mot · FZ022476 · 1976-04-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:174 om ändring i 1 propositionen 1975/76:174 föreslås ändringar i bestämmelser om spioneri, vissa andra brott mot rikets säkerhet samt samhällsfarlig ryktesspridning och beljugande av myndighet. Vi finnér det inledningsvis ytterst anmärkningsvärt att ett lagförslag av denna karaktär icke underställs lagrådets prövning. Enligt förslaget skall brottsbenämningen spioneri begränsas till fall, där gärningsmannen handlar i syfte att gå främmande makt till handa. Det skall med andra ord krävas direkt uppsåt för att brott skall föreligga. Från principiella synpunkter sett är detta så till vida felaktigt som man därmed just beträffande spioneri skulle utgå från det uppsåtsbegrepp som i övrigt gäller för brottsbalksbrotten. Med hänsyn till önskvärdheten av att spioneribrottet till sin konstruktion bör stå i överensstämmelse med den gängse uppfattningen av ordet spioneri är vi dock beredda att, ehuru med största tvekan, godtaga förslaget i denna del. Därvid har också beaktats att skall införas en paragraf om grov obehörig befattning med hemlig uppgift. I detta sammanhang vill vi fästa uppmärksamheten på förslag om att spioneribrotten blir föremål för en djupgående översyn och en modernisering med hänsyn till den ändring av målinriktningen mot politiska och ekonomiska förhållanden av betydelse för rikets säkerhet som kan skönjas i nuvarande underrättelseverksamhet. Vi citerar följande ur yttrande: Gällande rätt tar i första hand sikte på spionage som kan medföra men för rikets försvar och folkförsörjningen vid krig. Däremot saknas såväl i lagtexten som i lagens förarbeten klarläggande bestämmelser eller uttalanden om spioneri mot politiska och ekonomiska förhållanden av betydelse för rikets säkerhet. Avsaknaden av sådana bestämmelser - som ju ytterst anger gränsen för det straffbara området - har särskilt kommit att framträda som en allvarlig brist i gällande rätt. Orsaken härtill är främst den ändring av målinriktningen som kan skönjas i nuvarande underrättelseverksamhet. Intresset har sålunda i betydande omfattning flyttats över från rent militära förhållanden till utvecklingen på det politiska och ekonomiska området i ett land. Särskilt framträdande är ökningen av det politiska spionaget, avspeglad på ett belysande sätt i fallet i . Omfattningen av sådan verksamhet i är självfallet svår att bedöma med större säkerhet, men det är dock uppenbart att den politiska 1 1975/76. sektorn i svenskt samhällsliv är föremål för livlig uppmärksamhet och återkommande närmanden från främmande underrättelsetjänsters sida. Det är också nödvändigt att skydda även annan industri än den rena försvarsindustrin för ekonomiskt spionage, eftersom produktionen i vidsträckt bemärkelse är av betydelse för landets säkerhet. Även inom denna sektor kan man konstatera ett ökat intresse från främmande underrättelsetjänst. Enligt vår mening bör en sådan översyn och modernisering av bestämmelserna om spioneri komma till stånd . bör ge detta till känna för regeringen. Obehörig befattning med hemlig uppgift Denna paragraf är avsedd att komplettera spioneri paragrafen och avser att drabba spioneriförfarande, som avser uppgift av hemlig natur men som begås utan direkt uppsåt att gå främmande makt till handa. Vi är beredda att godtaga förslaget. I enlighet med vad länsåklagaren i framhållit bör dock beredskapstillstånd jämställas med krig vid bedömningen av om brottet bör anses som grovt. Just i sådana lägen är röjandet av t. ex. försvarshemligheter särskilt allvarligt. Det finns ingen anledning till att icke jämställa verksamhet under sådana situationer med motsvarande aktivitet under krig; Vi föreslår att paragrafen utformas i enlighet härmed. Förslaget att begränsa det straffbara området för olovlig underrättelseverksamhet i 19 kap. 9 vj första stycket till fall, där gärningsmannen har direkt uppsåt att gå främmande makt till handa, är otillfredsställande. Det är att märka att någon kompletterande straffbestämmelse för ej avsiktliga gärningar icke förefinnes. Bland remissinstanserna har JK och överbefälhavaren uttalat tveksamhet. JK betonar "att de olägenheter från utrikespolitisk synpunkt som kan vara förbundna med olovlig underrättelseverksamhet kan inträda vare sig fråga är om verksamhet med direkt syfte att tillhandagå främmande makt eller fråga är om t. ex. en av svensk politisk organisation bedriven verksamhet, vilken önskar bilda opinion mot viss främmande makt genom att införskaffa uppgifter om militära och andra förhållanden". JK framhåller att uppgiftsinsamlandet avser förhållanden av särskilt känslig natur och inte politiska, ekonomiska, sociala etc. samhällsförhållanden i allmänhet, som en fri offentlig debatt odisputabelt måste kunna avhandla. Han anser därför att den avvägning utredningsmannen har gjort av hänsyn till rätten till fri opinionsbildning inte är odiskutabel. Överbefälhavarens åsikt att man bör överväga att antingen behålla den nuvarande uppsåtsformen eller införa en kompletterande straffstadga mot den som utan syfte att gå främmande makt till handa bedriver olovlig underrättelseverksamhet förefaller oss rimlig: Vi förordar den förstnämnda Det bör också observeras att i fråga om s. k. flyktingsspionage något krav på direkt uppsåt icke uppställs av skäl som föredraganden utvecklar och som i och för sig måste anses godtagbara. I detta sammanhang vill vi omnämna att vi finner beteckningen olovligt anskaffande av personuppgifter vara att föredra framfor benämningen olovlig personspaning, och vi delar alltså föredragandens åsikt i detta fall. Enligt förslaget i propositionen skall nu gällande bestämmelser om ryktesspridning till fara för rikets säkerhet, om samhällsfarlig ryktesspridning samt om beljugande av myndighet mönstras ut ur lagstiftningen med det undantaget att straffansvar skall föreligga vid ryktesspridning till fara för rikets säkerhet under tid då riket är i krig eller då av krig föranledda utomordentliga förhållanden råder. Motiveringen härför är bl. a. att information och upplysning säges vara de adekvata åtgärderna när det gäller att motverka eller undanröja de skadeverkningar eller risker för sådana verkningar, som kan bli följden av att osanna uttalanden sprids bland allmänheten eller förs fram till främmande makt. Vi delar uppfattningen att information och upplysning är effektiva åtgärder, men frågan är om de är tillräckliga. Enligt vår mening är så icke förhållandet. Som framhållit är det vanskligt att helt lita till den fria debatten och massmedias förmåga och vilja att medverka till erforderliga tillrättalägganden. Möjligheterna att med saklig upplysning och information tillfredsställande möta skadeverkningarna är stundom inga. I fråga om beljugande av myndighet framhåller hovrätten att den har svårt att inse hur kriminaliseringen av uppsåtligt spridande av sanningslösa påståenden rörande faktiska förhållanden skulle kunna inkräkta på den fria kritikrätten. Vi instämmer härvidlag med hovrätten. Den fria kritikrätten bör icke få åberopas som skydd för uppsåtligen lämnade uppgifter av medvetet sanningslös karaktär. Man får ej heller bortse från att även inom massmedia medvetna sabotörer kan vara verksamma, vilket erfarenheterna från ger vid handen. Enligt vår uppfattning förefaller tillräckliga skäl inte föreligga för att upphäva ifrågavarande straffbud. Vi föreslår därför att brotten i fråga kvarstår i lagstiftningen. Tagande av utländskt understöd Det mest överraskande i regeringens förslag är att bestämmelsen i 19 kap. 13 S om tagande av utländskt understöd föreslås upphävd. Föredraganden anser t. o. m. att det är uppenbart att bestämmelserna inte kan kvarstå i nuvarande utformning. Vilka skäl anföres då härför? Det främsta motivet synes vara att det viktigaste medlet mot propagan daverksamhet - oavsett om den finansieras från utlandet eller ej - är upplysning och offentlig diskussion. Utredningsmannen framhåller att det inte är straffhotet som är den avhållande faktorn i fråga om utländskt understöd utan risken för att understödet skall komma till allmänhetens kännedom. Han förefaller därvid att helt bortse från att utan straffbud, med därmed följande möjligheter till polisutredning och eventuellt åtal, risk föreligger för att det utländska understödet aldrig blir bekant. Något ogillande från allmänheten kan då aldrig förekomma. Skulle det åter påstås att i visst fall utländskt understöd lämnas, saknas utan kriminalisering varje möjlighet till utredning och klarläggande. Ett annat skäl som åberopas är att straffbudet enligt propositionen såvitt känt aldrig har lett till fällande dom. Denna uppgift torde inte vara riktig. Efter hemställan från dåvarande överbefälhavaren anställdes flera åtal enligt 8 kap. 22 § strafflagen, vilken paragraf motsvarar den nu gällande 19 kap. 13 $ Ett åtal ledde till fällande dom. Att varken utredningsmannen eller föredraganden har kännedom härom förefaller minst sagt överraskande. Dessutom är att märka att även om straffbudet icke används har bestämmelsen som sådan en preventiv effekt som inte får underskattas. Naturligtvis kan det göras gällande att om svensk lagstiftning gällt i vissa länder utomlands en del ledande personer inom motståndsrörelser, som fått bidrag av svenska medel, skulle kunnat åtalas i sitt hemland. Åtskillig annan i bedriven stödverksamhet i förhållande till utländska politiska organisationer eller meningsriktningar kan också mycket väl tänkas ha kunnat bli kriminaliserad i vissa länder, om svensk lag i detta avseende varit giltig där. I så fall skulle brottet t. ex. bestå i att kritik i syfte att "påverka den allmänna meningen bedrivits med understöd från . Vi vill emellertid gärna utgå från att synpunkter av detta slag varit främmande för föredraganden och regeringen när förslag nu väcks om straffbestämmelsernas utmönstrande. Vår lagstiftning måste självfallet utformas från vad som gagnar svenska intressen och i detta fall svensk säkerhet, inre och yttre. En lagstiftning som ger utländsk makt eller utländska organisationer eller privatpersoner fritt utrymme för att med penningmedel påverka den svenska opinionen är icke godtagbar. Vi föreslår därför att nuvarande straffbud bibehålls. Åberopande det anförda hemställs att 1. hos regeringen anhåller om en översyn och modernisering av bestämmelserna om spioneri i enlighet med vad i motionen anförts, 2. beslutar att den i förslaget till lag om ändring i intagna nya 8 § i 19 kap. skall betecknas 8 a S och erhålla följande lydelse: Är brott som i 7 § sägs att anse som grovt, skall för grov obehörig befattning med hemlig uppgift dömas till fängelse i högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen innefattade tillhandagående av främmande makt eller var av synnerligen farlig beskaffenhet med hänsyn till beredskapsiillsidndeller pågående krig eller rörde förhållande av stor betydelse eller om den brottslige röjde vad som på grund av allmän eller enskild tjänst betrotts honom. 3. beslutar att 19 kap. 10 § i förslaget till lag om ändring i skall erhålla följande lydelse: Den som, med uppsal att gå främmande makt tillhanda, här i riket bedriver verksamhet för anskaffande av uppgifter rörande militära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för den främmande makten kan medföra men för annan främmande makts säkerhet, eller här i riket till dylik verksamhet lämnar medverkan som ej är allenast tillfällig, dömes för olovlig underrättelseverksamhet till böter eller fängelse i högst . 4. avslår förslaget i propositionen att 16 kap. 6 §, 17 kap. 6 $ samt 19 kap. 8 och 13 §§ skall upphöra att gälla. () () H. ()