mot · FZ02944 · 1976-01-27 00:00:00 — av m. fl. om en bättre fungerande sektor Kommuner och landsting brottas med mycket stora ekonomiska problem. Även utan några standardhöjningar kommer den kommunala verksamheten att kräva fortlöpande kommunalskattehöjningar , om inte genomgripande förändringar vidtas beträffande organisation och finansiering. Efterfrågan på kommunala tjänster ökar. Skilda grupper ställer kvantitativa och kvalitativa krav på vård, utbildning, fritid, kultur och transporter - krav som med den nuvarande organisationen och finansieringen inte kan tillgodoses. Det måste vara ett självklart samhällsintresse att möta en växande efterfrågan på ett tillfredsställande sätt. Exempel på faktorer som leder till starkt ökande efterfrågan på kommunala tjänster är bl. - ändrad ålderstruktur, med större andel äldre, - ändrad familjestruktur och förvärvsfrekvens, mindre hushåll och fler förvärvsarbetande kvinnor, - ökad fritid, - högre standardkrav, - kraftiga subventioner stimulerar efterfrågan på tjänster. Kommunernas ekonomiska problem accentueras av att de är mycket känsliga för den inflationssituation vi har . Allmänna kostnadsstegringar på varor och tjänster, indirekta skatter samt höjda arbetsgivaravgifter får allvarliga återverkningar på den kommunala sektorn. Kommuner och landsting som arbetsgivare hardesstuom fått betala ett extra högt pris i samband med de senaste löneförhandlingarna genom den stora låglönesatsningen, som ju från social och facklig synpunkt är riktig, men som ekonomiskt sett blivit mycket dyrbar. Kommunala tjänster finansieras genom skatter och/eller avgifter och tillhandahålls av myndigheterna oftast utan speciell kostnad eller till subventionerade avgifter för konsumenten. Detta innebär att den kommunala sektorn har en oflexibel inkomstsida; kommuner och landsting kan inte höja skatterna i takt med kostnadsstegringarna. Av flera skäl kan man knappast heller fortlöpande justera sina avgifter på samma sätt som näringslivet gör för att kompensera ökade kostnader. Kommunernas intäkter utgörs förutom av skatter och avgifter också av skatteutjämningsbidrag från staten, andra statsbidrag, försäljningar, lån, räntor m. m. Relationerna varierar från en kommun till en annan, och det råder också vissa skillnader mellan primärkommunerna och landstingen. Primärkommunernas intäkter fördelar sig med grova angivelser enligt nedan: Kommunalskatter 43 'b Upplåning 8 'b Avgifter 14 'b Övrigt (försäljningar, räntor m. Motsvarande fördelning för landstingen är: Skatteutjämningsbidrag 9 "n Statsbidrag 13 "o Ersättning från sjukförsäkringen 6 "o Patientavgifter 2 'b Upplåning 3 'b Övrigt 12 "<> Av ovanstående sammanställningar framgår att kommunalskatten resp. landstingsskatten är den helt dominerande inkomstkällan (storleksordningen 50 'b) för den kommunala verksamheten, medan däremot statsbidragens storlek ligger i storleksordningen . Detta förhållande skall ses mot bakgrunden av att staten genom lagar och förordningar till stora delar styr verksamheten för den kommunala sektorn. Tendensen har varit att det statliga inflytandet och detalj reglerandet tilltar, som statsbidragens andel av bruttoutgifterna minskat . För kommunalmännen är detta en oacceptabel utveckling, som inte kan få fortsätta för . Funktionellt ansvar och kostnadsansvar måste ligga på samma instans. Regeringspartiets attityd när det gäller att tillfredsställa väsentliga behov beträffande vård, utbildning m. m. liksom att lösa de allvarliga ekonomiska problemen är mycket oroande. Ideologisk fastlåsning och förlamande passivitet i sakfrågor driver här hela komplexet mot en allt smärtsammare upplösning, där alternativet bara kan bli fortsatta kraftiga skattehöjningar eller väsentligt försämrad service. Detta förhållande kan från moderat sida givetvis inte accepteras. De praktiska problemen inom exempelvis långvården är sådana att genomgripande åtgärder måste vidtas för att mycket angelägna behov skall kunna tillfredsställas. När det gäller de ekonomiska frågorna är kommunernas ekonomi föremål för en statlig utredning, Den kommunalekonomiska utredningen, men denna kommer inte att avlämna någon övergripande rapport med konkreta förslag . Situationen är minst sagt otillfredsställande. Förändringar krävs snart, diskussion och debatt om den kommunala sektorn måste intensifieras . Mål för politiken på den kommunala sektorn bör vara att: - tillfredsställa behov och berättigad efterfrågan på vård, utbildning, transporter m. m.. - öka valfriheten vad beträffar den kommunala sektorns tjänster, - hålla skattetrycket nere, - möjliggöra ökad sysselsättning inom vård-, utbildnings och kollektivtransportområdena. För att uppnå dessa mål krävs: - att förutsättningar skapas för ett ökat utbud av tjänster vid sidan av den rent kommunala verksamheten, - att nya metoder används så att den kommunala sektorns resursanvändning på ett bättre sätt knyts till medborgarnas verkliga behov och önskemål. Vi kan i detta sammanhang konstatera att den kommunala sektorn är undantagen från en effektiv marknadshushållning och den prisbildningsmekanism som i en sådan styr resursfördelningen. Detta innebär att vi avhänt oss en viktig möjlighet att bedöma om vi utnyttjar de resurser som kommuner och landsting har tillgång till på ett effektivt sätt och på de områden där behov och efterfrågan är störst. Det är troligt att vi inom den kommunala sektorn har en situation som formats av en stark expansionsvilja hos beslutsfattarna inom den offentliga sektorn och en eftersläpande reaktion hos väljarna mot en alltmer betungande skattefinansiering. Denna situation kan i så fall inte få fortsätta länge till. Skattebetalarna kommer inte att stillatigande acceptera att skattepengarna inte utnyttjas på ett meningsfullt och rationellt sätt. Vi kan vidare konstatera att sunda statsfinanser är ett villkor för att också kommunerna skall kunna sköta sin del av samhällsekonomin. I dagens läge krävs främst en kraftig antiinflationspolitik från regeringens sida. Det måste även bli stopp för fortsatta provisoriska skatteomläggningar, som finansieras genom främst arbetsgivaravgifter vilka drabbar den kommunala sidan mycket hårt. Nya organisations- och finansieringsformer En väg för att uppnå en mer effektiv offentlig sektor måste vara att utnyttja de fria marknadsmekanismerna på de offentliga tjänsterna. På den kommunala sektorn skulle det kunna betyda att medborgarnas individuella efterfrågan i högre grad än nu fick påverka utbud och finansiering av vård, utbildning, transporter m. m. Denna konsumtion, som i princip är individuell, har av statsmakterna bedömts så värdefull att den tillhandahålls gratis eller till avgifter som vida understiger kostnaderna. I viss utsträckning är dessa tjänster också obligatoriska, t. ex. skolan. Det hela går i stort sett till så att kommuner och landsting erbjuder och utför ett antal tjänster till allmänheten med främst skattemedel som finansieringskälla. Här finns möjligheter att söka sig fram på andra vägar. Först och främst skulle det faktiska monopol som den offentliga sektorn har över produktionen kunna brytas så att även enskilda företag och organisationer ges möjlighet att erbjuda tjänster inom exempelvis vård och utbildning. Ett ovillkorligt krav vore då givetvis att samma normer avseende kvalitet, säkerhet m. m. kom att tillämpas över hela linjen. Avgifter kan ge skattesänkningar Ökad avgiftsbeläggning av tillhandahållna tjänster liksom möjligheten av konkurrens när det gäller produktion av tjänster är fundamentala förutsättningar för att en marknadsanpassning av den offentliga sektorn skall kunna ske. En sådan marknadsanpassning är också i högsta grad förenlig med sociala ambitioner att underlätta eller stimulera viss konsumtion genom att specialdestinerade bidrag i högre grad utnyttjas (jfr statskommunala bostadstillägg). I sådant fall kompenseras nedgången i de offentliga reala utgifterna av uppgång i de offentliga transfereringarna. Med ökad avgiftsbeläggning och därmed sammanhängande kostnadsansvar och finansieringsmöjligheter kan beslutsfattandet inom den offentliga sektorn också decentraliseras i betydande grad. Resultatet av verksamheten utgör ett mått på hur väl resurserna utnyttjas och kan därför också tjänstgöra som vägledning för fortlöpande förbättringar i verksamheten. Invändningarna mot en ökad avgiftsfinansiering är välkända. Ett argument grundar sig på att införandet av nya avgifter och höjandet av redan existerande skulle ge ett relativt litet bidrag till den kommunala verksamhetens finansiering. Detta kan vara riktigt om man ser till en kommuns eller ett landstings totala budget, men går man ner på varje enskild tjänst kan inkomsterna från avgifterna betyda mycket för möjligheterna att kunna erbjuda en god samhällsservice. En annan vanlig invändning är att många kommunala verksamheter tillfredställer ett socialt behov, som inte bör hållas tillbaka med avgiftsbeläggning. Denna invändning framförs ofta på lösa grunder och måste utsättas för en kritisk granskning. Där sociala behov föreligger - och det är förvisso på många områden - bör styrda konsumentsubventioner vara det bästa marknadsanpassade medlet, inte prissubventioner. En tredje invändning mot en ökad avgiftsfinansiering rör effekterna på inkomstfördelningen. Avgiftsfri offentlig service är särskilt värdefull för lägre inkomsttagare, hävdas det. En avgiftsbeläggning skulle utestänga dem som bäst behöver den offentliga sektorns tjänster. Detta resonemang bortser från möjligheten att kompensera låginkomsttagare på annat sätt. Om det nu är så att statsmakterna misstror den enskildes förmåga att välja "rätt", när avgifterna kommer att i högre grad avspegla olika offentliga verksamheters kostnader, borde också här specialdestinerade subventioner erbjuda ett bättre alternativ. InkomstfÖrdelningsaspekten i samband med ökad avgiftsbelägg ning av offentlig verksamhet bör dock noga studeras. En alltför stor snedvridning, som inte kan kompenseras av andra subventioner, kan inte tillåtas. bör man ha klart för sig inkomstfördelningseffekterna för skattebetalarna med det nuvarande systemet av offentliga tjänster, om man tar hänsyn till skattefinansieringsform, konsumtionsmönster m. m. När det gäller en ökad enskild insats inom utbildning, vård m. m. som komplettering till landstingens och primärkommunernas egna verksamheter skulle en sådan öppna möjligheter till en mycket intressant utveckling. Bredden och mängden av tjänster skulle säkerligen öka väsentligt, och konsumenternas valfrihet skulle kunna bli reell. Vidare skulle ett antal nya arbetstillfällen kunna skapas inom en sektor, som begränsas av den kommunala sektorns ekonomiska resurser i stället för av allmänhetens faktiska behov. Denna möjlighet är viktig med tanke på att vi, även om industrisysselsättningen inte kommer att minska totalt sett, också kommer att ha en varierande geografisk och strukturell arbetslöshet. betalade skattebetalarna en summa pengar i kommunaloch landstingsskatt som kommunerna och landstingen bara kan räkna med skatteinkomster som är ca 15 "<> lägre än det inbetalade skattebeloppet. Resten går in på statens konto och får där hjälpa till att finansiera den underbalanserade statsbudgeten. Detta förhållande beror på att man räknar ut kommunernas inkomster på grundval av det aktuella årets skattesats och på skattebetalarnas definitiva inkomstuppgifter, som ju i praktiken är . De senaste årens snabba inflation och stora lönestegringar har medfört att eftersläpningen ökat från ca 10 "<> till nära 20 "o. Relativt sett har kommunerna fått en inkomstförsvagning, som man alltså tvingats kompensera sig för genom skattehöjningar. Vi har också fått uppleva den motsägelsefulla situationen att finansministern starkt kritiserar de kommunala skattehöjningarna, främst i de borgerligt styrda kommunerna, som han utan vidare utnyttjar kommunala skattepengar i sin egen budget. Denna sneda situation har i olika sammanhang påpekats, bl. a. i skrivelser till regeringen, men någon konkret förändring har ännu inte skett. Då frågan är av utomordentligt stor betydelse för kommunernas ekonomi, finns all anledning att återigen via lämpliga kanaler försöka pressa fram ett beslut om upphävande av nuvarande system med skatteftersläpning. Ändrade former för statsbidrag Statsbidragen spelar en stor och viktig roll i den kommunala ekonomin. De är viktiga, bl. a. från rättvisesynpunkt, med tanke på att kommunerna har ett varierande skatteunderlag beroende på dels befolkningsmängd, dels medelinkomst. Den långtgående styrning av den kommunala verksamheten som staten kan utöva genom statsbidragen är dock mycket tveeggad. En negativ sida är att styrning via statsbidrag leder till ett oklart kompetensförhållande mellan stat och kommun, som medför att ingen instans gör en total avvägning mellan skilda alternativ i en sakfråga. Den statliga myndigheten fattar ett beslut på grundval av sin kompetens och' kommunen ett annat beslut, som gäller dess kompetensområde. Detta system leder ofta til! onödigt dubbelarbete, eftersom två instanser måste vara insatta i hela problemkomplexet. Centralstyrda beslut leder vidare lätt till felaktiga resursavvägningar från synpunkt. En hård centralstyrning blir också lätt mycket oflexibel, den dämpar kommunernas egna initiativ och möjligheter att göra lokala anpassningar och rationaliseringar. Det förekommer en mängd statsbidrag som utdelas efter skilda regler och normer. Komplexet är belyst i ett betänkande från kommunalekonomiska utredningen, Statsbidrag till kommunerna (SOU 1975:39), som geren statistisk kartläggning av statsbidragssystemet, dess uppbyggnad, omfattning och inriktning. Betänkandet innehåller dock inga rekommendationer för framtiden. Dagens snåriga bidragsdjungel bör bli föremål för en genomgripande utrensning. Ambitionen måste vara att få ett renare bidragssystem, som ger kommunerna större frihet och självständighet. Härmed skulle säkerligen också följa ett väsentligt effektivare utnyttjande av de totala samhällsresurserna. I princip skulle nuvarande bidrag kunna ersättas av två sorters bidrag: Det gamla skatteutjämningsbidraget, som har till uppgift att utjämna inkomsterna mellan rika och fattiga kommuner, dvs. kommunala församlingar med hög respektive låg skattekraft. Ett nytt bidrag, som ersätter aila övriga bidrag och beräknas på grundval av befolkningsstrukturen. De nuvarande bidragen går till största delen till kostnader som är beroende av antalet barn i olika åldrar samt antalet pensionärer i kommunerna. Om man schablonmässigt beräknar bidraget på grundval av befolkningsstrukturen, skulle man kunna få bort styrningen utan att kommunerna drabbas ekonomiskt. En rad av de problem vi pekar på i denna motion upplevs som angelägna av kommunalmän i kommuner och landsting. Det är en smula anmärkningsvärt att regeringen så länge ställt sig kallsinnig till de varningssignaler som kommit från bl. a. de bägge kommunförbunden, och , som bägge visat på nödvändigheten av en djuplodande analys och kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med dagsaktuella ekonomiska problem. För att skapa en bättre fungerande sektor föreslår vi: - utbyggd service med ändrade finansieringsformer, bl. a. med sikte på ökad avgiftsfinansiering och sänkt skatt, - vidgade enskilda insatser inom den kommunela sektorn som viktigt komplement till , - upphävd skatteeftersläpning, - ändrade former för statsbidragsgivning till kommunerna. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att hos regeringen begär skyndsam utredning av de i motionen berörda problemen angående möjligheterna att skapa en bättre fungerande sektor. () () () ()