mot · FZ02714 · 1976-01-23 00:00:00 — Motion 1975/76: 714 Vår nu gällande rättegångsbalk trädde i kraft . Principerna för en processreform hade emellertid varit föremål för utredning redan från tiden , och utformningen av lagen skedde i huvudsak . betänkande avgavs sålunda 1926 och processlagberedningens 1938. Överläggningar rörande huvudpunkterna i processlagberedningens förslag ägde rum inför chefen för , och lagrådets yttrande kom 1940. i ett historiskt perspektiv skulle detta inte behöva betyda att redan nu vore föråldrad. Men förarbetena var praktiskt taget slutförda före , och efter detta har det skett stora förändringar inom andra delar av rättsordningen och samhällslivet i övrigt. Det processförfarande, som infördes , svarar därför inte mot de krav man kan ställa på snabhbet och effektivitet vid konfliktlösningar. Visserligen har delreformer av genomförts, och är flera utredningar i gång inom detta område. Men i det stora hela kvarstår dock förfarandet oförändrat. Enligt min uppfattning bör en samlad översyn av regler påbörjas utan dröjsmål. Det är angeläget både med tanke på de partiella reformer som genomförts och är under utarbetande och med tanke på ytterligare reformbehov. Viktiga delreformer, såsom lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden, bör arbetas in i . Resultaten av de utredningar, som är i gång, exempelvis om straffprocessuella tvångsmedel, bör samordnas. Vid beaktande av ytterligare reformbehov bör de kapitel som reglerar själva förfarandet ges prioritet, då det är särskilt angeläget att dessa, som är de viktigaste ur rent praktisk synvinkel, blir moderniserade. Det är omöjligt att i en motion ange samtliga frågor i som behöver ses över. Lagens terminologi kan säkerligen i vissa hänseenden förenklas och göras mera entydig. En del stadganden är onödigt svårbegripliga för allmänheten. En allmän granskning av lagens språkliga avfattning förefaller mig väl behövlig. Beträffande brottmålsprocessen vill jag framhålla följande. Vid tiden för tillkomst var de svenska åklagarna inte alls så kvalificerade som , vilket motiverade att domaren måste vara mer aktiv för gestaltande av processmaterialet än vad som är av behovet påkallat. Men inte bara åklagaren utan även den tilltalade och hans försvarare är illa tillgodosedda så till vida att deras möj 1975/76: 714 ligheter att aktivt medverka i processen är begränsade. Bestämmelserna i 46: 6 rörande handläggningen vid huvudförhandling är delvis obsoleta, och praxis är ganska varierande vid olika underrätter. Beträffande huvudförhandlingen är det särskilt påfallande vilken tillbakaskjuten roll som lagen tilldelat försvararen. Brottsrekvisiten är ej alltid tillräckligt preciserade före huvudförhandlingen, vilket kan föranleda uppskov med denna. Ett tänkbart botemedel mot detta är att införa möjlighet till muntlig förberedelse i komplicerade brottmål liksom i tvistemål. Beträffande tvistemålsprocessen vill jag framhålla följande. Det har visat sig att förfarandet vid underrätt inte är lämpat för tvister inom näringslivet. Den blir för dyrbar. Behovet att skydda affärshemligheter kan inte tillgodoses. Inom näringslivet anser man sig i regel inte ha tid att vänta på ett slutligt avgörande av en tvist i inemot , vilket är normaltiden, då överklagande skett. I många fall kan allmän underrätt inte erbjuda den specialistkunskap inom domstolen, som behövs för att taga hand om dessa mål. Anmärkas bör att det nuvarande skiljeförfarandet inte utgör något fullgott alternativ till rättegången vid allmän underrätt för avgörande av dylika mål. Det är inte alls säkert att ett förfarande inför skiljedomstol blir snabbare och billigare än inför allmän underrätt. Jag vill i detta sammanhang erinra om att SOU 1972: 22 ännu inte lett till någon lagstiftningsåtgärd. I detta betänkande föreslogs att våra underrätter även skulle kunna fungera som skiljedomstolar. Vare sig man på detta sätt vill tillfredsställa näringslivets behov eller på något annat sätt, exempelvis genom inrättande av specialavdelningar för handelsmål vid några av de allmänna underrätterna, bör något göras åt saken. Det är inte rimligt, att den statliga rättskipningen skall vara organiserad så att den är praktiskt taget oanvändbar för slitande av de ur ekonomisk synpunkt mest betydelsefulla tvisterna. Att förorda ytterligare specialavdelningar vid våra underrätter aktualiserar frågor av speciellt slag. Det har visat sig att de nuvarande forumreglerna kan avsevärt förlänga processen. a. borde man därför överväga att i de fall, i vilka man först i högre instans upptäcker att ett mål handlagts av allmän domstol i stället för av specialdomstol, eller tvärtom, högre instans inte nödvändigtvis skulle behöva hänvisa målet till förnyad handläggning vid behörig första instans. Den ökade specialiseringen av vår rättskipning medför även andra problem, t. ex. med avseende på domarkarriären och cirkulationssystemet. Det är ingen mening med att inrätta en specialavdelning, om de där tjänstgörande domarna skall cirkulera mellan denna och andra avdelningar inom samma domstol. Man borde åtminstone undantaga de äldre domarna från cirkulationssystemet. Beträffande förfarandet i överrätt vill jag endast peka på frågan 1975/76: 714 om inte möjligheten att anordna muntlig förberedelse vid hovrätt skulle kunna rationalisera handläggningen. finns ju endast en begränsad möjlighet jämlikt 50: 12 och 51: 12 att höra part eller annan. Med hänvisning till det anförda föreslås att beslutar att hos regeringen anhålla om att den skyndsamt tillsätter en utredning för översyn av rättegångsbalk.