mot · FZ02774 · 1976-01-23 00:00:00 — Motion 1975/76: 774 av m. fl. om översyn av gymnasieskolan Förändringar inom och den högre utbildningen motiverar en översyn av gymnasieskolan. Denna bör ske i ett sammanhang och inte sektorsvis, eftersom flertalet problem och önskvärda förändringar berör samtliga utbildningsvägar i gymnasieskolan. En översyn bör framför allt gälla studieorganisation och innehåll. Några utgångspunkter för översynen bör bl. a. vara: O Alla som lämnar har rätt till en plats i gymnasieskolan för yrkesutbildning och förberedelse för fortsatta studier. Det förutsätter en utökning av antalet platser på linjer och kurser. O För att alla ungdomar skall kunna utnyttja sin rätt till gymnasieutbildning fordras utöver ett ökat antal platser bl. 1. att studieorganisation och utbildningsvägar anpassas så att de bättre svarar mot behoven hos de ungdomar som inte söker sig till gymnasieskolan, 2. att det finns en organisation på det lokala planet för att hjälpa de ungdomar som går ut till arbete eller studier, 3. att det studiesociala stödet för gymnasiala studier kraftigt förbättras. O i gymnasieskolan måste göras mer flexibel. Ett system med breda basutbildningar och successiv specialisering enligt modell från högskolan bör prövas. Det bör finnas ett stort inslag av kortare kurser som kan kombineras till en fullständig utbildning. Det bör bli möjligt att bedriva studier både på heltid och deltid. O Samspelet mellan skola och arbetsliv måste vidgas. Det bör ske genom att yrkespraktik blir ett inslag i utbildningen på både praktiska och teoretiska linjer. O Gymnasieskolan får inte ensidigt inriktas på yrkesutbildning utan bör också ge förberedelse för fortsatta studier. O Den sociala integrationen inom gymnasieskolan måste främjas. O Inslagen av naturvetenskaplig utbildning och samhällsorientering bör öka. Dessa och andra punkter utvecklas närmare i motionen. I sin nuvarande utformning bygger gymnasieskolan på de förutsättningar som gällde vid dess tillkomst 1964 och 1968. har förhållandena ändrats en del. ger inte längre yrkesförberedelse på samma sätt som . För att fä det är det nödvändigt att söka sig till gym 1975/76: 774 Men närmare 1/3 av alla de som lämnar går inte vidare utan försöker skaffa sig arbete på den bas som gett. Det är en viktig orsak till den höga ungdomsarbetslösheten. Också inom högskolan har det skett förändringar som starkt berör gymnasieskolan. Genom de nya behörighetsreglerna har i viss mån den tidigare uppdelningen i yrkesinriktade och studieförberedande linjer raserats. 1 fortsättningen kommer de flesta linjer i gymnasieskolan att ge allmän behörighet för fortsatta studier. Men någon anpassning av utbildningen med hänsyn till detta har inte skett. Dessa förändringar och hittillsvarande erfarenheter från gymnasieskolan motiverar, som vi framhöll , en översyn av gymnasieskolan. En sådan bör avse hela gymnasieskolan och inte, som föreslagits i anslutning till rapporten m. m. för 1619-åringar (1975:18), enbart vissa sektorer. Flertalet problem inom den gymnasiala utbildningen berör samtliga utbildningsvägar och bör därför bli föremål för en samlad behandling. Utgångspunkten för en översyn bör vara att den nuvarande uppsättningen av linjer i gymnasieskolan i huvudsak skall vara oförändrad. Någon större förändring av den yttre ramen bör således inte ske. I stället är det framför allt studieorganisation och innehåll som bör ses över. I det följande tar vi upp några av de frågor som bör tas upp vid översynen. Rätt till utbildning i gymnasieskolan Vid gymnasiereform angavs som ett huvudmål för det fortsatta reformarbetet en minst tvåårig ungdomsskola. Denna målsättning bekräftades i samband med beslut om riktlinjer för det frivilliga skolväsendet. En minst tvåårig ungdomsskola efter kan genomföras på olika sätt. har tanken på en sammanhängande elvaårig obligatorisk grundutbildning tilldragit sig ett visst intresse i debatten. Men erfarenheterna från olika skolformer visar att ett förlängt obligatorium är förenat med så många nackdelar att det enligt vår mening saknar aktualitet. En allmän minst tvåårig påbyggnad på bör i stället komma till stånd genom att alla som lämnar har räll lill en plats i gymnasieskolan. Det är viktigt särskilt med tanke på att numera inte ger eleverna någon egentlig yrkesförberedelse. är det minst 20-25 "o av en årskull i som aldrig eller först efter mycket påbörjar gymnasial utbildning. En hel del av dessa är dock intresserade av fortsatta studier men har av olika skäl inte kunnat beredas plats i gymnasieskolan. Det finns främst två orsaker till det: O Antalet platser på många linjer och kurser är minelle än antalet JÖrsta Det gäller t. ex. linjerna för vård, musik, jordbruk, fordonsteknik och el/teleteknik. På dessa linjer går det i stort sett två sökande 1975/76: 774 per tillgänglig plats. Varannan forstahandssökande måste alltså avvisas. O Det är inte bara forstahandssökande till en viss utbildning som konkurrerar om platserna utan samtliga sökande oavsett hur de prioriterar utbildningen i fråga. var antalet forstahandssökande till t. ex. linjen för byggnads- och anläggningsverksamhet färre än antalet utbildningsplatser. Men ändå kom av de forstahandssökande in. De slogs ut av andra sökande med högre genomsnittliga betyg från årskurs 9. När intresset för tvååriga praktiska utbildningar är stort leder det till att det blir mycket svårt för elever med relativt låga betyg att komma in på gymnasieutbildningar med yrkesinriktning. Problemet blir ännu större när dessutom - som är fallet - många elever med höga betyg föredrar de tvååriga yrkesinriktade utbildningarna framför andra utbildningsalternativ. För dem som utan framgång sökt till tvåårig praktisk linje eller specialkurs är alternativet oftast att försöka få ett arbete. Den otillräckliga utbildningskapaciteten förvärrar därför ungdomsarbetslösheten. kommer antalet platser i gymnasieskolan att motsvara ca 97 "<> av antalet 16-åringar. Det är dock en vilseledande siffra eftersom en del av de ungdomar som söker sig till gymnasieskolan och av de som antas är . t. ex. var en femtedel av dem som togs in på linjer och linjeanknutna specialkurser i gymnasieskolan eller äldre, och på de tvååriga yrkesinriktade linjerna var andelen så hög som 30 V För att ge plats åt alla som vill fortsätta från grundskola till gymnasieskola måste därför antalet platser vara avsevärt större än antalet 16åringar vid den aktuella tidpunkten. För att motsvara antalet förstahandssökande skulle antalet platser behövt uppgå till 130 "<> av kullen 16åringar. Frågan om dimensionering av gymnasieskolan och hur rätten till utbildning i denna skall tryggas måste därför bli en central fråga vid en översyn av gymnasieskolan. Vi är medvetna om de problem som man därvid ställs inför. Antalet platser på linjer och i kurser bör t. ex. i rimlig utsträckning svara mot vad arbetsmarknaden kan tänkas ta emot och vilket utrymme som finns på utbildningsvägar efter gymnasieskolan. Men vi är övertygade om att det finns förutsättningar för att göra dimensioneringen av den gymnasiala utbildningen något mindre beroende än av den kortsiktiga utvecklingen på arbetsmarknaden. Med en mer flexibel studieorganisation och en närmare samverkan mellan skola och arbetsliv bör det dessutom finnas ytterligare möjligheter att ge fler ungdomar den utbildning i gymnasieskolan som de vill ha. Med en vidgad dimensionering av gymnasieskolan skapar man emellertid bara en formell rätt till gymnasial utbildning, vilket kan vara nog så viktigt för de elever som vill ha men inte får plats i gymnasieskolan. Men för att rätten till fortsatt utbildning skall bli reell för alla ungdomar fordras 1975/76: 774 en rad ytterligare åtgärder: och utbildningsutbud måste anpassas så att det bättre svarar mot behoven hos de ungdomar som inte söker sig till gymnasieskolan. Det innebär bl. a. kortare kurser som kan fungera som "byggblock för en längre utbildning, möjlighet att bedriva studierna i långsam takt, t. ex. parallellt med förvärvsarbete, samt ett ökat inslag av yrkespraktik. Ett krav från , vilket efter hand mött ökad förståelse, är att alla ungdomar ges en garanti från samhällets sida om utbildning, arbete eller praktik. En viktig del av denna garanti är att det i varje kommun skall finnas en organisation för att bistå de ungdomar som går ut och framför allt de som inte får arbete eller utbildning. Inom ramen för denna verksamhet är det viktigt att man informerar om de utbildningsmöjligheter som står till buds och hjälper de unga till en utbildning som svarar mot deras behov och intressen. Det studiesociala stödet måste förbättras kraftigt. Även om det på lång sikt kan löna sig för den enskilde att satsa på utbildning innebär det på kort sikt en ekonomisk uppoffring. För många ungdomar som känner ett starkt behov av egna inkomster är det då naturligt att välja förvärvsarbete före studier. Enligt en utredning av var ett av motiven för 3/4 av dem som inte studerade vidare efter att de ville tjäna pengar i stället. Det är uppenbart att studiestödet f. n. är alltför litet för att stimulera tveksamma ungdomar till fortsatta studier. Det gäller särskilt i jämförelse med de utbildningsbidrag som utgår vid arbetsmarknadsutbildning. Den vägledande principen beslut om det frivilliga skolväsendet var att praktiska och teoretiska studievägar, som byggde på , skulle föras samman i en enda skolform, gymnasieskolan. Genom att låta gymnasiet, och yrkesskolan uppgå i denna hoppades man kunna bryta ner traditionella gränser mellan praktiska och teoretiska utbildningar och få till stånd en närmare kontakt mellan elever från olika sociala miljöer. Beslutet att föra samman en rad utbildningsvägar till en sammanhållen gymnasieskola innebar emellertid främst en administrativ integration. Mål och riktlinjer kunde göras gemensamma; en gemensam central myndighet kunde tillsättas etc. Men för att skapa en social integration inom gymnasieskolan ansågs det krävas mer än att administrativa gränser raserades. Det fordrades bl. a. också, menade man, att olika gymnasielinjer fanns under ett och samma tak så att kontakterna mellan dem underlättades. Ännu finns det relativt få s. k. allmänna gymnasieenheter, dvs. skolor med både praktiska och teoretiska linjer. De uppgår till mindre än 1/4 av samtliga gymnasieskolor. Dessutom är många allmänna skolenheter dåligt integrerade, vilket en undersökning som () pre 1975/76: 774 Redovisade erfarenheter från integrerade gymnasieskolor tyder vidare på att en lokalmässig samordning inte är tillräcklig. En orsak till det är att integrerade gymnasieskolor ofta är alltför stora för att tillåta närmare kontakter över linjegränserna. Men det förefaller också finnas mer djupgående orsaker. Vi ser strävan till social integration av eleverna som ett viktigt inslag i den nya gymnasieskolan. Men uppenbarligen har man på många håll inte lyckats åstadkomma en sådan. Vi anser därför att det är viktigt att man vid en översyn av gymnasieskolan tar upp frågan om hur man skall skapa förutsättningar för en social integration. Det är inte säkert att man gör det bäst genom organisatoriska åtgärder. Stora integrerade gymnasieskolor kan tvärtom verka i rakt motsatt riktning. I sammanhanget vill vi understryka att vi inte ser s. k. sektorsskolor, dvs. skolenheter som enbart omfattar utbildningar inom en viss sektor, som ett alternativ till stora skolor. I sådana går man miste om den viktiga kontakten över ämnes- och sektorsgränserna. Skolan bör bryta sig ur sin isolering och söka kontakt med andra institutioner i samhället. Det var utgångspunkten för en rad förslag som en arbetsgrupp inom presenterade 1972 i skriften samhälle. a. menade man att det var viktigt för både elevernas och skolans utveckling att de fick en vidgad kontakt med arbetslivet. Det skulle ge dem en rikare erfarenhetsgrund, ge dem möjlighet att själva ta ansvar och skapa förutsättningar för ett fruktbärande växelspel mellan teori och praktik. Eleverna skulle inte enbart vara passiva mottagare av information utan också genom egen aktivitet vidga sitt vetande. Likartade förslag har presenterats från andra håll. för vuxenutbildningsfrågor, LOVUX, är t. ex. inne på samma tanke i sin tredje rapport. I den heter det bl. a. att det skulle vara lättre för eleverna att uppleva det meningsfulla i undervisningen om de fick möta verkligheten genom aktivitet och direkta erfarenheter. Det skulle öka motivationen för studier och ge bättre möjligheter för dem som upplever den teoretiska undervisningen som svår. Det är viktigt att man i den fortsatta utvecklingen av och gymnasieskolan finner former för ett vidgat samspel mellan skola och arbetsliv. I en översyn av gymnasieskolan måste detta vara en av huvudfrågorna. Den berör både de praktiska och teoretiska linjerna. Det gäller framförallt att hitta praktiska modeller för hur ett ökat inslag av yrkespraktik skall komma till stånd. Man bör enligt vår mening därvid inte binda sig för en enda lösning utan låta formerna för praktikverksamheten skifta från linje till linje. Också eleverna själva bör ges en viss frihet att bestämma hur de vill lägga upp praktiken. 1975/76: 774 Ett par av de modeller som enligt vår mening bör övervägas vid en översyn Under utbildningen kan man lägga in ett antal praktikperioder, som sträcker sig över minst ett pär månader och under vilka eleven har ett i stort sett normalt förvärvsarbete på en arbetsplats som utvalts i samråd mellan eleven, skolan och den lokala arbetsförmedlingen. För att de erfarenheter som inhämtats utanför skolan skall kunna tas till vara i undervisningen bör praktikperioderna förläggas så, att eleven efter den sista praktikperioden har normal skolgång kvar. Härigenom understryks också att praktikperioderna fullgörs inom ramen för undervisningen och att eleven står under skolans tillsyn. I vissa länder har tillämpats ett system som innebär att eleverna under de senare skolåren arbetar på en arbetsplats utanför skolan. Där deltar de i den normala verksamheten eller arbetar i en speciellt inredd institution. Från sina första skolår har de förberetts för denna verksamhet, som ofta börjar i 12-13-åldern. För svenska förhållanden skulle en liknande verksamhet kunna utformas så, att den ersätter de olika formerna av pryo. För att bli meningsfulla kräver sådana utbildningsmoment att det på arbetsplatserna finns utbildade handledare. I motsats till högskoleutbildningen och framför allt vuxenutbildningen har både och gymnasieskolan en förhållandevis stel studieorganisation, som ger eleverna få möjligheter att lägga upp studierna efter egna förutsättningar och behov. Med en större rörlighet skulle det vara möjligt att öka intresset och motivationen för gymnasiala studier, framför allt bland de ungdomar som inte söker sig till gymnasieskolan eller som avbryter sina studier . Det skulle också göra det lättare att anpassa utbildningen efter förändringar i efterfrågan och efter lokala förutsättningar. Vi anser därför att man vid en översyn av gymnasieskolan bör ägna stor uppmärksamhet åt hur studieorganisationen skall kunna göras mer flexibel. Därvid bör man överväga bl. a. följande: Utgångspunkten för en översyn av gymnasieskolan bör, som vi inledningsvis slagit fast, vara att den nuvarande uppsättningen av linjer i huvudsak skall finnas kvar. Men inom en i stort sett oförändrad ram bör det vara möjligt att tillåta en betydligt större frihet i själva studiegången. Utbildningen inom respektive linje skulle i betydligt högre grad än kunna läggas upp så att eleverna får större möjligheter att individuellt eller i mindre grupper anpassa studierna efter egna intressen och behov. Ett system med breda basutbildningar och successiv specialisering enligt modell från högskolan skulle ge möjlighet till det. Genom specialkuserna erbjuder gymnasieskolan ett rikt utbud 1975/76: 774 av tidsmässigt differentierade kurser. Varje kurs utgör emellertid en sluten enhet och har ingen naturlig fortsättning. Det är således inte möjligt att sammanfoga olika kurser till en individuell utbildning. Ett ökat inslag av kortare kurser som kan sättas samman till en fullständig utbildning skulle möta behoven hos framför allt de ungdomar som inte söker sig till gymnasieskolan eller som slås ut i konkurrensen. Förslag som lagts fram av en arbetsgrupp inom (DsU 1975:18) ger på den här punkten intressanta möjligheter till en vidareutveckling. Avbrotten i gymnasieskolan hänger ofta samman med en tillfällig skoltrötthet och en önskan att få pröva på praktiskt yrkesarbete. En del av de elever som avbryter sina studier kommer tillbaka efter en termin eller efter ett läsår. Men många gör det inte. Med bättre möjligheter att bedriva studierna på deltid skulle de elever som avbryter sina studier ges chansen att söka sig ut i arbetslivet utan att helt släppa kontakten med skolan. De skulle så att säga kunna kombinera studier och yrkespraktik. En sådan möjlighet skulle också kunna stimulera en del av dem som inte går över från till gymnasieskolan att fortsätta att studera. har det genomförts flera försök med större frihet för elever och lärare att lägga upp studier och undervisning. a. har man vid i prövat koncentrationsläsning på de treåriga linjerna. Erfarenheterna av det har varit mycket goda. Elever och lärare förefaller ha trivts med den arbetstekniken, och studieresultaten har varit goda. Försöket har varit upplagt så, att elevernas intresse koncentrerats på maximalt fem ämnen per termin. Det har inneburit att man studerat ämnet under två å tre terminer i stället för som vid den vanliga uppläggningen under sex terminer. Detta har gjort det lättare för både elever och lärare att sammanfoga de olika delarna av ett ämne till en helhet. Det är viktigt att elever och lärare ges större frihet att inom läroplanens ram själva bestämma uppläggningen av undervisning och studier. Vid översynen av gymnasieskolan bör därför erfarenheterna från försök av det ovan beskrivna slaget tas till vara. Samhällsorientering och naturvetenskaplig utbildning En bred samhällsorientering bör vara ett naturligt inslag i all utbildning. Därför är det en allvarlig brist att ämnet samhällskunskap har en så svag ställning på de tvååriga linjerna i gymnasieskolan, där det förekommer som tillvalsämne. Det har lett till att mycket få elever läser detta ämne. Av 3 000 elever på Värnhemsskolan i t. ex. valde endast 14 stycken till samhällskunskap. Att få elever läser ett så viktigt ämne kan få negativa verkningar. Kunskapen om de grundläggande funktionerna i samhället kommer att vara otillräcklig. Det är därför nödvändigt att försöka stärka de samhällsorienterande inslagen på alla linjer i gymnasieskolan. Också den naturvetenskapliga utbildningens ställning bör ses över. 1975/76: 774 allt fler områden blir det viktigt att ha en grundläggande naturvetenskaplig orientering. Till stor del måste den ges i . Men det finns anledning att också överväga de naturvetenskapliga ämnenas ställning i gymnasieskolan. Utredningen om skolans inre arbete karakteriserar gymnasieskolan som ett system av sinsemellan vitt skilda utbildningslinjer. Det ligger en hel del i detta uttalande. Det finns en stor bredd i gymnasieskolan. Den omfattar utbildningar med starkt specialiserad yrkesinriktning, utbildningar som ger en allmän studieförberedelse och linjer som i första hand är avsedda att förbereda för fortsatta studier. I sin nuvarande utformning bygger gymnasieskolan på de förutsättningar som gällde vid dess tillkomst 1964 och 1968. Som vi påpekat inledningsvis i motionen är situationen för gymnasieskolan en annan än vid de grundläggande besluten och 1968. Framför allt har fjolårets beslut om högskoleutbildningen kraftigt ändrat förutsättningarna. Det är framför allt i två avseenden som gymnasieskolan berörs av det. Strävandena mot ett system med återkommande utbildning, dvs. en växling mellan studier och arbete leder till krav på att alla linjer i gymnasieskolan skall ge yrkesförberedelse. Detta synsätt kommer starkt till uttryck i t. ex. rapporten från den tidigare omnämnda arbetsgruppen inom . innebär de nya behörighetsreglerna att fler linjer i gymnasieskolan kommer att ge möjlighet till fortsatt utbildning. Men i motsats till de treåriga linjerna ger de behörighetsgivande tvååriga linjerna inte någon systematisk träning för fortsatta studier. Innehållet av allmänna ämnen är också mindre, totalt sett, än på de treåriga linjerna. F. n. föreligger en rad förslag och krav på yrkesförberedande inslag på alla linjer i gymnasieskolan. Det finns i och för sig goda skäl för en sådan förändring. Men - frågan om yrkesförberedelse på alla linjer kan inte ses isolerad från frågan om hur gymnasieskolan skall ge tillräcklig grund för högskolestudier. Det räcker på den här punkten att hänvisa till vad Utredningen om skolan, staten och kommunerna (SSK) anför i sitt betänkande Individen och skolan (SOU 1975:9). I det konstateras att utrymme för yrkesinriktad utbildning på vissa linjer (So, Ek, H, S, E, N och T) måste erhållas genom minskning av tiden för de allmänna ämnena. Därmed tunnar man ut den studieförberedelse som dessa linjer skall ge. Mot denna bakgrund är det nödvändigt att frågan om studieförberedelse och yrkesutbildning blir en central del av en översyn av gymnasieskolan. Det får, som framhöll vid beslutet om högskolan, inte bli så att förkunskaperna för fortsatta studier ytterligare försämras. Nära sammanhängande med avvägningen mellan studie- och yrkesför 1975/76: 774 beredelse är hur långt yrkesinriktningen skall drivas och vilka yrkeskunskaper elever bör ha när de lämnar gymnasieskolan. då yrkesutbildningen till stor del ägde rum i företagsanknutna yrkesskolor eller inom ramen för en mer specialiserad yrkesskola fick eleverna otvivelaktigt stor yrkeskunskap. I gengäld var beredskapen för omställningar på arbetsmarknaden relativt låg. är de som lämnar gymnasieskolan bättre rustade för förändringar, men den direkta yrkeskunskapen förefaller vara mindre . Det kommer i fortsättningen att finnas ett stort behov av kvalificerad och yrkeskunnig arbetskraft. Det är viktigt att man vid översynen av gymnasieskolan tar ställning till hur det skall tillgodoses. Gränserna mellan dessa tre utbildningsformer är f. n. flytande. De har visserligen olika mål och inriktning men i praktiken är det ändå så att de i stor utsträckning lappar över varandra. Mellan gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen finns dock en viss samverkan. Lärare kan ha sin undervisning förlagd till båda skolformerna etc. Men inom ramen för arbetsmarknadsutbildningen har man byggt upp en utbildningsorganisation av lokaler och lärare som i långa stycken är en dubblering av den utbildningsorganisation som finns i gymnasieskolan. Det kan därför ifrågasättas om detta är god hushållning med allmänna medel. Den nuvarande uppdelningen på tre utbildningsformer som står öppna för delvis samma grupper skapar inte bara onödig dubblering av utbildningsresurser. Den leder också till problem därför att de ekonomiska villkoren för eleverna är så olika. För eleverna i gymnasieskolan utgår studiebidrag på /månad kompletterat av inkomstoch behovsprövade tillägg och lån. Elever i vuxenutbildning har därmed möjlighet att erhålla det nya vuxenstudiebidraget och till deltagarna i arbetsmarknadsutbildning utgår utbildningsbidrag med minst ca /månad. Elever med likartade ekonomiska och sociala förhållanden har således helt olika studievillkor beroende på i vilken utbildningsform som de studerar. Det är uppenbart att detta på sina håll lett till problem genom att elever avstått från att söka sig till gymnasieskolan i förhoppning om att kunna få en likartad utbildning inom ramen för arbetsmarknadsutbildningen. Vid översynen av gymnasieskolan är det därför nödvändigt att ta upp frågan om en närmare integration av gymnasieskolan och arbetsmarknadsutbildningen. Det finns enligt vår mening mycket som talar för att inslaget av äldre studerande i gymnasieskolan kan ökas avsevärt. 1975/76: 774 Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi