Vi bedömer en skattereform som en av de viktigaste sociala reformer som är aktuella. En sådan reform skulle få positiva effek ter på den totala resurstillväxten i det svenska samhället och därigenom åtminstone delvis medverka till sin egen finansiering. Skattesystemet bör indexregleras. Behovet av en indexreglering av skattesystemet blir mindre, om marginalskatterna nedjusteras inom ramen för en genomgripande skattereform. I avvaktan härpå måste emellertid skattesystemet vara indexreglerat, så att inte skattetrycket snabbt stiger därför att priserna stiger. Om staten är i behov av ytterligare inkomster, bör regeringen få vända sig till med förslag om erforderliga skattehöjningar. Detta är ett grundläggande demokratiskt krav. Som vi i det föregående anfört, bedömer vi ett förslag till nytt skatteprovisorium vara troligt. Ett sådant provisorium skulle emellertid kunna utformas så, att det i praktiken blir ett första steg mot ett bättre och rättvisare skattesystem. Så skulle kunna ske genom att fattar beslut om en indexreglering av skattesystemet. Därigenom undvikes en automatisk marginalskatteskärpning 1977 jämfört med . Möjligheterna för löntagarorganisationerna och arbetsgivarna att komma överens om ett nytt avtal borde förbättras genom att en indexreglering gör det lättare för arbetstagarna att inom ramen för samhällsekonomiskt rimliga löneökningar kompensera sig för inträffade kostnadsstegringar. En indexreglering kan knytas till prisutvecklingen eller löneutvecklingen. En indexreglering bör enligt vår uppfattning genomföras på grundval av ett löneindex. Det betyder att ingen automatisk skatteskärpning medges vare sig på grund av inflation eller på grund av ökade reala löner. Statens inkomster ökar inom ramen för ett sådant system proportionellt med genomsnittslönerna. Detta bör enligt vår mening vara tillräckligt för att tillförsäkra staten de inkomster, som behövs för att täcka automatiska kostnadsökningar. En indexreglering av detta slag innebär, att den inkomsttagare vars löneökning motsvarar den genomsnittliga inte drabbas av någon skärpt beskattning. Marginalskatten på inkomstökningen blir lika stor som hans genomsnittliga skatt. I detta fall fungerar alltså skattesystemet som om detta vore proportionellt. Den inkomsttagare, vars inkomstökning understiger genomsnittet får en skattesänkning. Skattesystemet tenderar alltså att rätta till olikheter i fråga om inkomstökningar. Endast den, vars inkomst ökar mer än genomsnittet, drabbas av en skärpt beskattning. En indexreglering efter dessa riktlinjer leder i för sig inte till något realt sett sänkt skatt 1977. Men den leder till att en höjning av skattetryck och marginalskatter undvikes. För moderata samlingspartiet framstår en skattereform, som ger lägre skatter och framför allt en rimligare marginalbeskattning, som en utomordentligt viktig social reform. I den politiska debatten om skatter 7 1975/76. na och skatternas roll i samhället görs det häremot understundom gällande, att det inte finns något utrymme för skattesänkningar. Det finns så stora, otillfredsställda behov inom den offentliga sektorn, som i första hand måste tillgodoses. Den moderata skattepolitiken leder, sägs det, till ett prylsamhälle. Att förbättra servicen inom den offentliga sektorn, menar man, är väsentligt viktigare än att öka folks möjligheter att skaffa sig nya prylar. För att det skall vara möjligt att föra en reformverksamhet vidare fordras att den ekonomiska politiken och skattepolitiken bidrar till en god resursutveckling. Som påvisats i denna motion är den nuvarande politiken i detta avseende behäftad med stora brister. är ett av de länder som haft den långsammaste ekonomiska utvecklingen . Enligt vår bedömning är detta en följd inte minst av skattepolitiken. Härigenom har skattepolitiken motverkat sitt syfte. De argument som brukar anföras mot en moderat skattesänkningspolitik är även i andra avseenden motsägelsefulla. För det första har socialdemokraterna själva varit angelägna att i sin propaganda framställa de senaste skatteomläggningarna som skattesänkningar. Man har då uppenbarligen ansett att skattesänkningar trots den offentliga sektorns anspråk varit motiverade. Att skatteomläggningarna i praktiken utformats så att de i själva verket lett till skattehöjningar motsäger inte att man åtminstone velat göra gällande att skattesänkningar varit behövliga. För det andra har socialdemokraterna efter ständiga skattehöjningar funnit att hushållens ekonomi så försvagats att omfattande höjningar av olika bidrag, transfereringar, måst verkställas. Sådana transfereringar främst i form av bostadstillägg och livsmedelssubventioner har bland statsutgifterna ökat mycket snabbare än kostnaderna för den offentliga verksamhet som fått motivera skattehöjningarna. Sådana transfereringar innebär att man ökar utrymmet just för den privata konsumtionen något som, när vi föreslår den enklare metoden att i stället sänka skattetrycket, sägs vara oansvarigt. För det tredje har många av dem som talar för behovet av ökad offentlig konsumtion i stället för prylkonsumtion inte sökt motverka stora löneökningar avsedda att möjliggöra just en ökad privat konsumtion. Argumenten mot våra krav på lägre skatter är motsägelsefulla. Det måste anses rimligare att möjliggöra en standardhöjning för hushållen genom lägre skatter och måttliga löneökningar än att försöka åstadkomma detta genom inflationsdrivande, stora höjningar i bruttolöner och ökade transfereringar över statsbudgeten. Moderata samlingspartiet vill att det svenska skattesystemet indexregleras för att automatiska skatteskärpningar skall kunna undvikas, att avdrag vid taxeringen medges för styrkta barntillsynskostnader, att folkpensionen görs skattefri, att egenföretagare jämställes med anställda i fråga om erläggandet av arbetsgivaravgifter, att socialförsäkringsavgiften för folkpensionering och sjukförsäkring endast skall utgå på den del av inkomsten som understiger 7,5 gånger basbeloppet, att en genomgripande skattereform genomförs , att beskattningen skall vara öppen och bygga huvudsakligen på inkomstskatt och varuskatter, att olika arbetsgivaravgifter skall redovisas för den enskilde i slutskattebesked, att beskattningen skall grunda sig på medborgarnas skatteförmåga och sålunda ta hänsyn till inkomsttagarnas försörjningsbörda, att skattesystem och bidragssystem skall samordnas för att undvika orimliga marginaleffekter, att det skall löna sig att arbeta och att marginalskatterna därför skall sänkas så att marginalbeskattningen i normala inkomstlägen 1980 inte överstiger , att kapitalbeskattningen reformeras i syfte att säkra familjeföretagens fortbestånd, att den offentliga sektorns expansion begränsas och att strävandena att effektivera och rationalisera den offentliga verksamheten ges hög prioritet. energipolitiska beslut innebar, att nya riktlinjer angavs för energipolitiken. Mest framträdande var det uttalade målet att söka begränsa energikonsumtionens ökningstakt till . Moderata samlingspartiet stödde i sin partimotion denna allmänna inriktning av politiken. Vi fann dock skäl understryka behovet av hög beredskap, dvs. långt framskriden planering hos i första hand kraftproducenterna, så att beslut snabbt kunde fattas om en ytterligare utbyggnad av kraftproduktionen, om utveckligen skulle visa att det angivna målet inte kunde uppnås. De viktigaste argumenten för en dämpning av energikonsumtionen är: Priserna på energiråvaror, i första hand olja och kol, har ökat kraftigt . För innebär detta stora påfrestningar på vår valutabalans, eftersom av vår energikonsumtion tillgodoses av importerade bränslen. Oljeräkningen ökade med nära . Råvarukällorna för fossila bränslen är inte outtömliga. allt får vi räkna med knapphet vad gäller olja. Oljan är värdefull som råvara för olika industriella processer, vilket är ytterligare ett argument för stramare hushållning och sparsamhet. Klimat och miljö påverkas negativt vid en ohämmad ökning av energikonsumtionen. Därvid skapar i första hand sot, svavel och koldioxid problem. Men vi kan inte utesluta att de termiska utsläppen, dvs. överskottsvärmen från olika slags energikonsumtion, kan förorsaka rubbningar i den ytterst ömtåliga klimatbalansen. Energikonsumtionen ökade med i genomsnitt . Konsumtionsökningen har varit ungefär densamma i flertalet industrialiserade länder. I och med den s. k. oljekrisen inträffade en åtminstone tillfällig dämpning av tillväxten. 1974 innebar t. o. m. en minskning i den totala energiomsättningen. Det finns flera faktorer som förklarar detta. Viktigast är sannolikt det faktum att energipriserna ökade så markant. Det har för såväl enskilda hushåll som företagsamheten blivit lönande att hushålla bättre med energin. Det har också visat sig vara relativt enkelt att inom de flesta användningsområden med omgående verkan och utan stora kostnader minska energianvändningen med . Att åstadkomma ett större sparande bedöms däremot kräva mycket kapital för investeringar samt ta . Riksdagsbeslutet omfattade ett brett program för olika sparinsatser. Statsmakterna tillhandahåller såväl bidrag som förmånliga lån för att stödja energisparande i de enskilda hushållen och inom näringslivet. Det är naturligtvis svårt att i förväg bedöma hur stora medelsramar som krävs för denna typ av verksamhet. Tendensen har varit att anslagna medel för sparinsatser inom hushållssektom inte räckt till. har därför både 1974 och 1975 under löpande budgetår beslutat om tillskott. Vi finner denna typ av investeringar i energisparande högst angelägna och förutsätter, att tillläggsanslag kommer att utgå även för /77, om efterfrågan kraftigt överstiger beräknade medel. De fossila bränslena kan inte väntas svara för samma stora andel i energibalansen som . Det är nödvändigt att på bredast möjliga front satsa resurser på forskning och utveckling av energikällor. Det forskningsprogram som antog ger utrymme för en bred FOU-insats. /761977/78 skall satsas sammanlagt 366 milj. kr. på olika projekt. Det finns på skilda punkter anledning att ifrågasätta om forskningsprogrammet är rimligt avvägt. Det är dock för tidigt att nu knappt efter riksdagsbeslutet och innan mer än en bråkdel av innevarande budgetårs anslag resulterat i reell verksamhet kräva förändringar eller omdispositioner i den beslutade ramen. Här liksom vad beträffar programmet för bättre hushållning med energi finns det goda skäl att noga utvärdera pågående verksamhet, innan beslut fattas om ny. En sådan utvärdering skall enligt planerna äga rum . Vad beträffar försörjningssidan är det angeläget att fortlöpande följa såväl utbyggnadsprogrammet som konsumtionsutvecklingen. finns det inte mycket som talar för att målsättningen om högst årlig tillväxt inte skulle kunna hållas. Något annorlunda ser det ut på produktionssidan. I första hand gäller detta elproduktionen. I den elbalans som angivit som ett mål räknas med ett icke obetydligt tillskott i form av s. k. mottryckskraft. Utöver vad som redan är i drift eller beslutat förutsätts mottryckskraften ge en produktion motsvarande 11 TWH i tillkommande anläggningar . Största ökningen faller enligt planerna på kraftvärmen, dvs. en utbyggnad av kommunernas fjärrvärme. Enligt rapporter från olika delar av landet har åtskilliga tidigare planerade kraftvärmeprojekt lagts på is på grund av svårigheter med kapitalförsörjningen. Det är i första hand problemen att skaffa kapital till distributionsanläggningama som gör att den önskvärda utbyggnadstakten inte håller. Fjärrvärme särskilt i form av kraftvärmeanläggningar är önskvärd av flera skäl. Dels sparar vi avsevärda mängder olja genom att energiråvaran utnyttjas betydligt effektivare än vid individuell uppvärmning. Utöver detta ger fjärrvärmen avgjorda fördelar från miljösynpunkt. En tätort med utbyggd fjärrvärme kan drastiskt reducera utsläppen av svavel och sot och därmed i motsvarande grad förbättra luftkvaliteten. Av det anförda framstår det som angeläget att se över frågan om kraftvärmeverkens kapitalförsörjning. En lämplig konstruktion vore att anpassa själva distributionsanläggningama dvs. nät+ hetvattencentraler till de regler som gäller för bostadsfinansieringen i övrigt. Detta skulle avgjort underlätta för berörda kommuner att fullfölja tidigare utbyggnadsplaner. Ytterligare en åtgärd som skulle stimulera kraftvärmeutbyggnaden vore en förändring av energiskatteuttaget.