mot · G0021504 · 1976-01-01 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:74 om inriktningen av säkerhetspolitiken och totalförsvarets fortsatta utveckling I propositionen 1976/77:74 har den borgerliga regeringen lagt fram förslag om inriktningen av säkerhetspolitiken och totalförsvarets utveckling för . Propositionen bygger på de två betänkandena års försvarsutredning (SOU 1976:5 och 1977:1). I väsentliga avseenden kan vi inte ansluta oss till de uppfattningar och förslag som förs fram i propositionen. Socialdemokratin anser att den svenska säkerhetspolitiken bör ha samma inriktning som . Viljanatt medverka till avspänning och nedrustning, till social och ekonomisk utjämning mellan folken bör därvid vara vägledande. Totalförsvaret bör utvecklas i huvudsak enligt försvarsbeslut. Större uppmärksamhet måste dock - i enlighet med försvarsutredningens förslag - ägnas ekonomiskt försvar, civilförsvar och sjukvården i krig. Kostnaderna för det militära försvaret blir i vårt förslag i stort oförändrade. Vi förordaren omläggning för framtiden av totalförsvarets planering m. m. av innebörden att en parlamentarisk kommitté tillsätts på ett tidigare stadium än vad som skett . Därigenom kan politiska partiers företrädare ta del i och medverka i bedömning av det underlag som sedan skall ligga till grund för finansiella och organisatoriska överväganden. Vid övergång till en sådan uppläggning av utredningsarbetet bör man också se till att de anställdas organisationer tar del i utredningsarbetet för ett kommande försvarsbeslut. Genom denna uppläggning av utredningsarbetet kan också sedvanlig remissbehandling äga rum. Vår kritik mot den borgerliga regeringens förslag avser i första hand följande punkter. var i sitt första betänkande enig om säkerhetspolitikens inriktning. Regeringen ansluter sig till namnet till utredningens förslag men gör i praktiken sådana avvikelser att man kan tala om en annan värdering och avvägning av säkerhetspolitikens instrument. Det militära försvaret tilldelas en alltför dominerande roll, medan utredningen i sitt första betänkande hade en mer nyanserad syn på de olika, samverkande delarna av säkerhetspolitiken. Det förslag som socialdemokratin i denna motion lägger fram innebär även 1 1976/77. i praktisk handling ett konsekvent fasthållande vid den tidigare säkerhetspolitiska inriktningen. Den borgerliga regeringen har underlåtit att sätta in försvarsfrågan i sitt samhällsekonomiska och statsfinansiella sammanhang. En sådan prövning är särskilt nödvändig mot bakgrund av vårt lands ekonomiska situation. Socialdemokratin avvisar det borgerliga förslaget om en väsentlig höjning av det militära försvarets kostnader. Vi står således för en annan avvägning av försvarets kostnader. Vårt förslag innebär i förhållande till regeringens en besparing med ca . Socialdemokratin lägger i denna motion fram ett sammanhållet förslag till det militära försvarets inriktning och avvägning. Det bör bygga på den allmänna värnplikten och utformas som ett djupförsvar med möjligheter till kraftsamling vid gräns och kust. Det militära försvarets utgifter nästa budgetår föreslås till ett belopp som är 350 milj. kr. lägre än regeringens förslag. Den borgerliga regeringens förslag om det militära försvarets utveckling ger - till skillnad från tidigare försvarsbeslut - inte någon slutlig vägledning för hur försvarets kostnader kommer att utveckla sig under den kommande programplaneperioden. På grund av inbördes oenighet uppskjuter nämligen regeringen sitt ställningstagande till väsentliga frågor om flygplansutveckling, vilka har dels mycket stor ekonomisk betydelse, dels direkta samband med andra funktioner inom det militära försvaret. Den borgerliga regeringens beslut att ånyo utreda flygplansfrågan ser vi som onödigt. Tillräckligt beslutsunderlag föreligger redan. Om utredningsarbetet skall fortgå, bör det ses som en fortsättning på den parlamentariska försvarsutredningens arbete, och den tillkallade beredningen bör därför få en bredare sammansättning. Betydande risker föreligger att en inhemsk utveckling av ett lätt attackflygplan kan medföra ekonomiska problem för det militära försvaret och därmed omavvägningar som drabbar andra funktioner inom det militära försvaret, främst inom armén och marinen. Det kan komma att innebära stora problem i vad gäller den fast anställda personalen vid förband och verkstäder. Även flygvapnet kan komma att påverkas genom att antalet anskaffade plan blir lågt. Vi säger för vår del nej till nyutveckling av ett inhemskt lätt attackflygplan. Med hänsyn till regeringens valda uppläggning av försvarsbeslutet - att lämna en av de väsentligaste frågorna öppen - vore det mest logiskt att uppskjuta ställningstagandet beträffande hela det militära försvaret , då regeringen avser att återkomma till med förslag i flygplansfrågan. Kostnaderna för det militära försvaret och civilförsvaret bör förändras med hänsyn till allmän pris- och löneutveckling (nettoprisindex). Vi avvisar regeringens förslag om en särbehandling av värnpliktsförmånerna i detta avseende. Den borgerliga regeringen betonar vid behandlingen av de värnpliktigas ställning de auktoritära dragen i värnpliktsutbildningen. Man visar otillräcklig vilja att beakta de värnpliktigas berättigade krav på inflytande över arbetsförhållanden och miljö. Om denna inställning kommer att prägla den fortsatta utvecklingen, finns det en betydande risk för en ökad distans mellan samhället och det militära försvaret. Socialdemokratin vill - i enlighet med vad vi verkade för i regeringsställning - utveckla förhållandena för de värnpliktiga med förebild i demokratiseringen av arbetslivet. Direktiven för och sammansättningen av utredningen om formerna för de värnpliktigas medinflytande m. m. bör därför ändras. Värnpliktsförmånerna för nästa budgetår bör utvecklas enligt de förslag vi lagt fram i motionen 1976/77:248. Även får man räkna med stora krav på besparingar och rationaliseringar i det militära försvaret. Detta understryker vikten av att angelägna personalpolitiska reformer genomförs. Detta gäller bl. a. införandet av en ny befälsordning. Existerande mål om minskning av personalkostnaderna har en inriktning enbart mot begränsning av antalet anställda och främst då civil personal. I vissa fall synes en tillämpning härav ha lett till högre kostnader än om egen personal använts. a. av detta skäl bör en utvärdering och översyn göras av metodiken med personalminskningsmål liksom av vilka personalgrupper minskningarna bör omfatta. Socialdemokratin förordar att det konkreta utredningsarbete som försvarsutredningen förordat om civilmotstånd och andra former av motstånd påbörjas. Civilförsvaret bör utvecklas i huvudsak enligt försvarsutredningens förslag. Vi förordar dock en viss ökad uthållighet i förvarningssystemet genom att reservmateriel till radarsystemet PS 860 anskaffas i viss utsträckning. Vi föreslår vidare att ökad uppmärksamhet skall ägnas åt möjligheten att anordna en kvalificerad utbildning för civilförsvarets personal. Vi föreslår att totalförsvarets upplysningsnämnd skall få i uppdrag att utreda frågan om att kontinuerligt följa skolans läromedel vad beträffar totalförsvarsfrågorna. Vi föreslår att, för det ekonomiska försvaret, liksom för militärt försvar och civilförsvar, ett långsiktsprogram skall antas. Fredskrislagringar av vissa bör vidare betalas av avgiftsmedel. Vårt förslag beaktar det samhällsekonomiska och statsfinansiella utrymmet för försvarssektorn. Med den av oss föreslagna inriktningen kan balans skapas mellan uppgifter och resurser. All personal - fast anställda, värnpliktiga, civilförsvarspliktiga och frivilligt tjänstgörande - kan få meningsfyllda uppgifter och deras kunskaper och erfarenheter tas till vara under demokratiska former. Det socialdemokratiska partiet i har vid genomförandet av sin politik alltid strävat mot en värld i fred. I regeringsställning verkade socialdemokratin i enlighet med detta mål. Detta måste alltjämt vara det övergripande målet för vårt lands samlade säkerhetspolitik, vilken innebären samverkan mellan utrikes-, handels-, bistånds-, totalförsvarspolitiken och vår politik i internationella nedrustningsfrågor. Försvarets omfattning och utformning kan därför inte ses fristående från säkerhetspolitiken utan måste sättas in i ett övergripande sammanhang. Målet om en värld i fred förutsätter som det uttrycks i socialdemokratins program O respekt för varje nations självbestämmande, O social och ekonomisk rättvisa. O politisk avspänning och militär avrustning, O internationellt samarbete. Fattigdom, våld och förtryck finns kvar i de flesta delar av världen. Politisk instabilitet, sociala omvälvningar och ekonomisk misär är inslag i det internationella livet. Men har många folk rest sig mot förtryck, utländsk dominans accepteras inte längre och ett fåtal nationers privilegier har börjat få ge vika för jämställdhet mellan staterna. Denna utveckling har förstärkts av en anda av solidaritet mellan folken och de krafter som verkar för nationell självständighet och social förändring. Över hela världen har folken krävt och kämpat för rätt till självbestämmande och självständighet. De nya staterna, som inom ramen för det internationella samarbetet börjat ta sin del av ansvaret, har bidragit till ett ökat medvetande om det ömsesidiga beroendet mellan alla länder, grundat på respekten för självbestämmande och jämlikhet. Det är betydelsefullt att även utformar sin politik så, att den blir ett stöd för de små staterna i dessa strävanden. Politisk självständighet blir illusorisk för varje stat som inte också får möjlighet att påverka och styra sin egen ekonomiska och sociala utveckling. Upplösningen av det koloniala styret medför inte någon automatisk förändring i det mönster som finns av kontroll över världens handel, industri och monetära affärer, där inte minst de multinationella företagen spelar en betydelsefull roll. Ojämlika ekonomiska förbindelser kvarstår och orsakaren djupt orättvis fördelning av världens rikedomar. är därför i sin fulla rätt när de med ökad kraft och i full solidaritet begär förändringar i den internationella ekonomin. I en särskild motion till årets (1976/77:1057) har socialdemokraterna i utrikesutskottet framhållit att situation i världsekonomin gradvis försämrats. De senaste årens djupa konjunkturnedgång och de större restriktiva ekonomiska politik har - i förening med prisstegringarna på olja, livsmedel och industriprodukter - haft förödande konsekvenser för ekonomi. Den ekonomiska balansen mellan u- och i-länder blir för var dag alltmer ogynnsam för . De industrialiserade staterna - av jordens befolkning - kontrollerar av resurstillgångarna. Medvetenheten om denna orimliga resursfördelning växer i tredje världen. Mot bakgrund av jordens krympande naturtillgångar och den orättvisa resursfördelningen mellan rika och fattiga länder framstår det som särskilt upprörande att vissa väsentliga naturresurser med knapp tillgång utnyttjas i kapprustningens tjänst. Dit hör väsentliga energitillgångar, nya metaller m. m. I motionen 1976/77:1057 framhålls vidare bl. a. att målet för - att låta framstegen komma alla människor till godo inte kan uppnås endast med åtgärder som berör resursfördelningen mellan fattiga och rika länder. Den ställer i lika mått krav på förändringar och reformer inom länderna, på både de fattiga och de rika. Detta faktum är utgångspunkten för diskussionen av den s. k. basbehovsstrategin respektive den svenska u-landspolitiken. Genom inriktningen av den svenska biståndspolitiken, bl. a. uttryckt riksdagsuttalande - att främst välja länder som mottagare av svenskt bilateralt bistånd, vilka förenar fattigdomens och underutvecklingens behov med framstegsvilja och utvecklingskraft - blir denna en viktig del av den svenska säkerhetspolitiken, även om de grundläggande motiven för utvecklingsbiståndet finns att söka i en solidaritet med de fattiga i dessa länder. 1.2 Avspänning och nedrustning har valt att stå utanför de militära allianserna. Om detta råder numera inga delade meningar i vårt land. Vår alliansfria ställning ger oss särskilda möjligheter att medverka i arbetet för avspänning och nedrustning i världen. De mänskliga, teknologiska och ekonomiska tillgångar som förslösas på upprustnig utgör det mest uppenbara exemplet på misshushållning. De årliga rustningskostnaderna i världen uppgår nu till mer än . Detta motsvarar totalinkomsten för de länder där den fattigaste hälften av mänskligheten bor. Omkring hälften av världens vetenskapsmän och tekniker är f. n. sysselsatt med att ytterligare öka förstörelseförmågan hos existerande vapen och utveckla nya. En världsordning baserad på sådana groteska prioriteringar kan givetivs inte försvaras. i historien har mänsklighetens förmåga att förinta sig själv, sin civilisation och sin fysiska omgivning varit större än . Den är i ständigt växande. Och ännu har man inte funnit någon lösning på frågan hur denna process skall brytas. En utomordentligt viktig fråga är givetvis hur man skall kunna bryta den allvarliga utvecklingen på kärnvapenområdet. lade fram ett förslag som gick ut på att kombinera ett förbud mot spridning av kärnvapen med ett fullständigt kärnvapenprovstopp och ett förbud mot tillverkning av klyvbart material för vapenändamål. Planen fick ett betydande stöd av andra stater men accepterades inte av stormakterna. I förhandlingarna om ett icke-spridningsfördrag föreslog bl. a. att all kontroll skulle utföras av det internationella atomenergiorganet i och avse hela den fredliga kärnkraftsindustrin i icke-kärnvapenstaterna, senare även hos kärnvapenstaterna. Motstånd från stormakterna medförde att viktiga delar av förslaget föll bort. uppnådde dock att kontrollen skulle vara helt internationell och utföras av . Majoriteten av världens icke-kärnvapenstater har genom att ansluta sig till icke-spridningsavtalet gett uttryck för sin politiska vilja att inte anskaffa kärnvapen och att ställa hela sin kärnkraftsindustri under kontroll. Ansträngningarna att förhindra kärnvapenspridning är utsatta för stora påfrestningar. En mycket allvarlig sådan är att supermakterna inte visat sig beredda attt minska sin egen kapprustning på kärnvapenområdet. Dessutom vill ha större tillgång till kärnteknologin för fredligt bruk än vad de har fått . Ett antal viktiga stater har också valt att ställa sig utanför ickespridningsfördraget. Stater som har nått en teknisk utvecklingsnivå som gör det möjligt för dem att framställa kärnvapen kan komma att ta steget över kärnvapentröskeln. I strävandena att förhindra kärnvapenspridning kan man inte heller bortse från den internationella handeln med kärnkraftsanläggningar. De starka kommersiella intressen som gör sig gällande i detta sammanhang försvårar ansträngningarna att motverka kärnvapenspridning. Av detta skäl är det arbete som bedrivs i den s. k. London-gruppen betydelsefullt, nämligen att söka nå överenskommelser om återhållsamhet och strängare kontroll för att minska dessa risker. Detta arbete är en viktig möjlighet att komplettera ickespridningsfördraget och arbete på området. Den tekniska förmågan att framställa kärnladdningar kommer att finnas hos allt fler länder. Den civila kärnkraften för energiproduktion skapar inte i sig några direkta möjligheter att tillverka kärnvapen. För ett land med ambitioner att skaffa sig kärnvapen eller kärnladdningar finns det enklare vägar att gå än via civila kärnkraftsreaktorer. Tillgången på klyvbart material som kan användas för sådana laddningar är emellertid fortfarande begränsad och till stor del täckt av sådan internationell kontroll att användning för dessa ändamål knappast kan ske oupptäckt. Det är emellertid ingen tvekan om att situationen är mycket allvarlig. Det är i det perspektivet man bör se att den socialdemokratiska regeringen i internationella sammanhang aktivt verkade för bl. a. följande åtgärder: O att effektivisera den kontroll som utövas av det internationella O att kärnkraftsexportörerna enas om att kräva effektiv kontroll av hela kärnkraftsindustrin i de importörsländer som inte anslutit sig till ickespridningsfördraget; 0 att förbättra skyddet av kärnkraftsanläggningaroch klyvbart material 1 lager eller under transport; O att man internationellt beaktar de fördelar ur icke-spridningssynpunkt som kan vinnas genom att internationalisera handhavandet av klyvbart material, särskilt i anriktnings- och upparbetningsleden; O att de särskilt känsliga problemen sammanhängande med plutonium noggrant utreds, inklusive möjligheterna till fredlig återanvändning och internationell lagring. Det är varken den tekniska förmågan eller tillgången på klyvbart material som kommer att vara avgörande i strävandena att förhindra spridning av kärnvapen. Det är den politiska viljan i de enskilda länderna som kommer att falla utslaget. Anslutning till icke-spridningsfördraget utgör ett klart uttryck för den politiska viljan att avstå från kärnvapen. Det är därför enligt vår mening angeläget att förstärka den internationella opinionsbildningen för att förmå supermakerna att inleda kärnvapennedrustning och genomföra ett fullständigt kärnvapenstopp och att verka för att ytterligare stater ansluter sig till icke-spridningsfördraget. De flesta länder som lever i fred med sina omedelbara grannar bygger trots detta upp kostnadskrävande försvarssystem. Det motiveras främst med fruktan för att en konflikt mellan stormakterna kan sprida sig också till länder som inte är direkt berörda. Avspänning mellan dessa makter tillsammans med verkliga nedrustningsåtgärder skulle undanröja många av de grundläggande motiven för militärutgifter i olika delar av världen. Det föreligger således ett klart samband mellan nedrustning och strävandena efter en ny ekonomisk världsordning. De mänskliga, materiella och teknologiska satsningarna på upprustning utgör en oerhörd reserv av tillgångar för utvecklingsändamål. Om kapprustningen stoppas och nedrustning inleds, skulle denna reserv kunna utnyttjas för framsteg på vägen mot större ekonomisk och social rättvisa. Detta skulle i sin tur stärka möjligheterna att mera effektivt angripa de politiska, ekonomiska och sociala orättvisor som utgör de yttersta orsakerna till krig. Det är väsentligt att verka för en ökad konkretisering av sambandet mellan nedrustning och sund ekonomisk/social utveckling. Nedrustning skulle kunna öka den ekonomiska tillväxten i världen och därmed möjligheterna att tillgodose de väldiga behoven av ekonomisk och social utveckling i tredje världen. Konkretiseringen måste bl. a. avse en kartläggning av ekonomiska konsekvenser av nuvarande kapprustning och av en betydande nedrustning samt utformande av strategier för hur resurser kan överföras till utvecklingsändamål enligt önskemål. Av särskild betydelse i detta sammanhang är givetvis de pågående nedrustningsförhandlingarna i samt den extra generalförsamlingen om nedrustning som skall äga rum . Vi anser det viktigt att bibehåller sin under den socialdemokratiska regeringen aktiva roll i detta arbete. Exempel på väsentliga nedrustningsfrågor som enligt vår uppfattning bör aktualiseras vid den extra generalförsamlingen är kärnvapenspridningen, den starkt ökande handeln med konventionella vapen, stärkandet av FN:s roll på nedrustningsområdet samt begränsning av militärutgifterna till förmån för social och ekonomisk utveckling i fattiga länder. Kapprustningen har i stor utsträckning en teknologisk bakgrund. Supermakternas enorma satsningar på teknologiskt välutvecklade vapensystem med allt större förstörelseförmåga beskriver en utveckling som förefaller vara svår att kontrollera. Varje nytt vapensystem föder s. k. motmedel, som i sin tur tas till intäkt för att genom nya teknologiska framsteg utveckla än mer förfinade vapen. En verklig kontroll av rustningsverksamheten förutsätter därför en kontroll av de tidigare faserna av verksamheten, dvs. teknologiska studier och utvecklingsarbete. Någon sådan internationell kontroll existerar inte . Detta är ett skäl till att pågående överläggningar om rustningskontroll kan möta svårigheter. Även om man genom dessa överläggningar lyckas kontrollera eller begränsa vissa befintliga vapensystem, uppstår ständigt nya och mer utvecklade förstörelseinstrument. Nya metoder, syftande till att nå kontroll över även dessa tidiga faser av vapenteknologisk upprustning, måste sökas. Ur humanitär synvinkel är det vidare av största vikt att ökad uppmärksamhet ägnas existerande och nya särskilt grymma vapen och att ansträngningar görs för att åstadkomma begränsningar eller förbud mot användningen av sådana vapen och, slutligen, överenskommelse om deras avskaffande. har handeln med konventionellavapen ökat i oroande utsträckning. Vissa industriländers utnyttjande av möjligheterna att exportera alltmer förfinade vapen inte minst till u-ländernd är alarmerande. Det kan också påverka stabiliteten i oroshärdar om inflödet av vapen sker okontrollerat. bör som framhållits verka för att även spridningen av konventionella vapensystem uppmärksammas i nedrustningssammanhang. Av vikt är givetvis även att vårt land fullföljer sin traditionella restriktiva inställning till export av krigsmateriel. Ett annat problem är den överdrivna sekretss som omger storleken och användningen av statsutgifter för militära ändamål. Vissa detaljer rörande staters militära beredskap kan självfallet inte offentliggöras. Om information kunde utlämnas åtminstone beträffande de viktigaste militärutgifter som hemlighålles - främst på grund av misstroende men kanske också på grund av tradition eller byråkrati - och om realistiska metoder för internationella jämförelser kunde utarbetas, borde det vara möjligt att övertyga stormakterna om att avsevärda utgifter för militära ändamål skulle visa sig onödiga. En bättre redovisning av staternas militära utgifter är också en förutsättning för överenskommelser om begränsning av militärutgifter. Vi konstaterar att den borgerliga regeringen i FN fullföljer socialdemokratins arbete i fråga om mer öppen redovisning av militärutgifterna. har som framgått av det föregående drivit ett aktivt arbete, inte minst inom ramen för de internationella organisationerna, vilket syftar till att undanröja konfliktorsaker och krigsrisker. Endast genom att komma till rätta med de bestående orättvisorna i världen kan vi hoppas på att nå en bestående fred. Detta förutsätter, som vi framhållit, att stormakterna och övriga stater med omfattande militärutgifter - till vilka även vårt land får räknas begränsar sitt utnyttjande av reala resurser för det militära försvaret. Energiska ansträngningar måste göras härför; den socialdemokratiska regeringen verkade i denna riktning. Den borgerliga regeringen synes förklara sig vara beredd att fortsätta denna politik. Men en sådan politik, som måste drivas i samverkan med bl. a. stater från den tredje världen, måste för att vara trovärdig förenas med medvetna ansträngningar att hålla våra egna försvarskostnader under kontroll. försvarsbeslut gav uttryck härför. Vi ser därför med djup oro på att den borgerliga regeringen nu föreslår en betydande höjning av kostnaderna för det militära försvaret, utan att detta kan motiveras med säkerhetspolitiska skäl. Det socialdemokratiska förslaget till riktlinjer för totalförsvaret m. m. är däremot väl i samklang med den förda politiken på nedrustningsområdet. 1.3 Inriktning av svensk säkerhetspolitik Den internationella politiken uppvisar i flera avseenden en splittrad och mångfasetterad bild. Spänningar mellan nord och syd, betingade av ekonomiska och sociala faktorer, har inte kunnat lösas i den s. k. dialogen. hårde motsättningar mellan öst och västsom präglat efterkrigstiden, främst för del, minskat i styrka. Avspänningspolitiken bygger på insikten att allt måste göras för att undvika krig med insats av kärnvapen och att och erkänner en strategisk jämställdhet och i stort godtar den nuvarande maktbalansen.