mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — En påtagligt reducerad ersättning innebär i praktiken en direkt förmögenhetsöverföring från enskilda till det allmänna. Den drabbar godtyckligt den, vars fastighet av en eller annan anledning exproprieras, medan andra ägare bibehålies i sin förmögenhetsställning eller till och med kan få den förbättrad. Den företrädesrätt som expropriationslagen ger det allmänna till mark är liksom det generella kravet på tomträtt ett utslag av dogmen om samhällets företrädesrätt till all mark. Men är man inte beredd att överföra ali mark till det allmänna, måste man också rimligen acceptera att det bör fordras klart redovisade skäl för samhällsövertagande av mark i varje enskilt fall. Det finns ingen anledning att i expropriationslagen behålla speciella bevisregler vare sig från den utgångspunkten att samhället skulle kunna förutsättas ha del i värdestegringen eller av andra skäl. stötande för rättsmedvetandet, att såsom nu sker enligt den vid expropriation gällande presumtionsregeln lägga bevisbördan på den svagare parten i en rättstvist. Utifrån de utgångspunkter som har redovisats i fråga om expropriation måste slutsatsen också bli att kommunala förköpsmöjligheter inte är motiverade. Antingen har en kommun ett klart redovisat intresse av en fastighet. Då står expropriationsmöjligheten öppen. Eller också finns inte detta intresse och då bör förvärv inte ske. Kommunernas förköpsrätt gäller efter en vidgning av förköpslagen 1974 även i fråga om fastighet som är i behov av upprustning. Förköpslagen kan därmed komma att fungera som ett instrument även i den kommunala saneringspolitiken. En rad exempel bl. a. från visar hur otillfredsställande konsekvenserna kan bli när förköpslagen tillämpas i detta syfte. Enligt vår uppfattning kan en tilllämpning av förköpslagen i saneringssyfte störa redan pågående saneringar och leder därmed till ett oekonomiskt och orationellt utnyttjande av de samlade saneringsresursema. Markvillkoret, som innebär att statliga bostadslån ej utgår om inte kommunen upplåtit marken till bostadsbyggandet eller tillstyrkt dispens från detta krav, öppnar ytterligare möjligheter för kommunerna att med tvångsmedel överta mark. I och med markvillkoret kommer kommunen att i realiteten bli ensam köpare av mark för i vart fall flerfamiljshus. Samma invändningar som kan riktas mot förköpsmöjligheten kan alltså riktas mot markvillkoret. Kommunalt markägande får enligt vår uppfattning aldrig ses som ett självändamål. Moderata samlingspartiet anser att kommunernas markbehov bäst tillgodoses genom en s. k. rullande markplanering med en omloppstid av omkring . Genom successiva köp, försäljningar och byten säkerställs en kommuns inflytande över planering och bostadsproduktion som markpolitiken i stor utsträckning blir självfinansierande. Med en sådan politik blir det också möjligt för kommunerna att erbjuda mark för enskilt ägda småhus till den stora grupp människor som efterfrågar detta. Av vad här sagts följer att de speciella markförvärvslån, som staten ställer till kommunernas förfogande bör avskaffas. Dessa har medverkat till att de kommunala markförvärven uppgår till mellan en och . Kommunerna bör göra samma avvägning som andra köpare på marknaden och därför ställas inför samma villkor när de efterfrågar mark. Tomträtten utgör ett alternativ till äganderätten. tillkom ursprungligen dels för att ge kommunerna möjlighet att påverka markanvändningen, dels för att ge mindre bemedlade personer möjlighet att förvärva ett eget hem. Dessutom har tomträttsinstitutet setts som ett instrument för samhället att tillgodogöra sig markvärdestegring. Såväl det kommunala inflytandet över markanvändningen som de utvidgade möjligheterna för medborgare att förvärva egna hem har emellertid tillgodosetts genom andra bostads- och markpolitiska instrument. motiveras tomträtten i stort sett endast av värdestegringsargumentet. I själva verket visar det sig emellertid att tomträttsupplåtelserna är dyra för kommunerna. Endast på mycket lång sikt minst trettio år kan tomträttsupplåtelsen möjligen vara ekonomiskt motiverad för den upplåtande kommunen. Den tomträttsavgäld som föreslås i och som förmodligen blir normerande i landet på av taxeringsvärdet visar att tomträtten blir dyrare för de boende. När man härtill lägger att äganderätten erbjuder större ekonomisk trygghet genom att den boende fortlöpande anpassar sig till utvecklingen av markkostnaden samt att medborgarna i allmänhet vill disponera sina tomter med äganderätt, måste det vara ett minimikrav att det skall erbjudas valfrihet mellan äganderätt och tomträtt. Erfarenheter från olika orter i landet tyder också klart på att det helt övervägande antalet småhusägare föredrar äganderätt då en valsituation föreligger. Valfriheten mellan äganderätt och tomträtt skall naturligtvis då inte bara gälla villaägare utan även t. ex. företagare. Just för denna senare kategori kan det dock vara attraktivt att disponera mark med tomträtt. Här kan det ursprungliga argumentet att den ringa kapitalinsatsen gör tomträtten fördelaktig fortfarande vara giltigt. Som en följd av vad här sagts bör de speciella tomträttslånen avskaffas. De fyller ingen annan funktion än att stimulera kommunerna att favorisera tomträtten. Moderata samlingspartiet vill att förköpslagen upphävs, att de senare årens skärpningar i expropriationslagen upphävs, att ersättning skall utgå vid expropriation för den enskilde därigenom förorsakade förluster, att det s. k. markvillkoret upphävs, att den omfattande och alltmer kostnadskrävande kommunala inköpspolitiken beträffande mark ersätts av en rullande markplanering där kommunen efter planläggning avyttrar marken, att markförvärvslånefonden avskaffas, att bygglagutredningens förslag om stärkt och bindande översiktsplanering avvisas, att planlagstiftningen skall ges sådan utformning att enskilda initiativ till planläggning och utformning av planförslag stimuleras, att kommunerna skall erbjuda valfrihet mellan äganderätt och tomträtt enligt konsumenternas efterfrågan, att de speciella tomträttslånen avskaffas. Efterkrigstidens bostadspolitik präglades länge av strävan att bygga ifatt bostadsbristen. Valfrihet, kvalitet och god miljö blev underordnade mål. första år kan den egentliga bostadsbristen sägas ha upphört. Men därigenom försvann inte övriga missförhållanden på bostadsmarknaden. Valfriheten har visserligen ökat genom större utbud av lägenheter och ett ökat småhusbyggande. Men möjligheterna att äga sin bostad, om denna inte utgörs av ett småhus eller villa, är så gott som obefintlig. Kraftiga hyresstegringar till följd av ineffektivitet i byggande och förvaltning drabbar hyresgästerna. Bristen på kostnadspressande konkurrens framtvingar växande skattefinansierad subventionering, som snedvrider prisbildningen. Det inflytande över bostaden och bostadsmiljön som borde tillkomma den enskilde har överförts till en hyresgäströrelse med låg anslutningsgrad och tilltagande toppstyre. Inom få områden har den socialdemokratiska politiken lett till sådant fiasko som bostadssektorn. Men fortfarande finns möjlighet att rädda situationen. Då krävs emellertid kraftfulla åtgärder för att vrida utvecklingen rätt och skapa valfrihet, konkurrens och konsumentstyrning. En anledning till att bostads- och hyreskostnaderna i ökat snabbare än andra kostnader är den avsaknad av fri konkurrens på lika villkor mellan olika slags producenter som kännetecknat den socialdemokratiska bostadspolitiken. Såväl då det gäller lånegränser som i fråga om möjligheterna att över huvud taget bygga samt även i andra hänseenden har den s. k. allmännyttiga bostadsproduktionen favoriserats och den enskilda i motsvarande mån diskriminerats. Trots de förmåner som den förstnämnda sektorn åtnjutit har skillnaderna i produktions- och bostadskostnader icke ens tillnärmelsevis motsvarat de lättnader den givits. har den enskilda produktionen kunnat bedrivas till lägre kostnader, och i stor utsträckning har de miljöer som där skapats varit bättre än inom den s. k. allmännyttiga sektorn. bostadspolitiska beslut innebar, förutom införandet av det s. k. markvillkoret, att konkurrens i upphandlingen som villkor för statlig belåning i princip skulle gälla. Men någon verkligt fri konkurrens torde inte ha blivit följden. Det var heller inte socialdemokraternas mening, vilket framgår av regeringens proposition 1974: 150, där bostadsministem bl. a. framhåller: När det gäller bostadsmarknaden får man konstatera att det spel mellan producent och konsument som kännetecknar en renodlad konkurrensmarknad inte kan få någon fullständig motsvarighet på denna marknad. Därför måste kommunerna ges vissa övergripande uppgifter i konsumenternas intresse, t. ex. i samband med den statliga bostadslånegivningen. Som jag framhåller i flera andra sammanhang är det självklart att kommunen därvid beaktar de fördelar som byggande och förvaltning i allmännyttig och kooperativ regi erbjuder. Ett system som endast skenbart ökar konkurrensen och som ger möjlighet till fortsatt ensidigt gynnande av vissa bostads-, byggnadsoch förvaltningsformer är oacceptabelt. Vi motsatte oss också som enda parti införandet av det föreslagna markvillkoret. Utvecklingen har redan visat att systemet fungerar precis som vi befarat. Sålunda har exempelvis den socialistiska majoriteten i utan konkurrens upplåtit för exploatering till det s. k. allmännyttiga företaget bostäder. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning måste bostadspolitiken utformas så att den fria konkurrensen verkligen fungerar. Syftet måste vara att producera så goda och billiga lägenheter som möjligt inte att gynna vissa byggherrar. Vi föreslår därför att konkurrensvillkoret omformas så, att endast kommuner som beträffande produktionen av bostäder på egen mark fullt ut tillämpar den fria konkurrensens regler också skall kunna föreskriva att enskilda markägare och producenter vid bostadsbyggande på större områden skall som villkor för statslån underkasta sig samma konkurrens. Skattepolitiken har gjort det allt svårare för människorna att få råd att bo trots och delvis på grund av årliga miljardsubventioner till bostadssektorn. Dessa subventioner är vi alla med och betalar skattevägen. subventioneras av de totala boendekostnaderna genom olika slags skattefinansierade subventioner. Systemet har ingalunda kunnat hindra ett starkt köpmotstånd i fråga om nyproducerade lägenheter i felplanerade områden. De tiotusentals tomma lägenheterna, främst i kommunala bolagsfastigheter, talar sitt tydliga språk. Trots en betydande minskning i bostadsproduktionen har antalet outhyrda lägenheter minskat obetydligt jämfört med . Det av beslutade bostadsfinansieringssystemet innebär i korthet följande. Statligt belånade flerfamiljshus samt småhus för uthyrning erhåller en subventionering, som resulterar i en räntenivå på . För småhus med äganderätt blir nivån . Den garanterade räntan höjs efter färdigställandet och därefter vad gäller flerfamiljshus och småhus för uthyrning. För småhus med äganderätt föreslås den garanterade räntan bli höjd redan från början. Detta betyder att den ungefärliga subventionstiden för varje årsproduktion kommer att uppgå till för flerfamiljshus och småhus för uthyrning samt för enskilt ägda småhus. Detta finansieringssystem innebär, att bostadskonsumenterna i välfärdslandet skall vara beroende av räntesubventioner och bostadsstöd för att klara sina boendekostnader. Detta i sin tur beror på att regeringen inte vill satsa på en kostnadspressande konkurrens och inte heller inser att man genom att stimulera ägande av både lägenheter och egnahem kan väsentligt nedbringa boendekostnaderna. Och viktigast av allt man har inte velat medge att det föreligger ett samband mellan de höga skatterna och behovet av bostadssubventioner. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning måste hushållen få större utrymme för bostadskonsumtion. Detta kan åstadkommas genom en omläggning av skattepolitiken. Den enskildes utrymme för att betala sina boendekostnader skulle därvid vidgas. Som tidigare framhållits är det bostadspolitiska dilemmat till stor del ett skatteproblem. Ett nytt lånesystem för bostadsbyggande är nödvändigt, men den förda subventionspolitiken medför påtagliga problem vid en övergång till ett vettigt bostadsfinansieringssystem. Moderata samlingspartiet förordar därför, att boendekostnaderna i övergångsskedet hålls nere på en godtagbar nivå genom räntesubventioner från staten. Dessa bör avtrappas i takt med att beskattningen lindras. skall räntesubventionerna avvecklas såväl i äldre årgångar som i nyproduktionen. Den framtida bostadsfinansieringen skall bygga på ett subventionsfritt lånesystem med statlig kreditgaranti. Detta kan åstadkommas på följande sätt. fastställes en garanterad räntenivå på för nyproducerade bostadsfastigheter med hyres- eller bostadsrätt och för bostadsfastigheter med äganderätt. Den garanterade räntenivån höjs därefter för samtliga fastigheter, såväl befintliga som nyproducerade, och därefter tills marknadsränta uppnås. I takt med höjningen av den garanterade räntenivån genomföres planmässiga skattesänkningar. Ett subventionsfritt finansieringssystem minskar den kostsamma bostadsbyråkratin, verkar återhållande på de totala bostadskostnaderna samt möjliggör en öppen redovisning av dessa. Det innebär vidare att förutsättningar skapas för en effektiv och rationell kreditgivning. Det av moderata samlingspartiet förordade finansieringssystemet minskar den skattefinansierade subventionen och skapar därmed förutsättning för en rejäl skattesänkning. Som tidigare anförts bör enligt moderata samlingspartiets uppfattning full likställdhet råda mellan olika låntagarkategorier. De enskilda människomas faktiska val skall styra bostadsproduktionen. Endast i en fri marknad med öppen konkurrens styrs nämligen produktionen av vad konsumenterna vill ha. I begreppet fri marknad ligger att det allmänna icke får gynna en viss förvaltningsform genom särskilda låneregler, statliga subventioner eller politiska preferenser. Från denna utgångspunkt förordar moderata samlingspartiet att gränsen för statlig belåning sätts till för hela bostadsbeståndet. För att underlätta rörligheten på bostadsmarknaden och skapa förbättrade möjligheter för bl. a. den unga familjen att inom det befintliga bostadsbeståndet förverkliga önskemålet om ett eget hem, bör kreditinstitutens möjligheter att bevilja lån i äldre fastigheter vidgas, vilket skulle bidra till ett bättre underhåll av det äldre fastighetsbeståndet. Moderata samlingspartiet föreslår dessutom att bankerna genom statlig kreditgaranti ges möjlighet att bevilja lån till del av kontantinsats i egen bostad. 1972 fattade beslut om lån för att täcka vissa hyresförluster. I propositionen 1972: 124 erinrades bl. a. om att det är kommunen som svarar för försörjningen med bostäder. Vidare underströks det ansvar som varje bostadsföretag har för det ekonomiska utfallet av sin verksamhet. Utgångspunkten för stödåtgärderna sades därför vara att dessa skulle få formen av en tidsbegränsad engångsinsats. Från moderat sida yrkade vi avslag på propositionen, och i reservation till civilutskottets utlåtande anförde vi bl. a.: Ett statligt ansvarstagande i föreslagen form för de finansieringssvårigheter som drabbar vissa byggnadsföretag, som inte anpassat sin nyproduktion till efterfrågan, kan även om det anges som en engångsåtgärd vara ägnat att minska företagens lyhördhet för tendenser inom efterfrågans styrka och inriktning. De nu diskuterade följderna av en reglerad bostadspolitik kan inte anses ha uppkommit överraskande. Många kommuner och bostadsföretag har anpassat bostadsproduktionen efter medborgarnas önskemål och efterfrå gan, vilket illustreras av den stigande andelen nyproducerade småhus. Antalet tomma lägenheter i flerfamiljshus är emellertid mycket stort. Beviljade lån för täckande av hyresförluster bara ökar. Utbetalningarna, som sker från anslaget Lånefonden för bostadsbyggande, beräknas uppgå till 280 milj. kr. under /76. Beträffande de lån som beviljats för åren 19711973, inemot 300 milj. kr., har ansökningar gjorts om eftergift av lånebelopp om drygt 170 milj. kr. För att ytterligare belysa den onda cirkeln kan omnämnas att exempelvis de totala hyresförlusterna för stads bostads AB och AB Göteborgshem uppgår till . för perioden 19711973. har AB Botkyrkabyggen och AB Nackahem beviljats eftergift av lån med 5 708 000 respektive . Det är uppenbarligen inte längre tal om någon engångsinsats. I vissa kommuner fortsätter de s. k. allmännyttiga bostadsföretagen sin produktion av lägenheter utan hänsyn till konsumenternas efterfrågan och utan att beakta sitt ansvar för det ekonomiska utfallet. Våra farhågor har besannats. Moderata samlingspartiet kan inte acceptera en fortsatt utsträckning av möjligheterna till lån för täckning av hyresförluster. Vi hävdar, att det är samtliga kommuners och bostadsföretags skyldighet att anpassa bostadsproduktionen till medborgarnas efterfrågan. Förutsättningar och erforderlig tid för detta har funnits. En utsträckning innebär endast att dessa företag beviljas ständigt nya lån med åtföljande eftergifter och att en konsumentanpassad bostadsproduktion försenas. allmänna fastighetstaxering innebar kraftiga höjningar av taxeringsvärdena. Många småhusägare drabbades av höjningar på 40 . Mot denna bakgrund beslöt , efter lottning, att höja skattegränserna i enlighet med ett av de borgerliga partierna framlagt förslag. Enligt detta beslut beskattas av taxeringsvärdet , i skiktet 200 001 till , i skiktet 250 001 till . Moderata samlingspartiet tillstyrkte förslaget för att förhindra en orättfärdig straffbeskattning av tiotusentals småhusägare. Vi anser emellertid att progressiviteten i beskattningen bör mildras och förordar därför, att den övre gränsen i skiktet för höjs , samt att tillämpas som en högsta procentsats vid taxeringsvärde överstigande . Vem skall bestämma hur befintliga och framtida bostäder och bostadsmiljöer skall se ut? Självklart konsumenterna, dvs. För de nya bostäder och bostadsområden som planeras är det emellertid omöjligt att hitta just den som sedan skall bo där. I strävan att stärka bostadskonsumentemas ställning måste vi gå två vägar. För det första måste deras efterfrågan kunna göra sig gällande på en fungerande marknad. De kommuner, bostadsrättsföreningar och privata företag som misslyckas med att producera vad medborgarna efterfrågar och är villiga att betala för, får själva ta ansvaret genom att sänka bostadskostnaderna till en nivå där bostäderna blir attraktiva och sedan täcka förlusterna på annat sätt. På det sättet kan vi få en bostadsproduktion som styrs av konsumenternas värderingar. Det offentliga måste för det andra genom decentralisering av beslut, ansvar och planering i det kommunaldemokratiska systemet ge medborgarna ett större inflytande över bostadsproduktionens inriktning. En huvuduppgift för bostadspolitiken är reformer i fråga om hur bostäderna skall ägas och förvaltas. Moderata samlingspartiet anser det naturligt att flytta över inflytandet och därvid naturligtvis också det ekonomiska ansvaret på de enskilda människorna. Bostadskapitalet utgör omkring 1/3 av det totala realkapitalet i vårt land. En överflyttning av en stor del därav, som ligger i hyresfastigheter, i de boendes egna händer, skulle innebära en betydelsefull samhällsförändring en ansenlig spridning av ägandet. Den enskilda äganderätten är en omistlig beståndsdel i en demokrati. Direkt eller indirekt ägande ger de bästa förutsättningarna för ett verkligt inflytande över den egna bostadssituationen. Driftskostnaderna för en ny hyreslägenhet uppgår till ca . per kvadratmeter och år och befinner sig i snabbt stigande. Direkt eller indirekt ägande ger möjlighet för den boende att nedbringa dessa kostnader genom omsorgsfull vård av hemmet, sparsamhet och egna arbetsinsatser. Direkt ägande av lägenhet i flerfamiljshus står öppet för medborgarna i en rad västerländska stater och hör till vanligheten i bl. a. och . I är däremot möjligheterna att direkt äga lägenheter utomordentligt begränsade. Fastighetslagstiftningen ger icke den boende möjlighet att erhålla lagfart på en lägenhet. Därav följer bl. a. att han icke såsom småhusägare kan inteckna den egna lägenheten som säkerhet och därmed nedbringa behovet av kontantinsats till en nivå som är realistisk för en normal inkomsttagare. Moderata samlingspartiet har krävt att fastighetslagstiftningen skall ändras i detta avseende. Vi vidhåller detta krav. Vidare bör hyresgäster som förvärvar en icke statligt belånad fastighet för att själva bebo den kunna erhålla statliga lån. Dessutom bör som tidigare nämnts bankerna genom statlig kreditgaranti ges möjlighet att bevilja lån till del av kontantinsatsen. Därutöver bör hyresgäster ges möjlighet att träffa överenskommelse med fastighetsägare, såväl enskilda som s. k. allmännyttiga, om förvärv av respektive lägenhet samt om hembudsrättighet dvs. förstahandsrätt vid överlåtelse till det hus de bor i. Bostadsrätt är en välutvecklad och vanligt förekommande form för indirekt ägande. Andelen bostadsrättslägenheter har ökat och uppgår till av det totala beståndet. har emellertid andelen bostadsrättslägenheter minskat inom den årliga nyproduktionen av flerfamiljshus. Det är, enligt moderata samlingspartiets uppfattning, angeläget att även sådant indirekt ägande av bostäder stimuleras. Detta skulle bl. a. kunna ske genom att samhället stöder hyresgäster som önskar bilda bostadsrättsförening för att på detta sätt överta det hus de bor i. Det kan åstadkommas genom att de boende ges samma rättigheter beträffande lån och hembud som ovan föreslagits vid direkt ägande. Det torde inte finnas någon sektor av central betydelse för den enskilde, där människornas önskemål och valfrihet till den grad har åsidosatts av statsmakterna som bostadsmarknaden. har moderata samlingspartiet år framhållit, att fördelningen mellan en- och flerfamiljshus måste motsvara människornas önskemål och inte grundas på tekniska eller partipolitiska motiv. En rad undersökningar har påvisat, att huvuddelen av landets hushåll föredrar småhus liksom att andelen hushåll som efterfrågar småhus ökar. När nu äntligen småhusandelen i byggandet ökar, beror detta inte på att statsmakterna och kommunerna har försökt anpassa sig till människornas önskemål utan på att människorna i ökande utsträckning vägrat bo i nyproducerade höghuslägenheter. Omläggningen har alltså helt enkelt framtvingats av konsumenternas reaktioner. Att tillgodose den enskildes fria val av bostad är ett viktigt motiv för ett omfattande småhusbyggande. Det finns också starka samhälleliga skäl för detta. Liksom fallet är med bostadsrättslägenheter utgör det egna småhuset, fast i än högre grad, ett aktivt sparmål för hushållen. En hög småhusandel ger därför ett högt sparande till gagn för samhällsekonomin i stort. En kvalitativ och varierande småhusmiljö skapar områden, där flertalet människor har lättare att finna sig till rätta än i det typiska höghusområdet. Småhusboende erbjuder i allmänhet en bättre uppväxtmiljö för barn. Miljöpolitiska, socialpolitiska och familjepolitiska skäl talar för en avsevärt utökad andel egnahem av det totala bostadsbeståndet. Såväl argumentet att småhus skulle vara väsentligt dyrare att producera som farhågorna för sysselsättningskris inom byggsektorn vid ökat småhusbyggande har visat sig felaktiga. Kritik har riktats mot det omfattande småhusbyggandet också vad gäller bostadsmiljön och tillgången på olika former av service. Småhusområdena kommer, heter det i denna kritik, att drabbas av samma brister som de stora områden av flerfamiljshus vilka uppförts och . Hela småhusfilosofin säges bygga på att den ena maken skall avstå från förvärvsarbete för att sköta hem och barn. De fördelar bostadsägande i sig liksom tillgången till egen tomt utgör får enligt dessa kritiker på ett felaktigt sätt uppväga brister inom barntillsyn, allmänna kommunikationer och kommersiell service.