mot · FZ021876 · 1976-01-27 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:84 med förslag till lag om skyldighet för arbetsgivare att anmäla ledig plats till den offentliga arbetsförmedlingen, m. m. Arbetsmarknaden för kulturarbetare skiljer sig i många avseenden från arbetsmarknaden i övrigt. Det råder även mycket olika förutsättningar och krav inom skilda delar av denna arbetsmarknad och för olika yrkesutövare. En väsentlig skillnad är att förmedling på kulturområdet omfattar uppdrag och därtill ett mycket stort antal uppdrag. Men den mest väsentliga skillnaden gentemot arbetsmarknaden i övrigt är att det är mycket sällan en kulturarbetare kan ersättas av en annan. Ett framgångsrikt slutresultat förutsätter en viss skådespelare, sångare etc. Kan denne inte engageras faller ofta arbetstillfället helt. Remissyttrandena över departementspromemorian ger rika belägg för områdets särart och understryker att arbetsförmedling inom kulturområdet är ett komplicerat problem. Även departementschefen framhåller att arbetsförmedling inom kulturområdet är förenad med särskilda problem som gör det svårt för den offentliga arbetsförmedlingen att inlemma sådan arbetsförmedling i sin verksamhet. Enligt vår mening är bristerna i nuvarande system beträffande arbetsförmedling inom kulturområdet följande: Nytillkomna artister som ännu inte röner efterfrågan och som till följd härav är undersysselsatta eller arbetslösa får inte tillfredsställande hjälp. Kulturskapare med svårigheter på arbetsmarknaden har inte tillfredsställande information om och tillgång till de arbetsmarknadspolitiska hjälpmedlen. Det föreligger vissa olägenheter med arbetsförmedling inom kulturområdet utanför den offentliga arbetsförmedlingen. Propositionens utgångspunkt synes dock huvudsakligen vara en önskan att skapa en totallösning för hela kulturområdet genom att föra all förmedling till den offentliga arbetsförmedlingen, som ju vuxit fram för att svara mot helt andra förhållanden än de som råder på kulturområdet. Därvid bortser man från en hel rad problem som följer av den speciella karaktären hos arbetsmarknaden för kulturskapare. Så är det t. ex. uppenbart att frågan om vad som i detta fall menas med arbetsförmedling klart måste preciseras. Det förhållandet att kulturskaparna på arbetsmarknaden i stora drag kan uppdelas i två kategorier, de starkt efterfrågade och de som söker arbete, förbigås helt i propositionen. Det är dock av stor betydelse för bedömning av behövliga åtgärder. På artistområdet är det inte alltid fråga om det vi i vanliga fall kallar förmedling utan i stället ackvisition. Propositionen avvisar med hänvisning till en , som ratificerat, auktorisation av manager- och impressarioverksamhet; denna verksamhet är enligt propositionen olaglig i den mån den omfattar förmedling av arbete. Propositionen behandlar inte det behov som kan föreligga hos artisterna av managers och impressariers verksamhet. Sådan verksamhet innebär att managern/impressarion är orkesterns/artistens personlige rådgivare i samtliga frågor som rörden artistiska verksamheten, såsom planering av skivinspelningar, där han för artisten förhandlar med grammofonbolag och musikförlag om ersättning, repertoarval, marknadsföring (TV, radio etc.) i såväl som internationellt, planering av artisternas tid för turnéer och övrig verksamhet, produktion av artistens scenframträdanden (regi, koreografi, ljus, transporter, försäkringar, hotell etc.), personlig rådgivning i privata angelägenheter, ekonomisk uppläggning och planering samt kontakter med massmedia. Managern/impressarion är således artistens verkställande organ och ekonomiskt ansvarig gentemot artist och arrangör. Det torde vara ett utslag av stelbent byråkrati att kräva att den del som kan betecknas som arbetsförmedling i managerns arbete skulle överföras till den offentliga arbetsförmedlingen. Vad som bör eftersträvas är samhällets kontroll av verksamheten, vilket just ernås med auktorisation eller licensiering. Utredningsgruppen hävdar att många fördelar skulle vinnas om olika institutioner, såsom , Folkparkernas centralorganisation, Operan och , kunde samordna sin verksamhet beträffande internationellt kulturutbyte. Av remissvaren från berörda organisationer framgår att förhållandet snarare är det motsatta. Inte desto mindre förordar departementschefen att ett samråd initieras av med sikte på att skapa ett offentligt organ för internationell arbetsförmedling på kulturområdet. Det huvudsakliga syftet synes också här vara att avveckla den form som internationell förmedling nu har med bl. a. enskilda förmedlingsinstitut. Många remissinstanser har uttryckt stark oro inför de aviserade förändringarna av den nuvarande verksamheten, medan såväl arbetsgruppen som departementschefen endast i svepande ordalag antyder att nuvarande förhållanden inte kan godtas. En existerande effektiv verksamhet föreslås således avlösas av en statlig motsvarande verksamhet; en sådan förändring kan därför befaras sikta mot en statlig styrning av det internationella kulturutbytet, vilket vi icke kan acceptera. Den internationella kulturförmedling som bedrivs av organisationsförmedlingar och andra enskilda förmedlingar bör enligt vår mening också stå under samhällets tillsyn. Tillstånd skall, enligt propositionen, för vissa förmedlingar lämnas endast i sänder. Detta finner vi orimligt. Få ansvarskännande personer kan finna det värt att satsa på en seriös verksamhet som får drivas på så osäkra villkor. Att olagligförklara managers verksamhet för sådana uppdragsgivare som , och , , m. fl. skulle få egendomliga konsekvenser. Som argument har ibland anförts att managerverksamheten för sådana artister medför färre arbetsuppgifter för ekonomiskt mindre lönsamma konstnärer. Att vissa kulturskapare är mer efterfrågade än andra är dock ett förhållande som torde komma att bestå, så länge medborgarna har frihet att välja och kulturutbudet i första hand styrs av publikens önskemål. Enligt vår mening bör olika enskilda förmedlingar även fortsättningsvis få verka efter tillstånd och enligt de villkor som anges av AMS. För produktionsbolag, impressarier och manager bör införas auktorisation, som medger fortlöpande kontroll. Propositionen föreslåren utbyggnad av den offentliga arbetsförmedlingens möjligheter att lämna service till arbetssökande inom kulturområdet. Vi finnér detta önskvärt mot bakgrund av principen att alla arbetstagare skall ha tillgång också till kostnadsfri arbetsförmedling. Det är dock angeläget att rekryteringen till de speciella förmedlartjänster som här krävs noga bevakas och att deras skyldigheter gentemot arbetssökandena penetreras. Vissa kulturskapare torde ha behov av omfattande och tidskrävande aktiva förmedlingsinsatser, om förmedlingen skall leda till något positivt resultat. Huruvida detta skall inrymmas i begreppet arbetsförmedling och alltså instruktionen för denna tjänstemannakategori skall ändras eller om andra lösningar i samhällets regi skall övervägas måste klargöras. 1 syfte att förbättra informationen om och tillgången till de arbetsmarknadspolitiska hjälpåtgärderna för alla kulturskapare måste nära kontakt etableras mellan förmedlingstjänstemännen och de organ och sammanslutningar som är verksamma på kulturområdet, såväl arbetsgivare som arbetstagare och andra förmedlare. Vi instämmer i departementschefens tveksamhet inför utplacering av förmedlingstjänstemän i enbart vissa organisationer och förutsätter att detta endast sker för att förbättra effektiviteten. Regler måste utarbetas för verksamhet av denna art som garanterar att inga kulturskapare otillbörligt gynnas eller missgynnas. Propositionen föreslår försöksverksamhet med obligatorisk platsanmälan. Något undantag för kulturområdet föreslås inte. Arbetsmarknaden på detta område karakteriseras dock av en mängd korta engagemang, ett påpekande som gäller även om man har tidsbegränsningen . Där finns inte heller bara en arbetsförmedling. Den väsentligaste invändningen är dock den att man på kulturområdet såsom tidigare påpekats inte utan vidare kan ersätta en arbetstagare med en annan - det måste ofta vara en som passar in i en ensemble. Vid rollbesättningen av en pjäs eller film måste det vara producenten som på konstnärliga grunder fritt väljer artister. Det skulle därför i många fall vara meningslöst att anmäla ett engagemang som ändå är vikt för en viss artist. påpekar i sitt remissvar att en anmälningsplikt av samtliga lediga platser skulle kunna leda till att arbetsförmedlingen, av arbetsmarknadspolitiska skäl i vissa fall blev tvungen att hänvisa svårplacerad arbetskraft till de av anmälda lediga platserna, vilket skulle påverka företagets programutbud. Med tanke på den centrala ställning har i kulturlivet och det ansvar företaget har både som kulturförmedlare och självständigt skapande kulturinstitution är det en helt orimlig tanke att kulturutbudet skulle kunna styras av sysselsättningsskäl. Vi anser det därför ofrånkomligt att kulturområdet undantages från lagens tillämpningsområde. Avslutningsvis vill vi påpeka att en i och för sig önskvärd utbyggnad av den offentliga arbetsförmedlingen på kulturområdet inte skapar fler arbetstillfällen för kulturskaparna. Helt avgörande för deras möjligheter till sysselsättning är den statliga och kommunala kulturpolitiken och bidragens storlek. Till denna fråga får vi tillfälle att återkomma , då proposition om kulturskaparnas ekonomiska villkor framläggs. Med hänvisning till ovanstående hemställes att 1. beslutar att godtaga den föreslgna utbyggnaden av den offentliga arbetsförmedlingen för kulturområdet 2. hos regeringen begär förslag till auktorisation enligt vad som i motionen anförs 3. beslutar att kulturområdet skall undantas från lag om skyldighet för arbetsgivare att anmäla ledig plats till den offentliga arbetsförmedlingen. () () () i Agnäs () () HANS NYHAGE (m) () . NISSER (m) ()