mot · FZ02623 · 1976-01-21 00:00:00 — 1975/76: 623 av m. fl. I de direktiv som ursprungligen lämnades jordbruksutredning begränsades uppdraget till att i första hand avse prisregleringens utformning och produktionsmålsättningen. Efter senare beslut av , föranledda av bl. a. motioner från , har uppdraget vidgats till att även avse en allsidig och förutsättningslös utredning om rationaliseringspolitiken. Därmed har utredningsuppdraget kommit att omfatta flertalet, för jordbrukspolitikens framtida utformning, väsentliga frågeställningar. Detta är betydelsefullt eftersom det ger möjligheter för att i grunden ompröva jordbrukspolitiska beslut, vars brist på långsiktiga perspektiv framstår allt tydligare. Vi vill påminna om att på de principiellt viktigaste punkterna bestämt avvisade det av socialdemokraterna dikterade riksdagsbeslutet. Visserligen har man vid den praktiska tillämpningen på flera avsnitt frångått de riktlinjer, som drogs upp 1967, t. ex. i fråga om produktionens omfattning. Men uppenbart äratt riksdagsbeslutet hindrat en smidig anpassning till den faktiska utvecklingen och medfört allvarliga påfrestningar för jordbruksnäringen och dess utövare. Det är därför angeläget att jordbruksutredningens arbete kan slutföras , så att nya riktlinjer kan komma i tillämpning. Såvitt nu kan bedömas bör utredningen kunna bli färdig om ungefär . Under sådana omständigheter föreslår vi inte nu komplettering av direktiven. Däremot kan det finnas skäl för att ge uttryck för sin mening i vissa jordbrukspolitiska frågor och därmed ge ledning för utredningen. Ett viktigt inslag i det av socialdemokraterna dikterade riksdagsbeslutet om den framtida jordbrukspolitiken var målsättningen om en långtgående nedskärning av jordbruksproduktionen. Bakom beslutet låg föreställningen, att vårt land skulle ha möjligheter att importera billiga livsmedel som vi skulle kunna ta ut höga priser på exportvaror. Man lekte bl. a. med tanke på att helt lägga ner vår sockerproduktion. Genom att krympa jordbrukssektorn skulle enligt socialdemokraterna frigöras resurser, som kunde sättas in i höglöneyrken varigenom överföringsvinster skulle uppkomma, vilka angavs med miljardbelopp. 1975/76: 623 Rationaliseringen inom jordbruket har medfört att en allt mindre andel av den yrkesverksamma befolkningen sysselsätts inom näringen. Med bibehållen produktionsvolym och produktionsinriktning är det inte möjligt att i mer väsentlig grad ytterligare minska den totala arbetsinsatsen i jordbruket. Jordbruksnäringens roll som leverantör av arbetskraft till andra sektorer är därför i huvudsak avslutad. Vid denna bedömning har hänsyn också tagits till att flertalet lantbrukare nu har en arbetstid, som vida överstiger vad som är normalt inom arbetslivet och att en del av standardhöjningen framöver även för denna grupp bör tas ut i form av förkortad arbetstid. Genom en krympning av jordbruksproduktionen skulle vissa resurser i form av bl. a. arbetskraft frigöras från näringen. De beräkningar som utförts inom en till jordbruksutredningen knuten arbetsgrupp - produktionsmålsgruppen - visar emellertid att de överföringsvinster som därvid skulle uppstå är mycket begränsade om man utgår från realistiska prognoser över bl. a. prisutvecklingen på världsmarknaden och alternativvärdet på den friställda arbetskraften. De miljardvinster som socialdemokraterna talade om i 1960talets diskussioner har ingen verklighetsförankring. Det är att märka att man i de nu framlagda beräkningarna ändock inte beaktat omställningskostnader och andra indirekta kostnader som uppstår för samhället om jordbruksproduktionen skulle krympas. Ett hänsynstagande till sådana kostnader skulle ytterligare försvaga de samhällsekonomiska motiven forén minskning av jordbruksproduktionen. De samhällsekonomiska kalkyler och övriga beräkningar som framlagts av jordbruksutredningen har sålunda i allt väsentligt bekräftat de uppfattningar vi haft om på vad sätt vårt land bör ordna försörjningsberedskapen på livsmedelsområdet. Den förbättring av beredskapen och ökning av handlingsfriheten som åstadkommes genom att produktionen upprätthålls på hög nivå uppväger mer än väl de samhällsekonomiska vinster som under vissa förutsättningar eventuellt skulle uppnås vid lägre produktionsnivå och ökad lagring. Av särskild betydelse för livsmedelsberedskapen är åkerarealen och mjölkproduktionen, vilket också understryks i produktionsmålsgruppens rapport. Av produktionsmålsgruppens rapport drar vi slutsatsen att en fullgod livsmedelsberedskap förutsätter att jordbruksproduktionen upprätthålls på ungefär nuvarande nivå. Under normala förhållanden uppstår visserligen därvid överskott av spannmål. Enligt vår mening är det dock nödvändigt att ha marginaler för att klara skördevariationer och andra produktionsstörningar, som kan uppstå vid en avspärrning. Våra biståndsinsatser liksom de åtaganden om spannmålsleveranser till som gjorts - och som vi finner ytterst välmotiverade - ger ytterligare motiv för en stor spannmålsproduktion. 1975/76: 623 Man bör även observera att den metodik som använts vid beräkningarna av försörjningsförmågan resp. i lagerbehovskalkylerna medför att kalkylmodellen alltid väljer det gynnsammaste alternativet, t. ex. det som ger de lägsta lagringskostnaderna. Detta innebär en idealisering av verkligheten. I praktiken kan man inte förutse vare sigavspärrningstidens längd eller skördeförhållandena . Konsekvenserna av ändrad gödsling och utfordring är också svåra att bedöma. Inte heller förfogar man över de styrmedel som behövs för att uppnå de anpassningar som kalkylerna baseras på. Flera skäl talar för att produktionsmålet sätts högt. Vi har i tidigare motioner till starkt strukit under att vårt land har goda förutsättningar för jordbruksproduktion. Stora skillnader föreligger visserligen mellan de sydsvenska slättbygderna och inland, men på andra håll i världen bedrivs jordbruk under väsentligt sämre naturliga betingelser. Det vore därför ett oförsvarligt slöseri med naturresurserna om vi inte utnyttjade det produktionsunderlag som den odlade jorden utgör för att producera livsmedel. Ingenting har inträffat som ger antydan om att bristen på livsmedel i världen skall kunna hävas. Krisen har fördjupats. Övergångslagren för spannmål i de viktigaste exportländerna har efter hand minskat och omfattar enligt senaste uppgifter mindre än 50 milj. ton. Denna minskning har skett som behovet ökat, vilket ytterligare försämrat beredskapen mot svaga skördar. har 1975 fått en mycket god spannmålsskörd - 75 milj. ton större än 1974. Även synes ha fått en ganska god skörd, men importbehovet beräknas ändock vara lika stort som året innan. Mot dessa goda skördesiffror står det svåra bakslag som drabbat spannmålsskörden i och den relativt svaga skörden i . Med hänsyn till den obetydliga lagerhållningen är världshushållet ytterst känsligt för skördebakslag av denna omfattning. En samtidig skördekatastrof i och 1976 är en möjlighet vars konsekvenser ingen helt kan överblicka. De långsiktiga bedömningarna av livsmedelssituationen i världen går entydigt i den riktningen att utomordentliga ansträngningar måste göras om försörjningen skall kunna tryggas. antog också ett flertal resolutioner i detta syfte. Tyvärr har de konkreta resultaten av konferensen varit ytterst begränsade. Det s. k. har inte lyckats få fram några lösningar, utan medverkat till en ytterligare byråkratisering av det internationella samarbetet på området. Vårt land bör aktivt verka för att de av konferensen antagna resolutionerna leder till konkreta åtgärder. När man betraktar världens livsmedelssituation och bedömer fram 1975/76: 623 tidsutvecklingen är det nödvändigt att även ta in fisket i bilden. Världshaven har ofta utpekats som en närmast outtömlig produktionsreserv för livsmedel, som det skulle gå att utnyttja om krisen förvärras. Därför bör de allt starkare varningarna för effekterna av det rovfiske, som redan bedrivs i världshaven, utgöra en allvarlig tankeställare. Jord- och skogsbruket som regionalpolitisk faktor Trots att det svenska jordbruket nu sysselsätter bara av arbetskraften spelar näringen en mycket stor roll från sysselsättningssynpunkt, främst i våra glesbefolkade regioner. Kombinationen jord-skogsbruk utgör där en oersättlig bas för bebyggelse och näringsliv. Den nedläggning av åker som redan skett har medfört stora påfrestningar. Från regionalpolitisk synpunkt är det ytterst angeläget att det produktionsunderlag som den odlade arealen utgör vidmakthålls. Det förefaller nu också som om nedläggningen av åker skulle bromsats upp. När nedläggningen gick som fortast försvann ca 65 000 ha . minskade åkerarealen med drygt 10 000 ha och 1974 noteras t. o. m. en viss ökning. Denna tendens till stabilisering är mycket glädjande. Ingen krympning av åkerarealen I motion till riksdag hemställde vi att skulle uttala att all jordbruksjord - och betesmark - som lämpligen kan brukas och vidmakthållas bör utnyttjas för livsmedelsproduktion. Det material som framlagts av jordbruksutredningen angående vår livsmedelsberedskap och den allmänna livsmedelssituationen i världen ger starkt stöd åt denna hemställan. Vi utgår ifrån att jordbruksutredningen vid sina överväganden om produktionsmålsättningen beaktar såväl de speciella beredskapssynpunkter som vårt land måste anlägga som de regionalpolitiska hänsynen och vårt allmänna ansvar för livsmedelsförsörjningen i världen. Under sådana omständigheter kan man inte komma till annan slutsats än att vi skall inrikta jordbrukspolitiken på att upprätthålla ungeför nuvarande åkerareal. En politik som syftar till att stimulera nedläggning av åker kan vi inte acceptera. Vi är å andra sidan medvetna om att viss fortsatt nedläggning av dålig kommer att ske. Angeläget är då att marken snabbt får annan produktiv användning, t. ex. genom skogsplantering. Det lär heller inte kunna helt undvikas att tas i anspråk för vägar, övningsfält, bebyggelse osv. Mot den bakgrunden finns det starka skäl att överväga om inte statliga stimulansåtgärder bör vidtas för i första hand återtagande i bruk av nedlagd, men brukningsvärd åker. Detta gäller främst i områden där det från regionalpolitisk synpunkt är angeläget att förbättra produktionsunderlaget. 1975/76: 623 Kommunernas markresurser bör utnyttjas bättre I detta sammanhang vill vi erinra om att många kommuner, särskilt , köpte stora arealer åker och skog i avsikt att senare exploatera marken för bostadsbebyggelse och industrier. Ett utnyttjande av hela denna markreserv för bostäder och industrier torde förutsätta en flerdubbling av befolkningen i landet. Åkerjorden är i regel utarrenderad, men upplåtelsetiden är ofta kort trots de uttalanden som gjort om att den inte bör sättas kortare än som är motiverat i varje enskilt fall. Det kan sättas i fråga om dessa markreserver i samtliga fall utnyttjas på bästa sätt i produktionen. Det är också tveksamt om kommunerna skall permanent äga mark, som inte kan bedömas bli utnyttjad för det ändamål som från början avsågs, på grund av dels de uttalanden som gjorts om att bebyggelse ej bör ske på , dels tidigare felbedömningar av tätorternas tillväxt. Mera sällan ger marken skälig avkastning på kapitalet. Lagstiftningen ger kommunerna fullgoda möjligheter att skaffa sig tillgång till behövlig mark, och de har därför ingen anledning att lägga sig till med mark som man inte behöver. Detta gäller också fritidsmarker, där det ofta är bättre att träffa avtal med andra markägare om ersättning för särskilda anordningar, intrång och skador som kan uppstå. Lantbruksnämnderna borde ges större möjligheter att bistå kommuner som önskar avyttra mark till aktiva lantbrukare. Genom de tilläggsdirektiv som jordbruksutredningen erhållit ingår i uppdraget en förutsättningslös översyn av rationaliseringspolitiken. Vi ser ett statligt stöd åt rationaliseringsarbetet som en betydelsefull del av jordbrukspolitiken. Vi kan dock inte ansluta oss till den inriktning som stödgivningen fick beslut. Tillkomsten av B-stödet och det s. k. mjölkstödet har visserligen inneburit framsteg, men ett fortsatt reformarbete är angeläget. Ett huvudsyfte med det statliga rationaliseringsstödet bör vara att främja uppbyggandet av rationella familjeföretag. Eftersom resurserna alltid är begränsade bör det statliga stödet sättas in där det ger den bästa effekten. Den största marginaleffekten av stödet uppnås om det inriktas på gruppen utvecklingsbara företag. Vid dessa kan en förhållandevis begränsad insats innebära en påtaglig sänkning av produktionskostnaderna, varigenom kostnadsnivån kan bli acceptabel. Vid företag som redan är rationella eller välutvecklade kan någon nämnvärd sänkning av enhetskostnaderna inte uppnås. Där kan det rationaliseringspolitiska målet anses uppnått och det bör vara möjligt att utan statligt stöd upprätthålla en fullgod rationalitet. Enligt vår uppfattning bör därför statligt stöd inte lämnas till ytterligare utbyggnad av företag som är så välutvecklade, att de kan anses uppfylla det rationaliseringspolitiska målet. Givetvis bör dock fysiska personer kunna få kre 1975/76: 623 ditgarantier i samband med förvärv av sådana foretag som redan finns. Vi har i olika sammanhang starkt kritiserat nuvarande principer för bedömning av kombinerade jord- och skogsbruksföretag. Denna kritik har fått allt starkare stöd från dem som arbetar med den praktiska tillämpningen av gällande bestämmelser. I ett material, som ligger till grund för en studiekampanj 1975/76, och som utarbetats i samarbete mellan , , , Skogshögskolan m. fl. har det kombinerade jord- och skogsbruksföretagets situation och förutsättningar fått en utförlig belysning. Orimligheten i den konstlade boskillnad som upprätthålls vid lantbruksnämndernas bedömning av rationaliseringsprojekt vid sådana företag blir där ytterligare klarlagd. Vid den upptaktskonferens för studiekampanjen, som hölls , gav också de medverkande forskarna klart besked om att kombinationen jord-skog har många fördelar och att det är mycket lättare att åstadkomma rationella enheter med åker, djur och skog än att t. ex. organisera kreaturslösa växtodlingsgårdar. Kombinationen jord-skog ger jämn sysselsättning och är därför till stor fördel även för enheter med lejd arbetskraft. Den själ vverksamme skogsägaren har också möjligheter att bedriva ett mer arbetsintensivt skogsbruk, vilket får stor betydelse då det gäller att öka produktionen och bättre ta vara på virket. Rationaliseringsstödet - ett led i regionalpolitiken Vid den översyn av rationaliseringsstödet som sker är det viktigt att de erfarenheter och forskningsresultat om det kombinerade företaget, som här kort refererats, blir beaktade, så att fördelarna hos denna företagsform bättre kan tas till vara. Det är emellertid nödvändigt att ytterligare vidga syftet med rationaliseringsstödet. Vi menar att det bör utnyttjas bättre för att nå regionalpolitiska mål. Bäst kan detta ske genom att det allmänna rationaliseringsstödet kompletteras med ett regionalpolitisk! Formerna för detta bör anges i vissa rambestämmelser, som ger lantbruksnämnderna relativt fria händer att utforma program för utveckling av jordbruket och det enskilda skogsbruket i en bygd. Detta bör i sin tur inordnas i ett program för upprustning av näringslivet, utbyggnad av samhällets servicefunktioner etc. Man kan tala om en integrerad landsbygdsutveckling. I ett sådant sammanhang blir inte huvuduppgiften att tillskapa lantbruksföretag av viss typ utan att ta till vara det produktions- och sysselsättningsunderlag, som finns eller kan åstadkommas i bygden, såväl inom den primära produktionen som inom vidareförädlingen. Deltidslantbruk är då den ofta lämpligaste företagsformen, och stöd bör kunna utgå till sådana enheter utan inskränkningar. Över huvud taget är det nödvändigt att i skogsoch mellanbygderna, där tillgången på åkerjord är knapp, även satsa på enheter med begränsade utvecklingsmöjligheter. En sådan satsning bör också syfta till att öka antalet sysselsättningstillfällen för kvinnorna. 1975/76: 623 glesbygderna är det nu svårt för kvinnor att få arbete. Rationaliseringsstödet måste utformas så, att en familj inte försätts i ett sämre läge om hustrun är brukare och mannen har annat arbete än om förhållandena är de motsatta. Som bestämmelserna nu tillämpas föreligger inte likhet mellan könen. I kombination med arbete utanför den egna enheten kan brukarefamiljen, vid enheter med begränsade utvecklingsmöjligheter, uppnå inkomster som väl tål att jämföras med dem som heltidslantbrukare har. Uppdelningen i heltids- och deltidslantbruk är för övrigt enligt vår mening otidsenlig och bör ersättas med en totalsyn på brukarefamiljens situation. De synpunkter vi här framfört leder till att den statliga rationaliseringspolitiken blir regionalt differentierad och till att beslutsprocessen blir decentraliserad. Detta är helt i linje med principiella syn. Det kan inte vara rimligt att ha samma målsättningar för strukturpolitiken i slättbygderna som i t. ex. norra . Viktigt är också enligt vår mening att man regionalt och lokalt kan påverka hur resurserna fördelas. Givet är att de utvecklingsprogram, som vi tidigare talat om, skall utarbetas i samråd med vederbörande kommuner, vilket ytterligare bidrar till att förankra besluten hos de människor som berörs. Lantbruksstyrelsen har för /77 begärt en utökning av kreditramarna för olika rationaliseringsändamål. Som skäl har bl. a. anförts den allmänna investeringsvilja som lantbrukarna dokumenterat och det stora behov av rationaliseringsinsatser som finns inom näringen. Vi anser det mycket angeläget att rationaliseringen i jordbruket inte försvåras genom att efterfrågan på kreditgarantier inte kan tillgodoses. I jordbruksavtalet förutsätts att rationaliseringen skall drivas med stor intensitet, vilket ej kan ske utan förbättrad tillgång till kapital. Lantbruksstyrelsens äskanden har inte tillgodosetts i budgetpropositionen. Vi anser inte att det finns skäl till reduceringar av de av lantbruksstyrelsen beräknade behoven. Det totala rambeloppet för /77 bör därför uppräknas med ytterligare 32 milj. kr. till 372 milj. kr. I enlighet med lantbruksstyrelsens förslag bör fördelningen ske med 65 milj. kr. till yttre rationalisering, 165 milj. kr. till inre rationalisering, 45 milj. kr. till jordförvärvslån, 70 milj. kr. till driftslån och 10 milj. kr. Vidare bör fördelas 14 milj. kr. till trädgårdsnäringens rationalisering, 2,5 milj. kr. till rennäringens rationalisering samt 0,5 milj. kr. till inköp av avelshästar och ridhästar. Vi har också noterat att lantbruksstyrelsens begäran om ökning av ramen för kreditgarantier för jordbrukets rationalisering för /76 med 35 milj. kr. inte föranlett något förslag. Uppenbart är att den tidigare fastställda ramen är otillräcklig och att en höjning måste ske om inte rationaliseringsverksamheten skall stoppas upp. 1975/76: 623 Den av lantbruksstyrelsen begärda utökningen av kreditgarantiramen /76 bör därför bifallas. Jordbrukets effekter på miljön har jordbrukets inverkan på miljön tilldragit sig ökad uppmärksamhet. 1 flera fall har intressekonflikter uppkommit mellan bostadsbebyggelse och animalieproducerande lantbrukare. Genom beslut av olika myndigheter har förbud och inskränkningar införts i rätten att bedriva produktion, vilka inneburit betydande ekonomiskt avbräck för vederbörande lantbrukare. Vi anser det självklart att intressekonflikter av detta slag måste lösas under hänsynstagande till alla berörda parters intressen. Det är emellertid också givet att om det skall kunna bedrivas t. ex. animalieproduktion i vårt land, måste vi acceptera de eventuella störningar som uppkommer vid till lämpning av allmänt vedertagen teknik. Den som bosätter sig eller skaffar fritidshus i en jordbruksbygd får vara beredd att ta både fördelar och nackdelar med ett sådant val. Det är inte rimligt att lantbrukare i grannskapet t. ex. skall hindras att bedriva djurskötsel. Produktionens intressen måste här ges försteg. 1 tätbebyggda områden kan det finnas skäl att lägga större vikt vid bostadsbebyggelsens intressen, t. ex. genom att inskränkningar görs beträffande driftsinriktning och val av teknik. I sådana fall bör man i första hand söka finna lösningar i samråd. Viktigt är också att kommuner och länsstyrelser anlitar jordbruksexperter, i första hand då personal från lantbruksnämnderna, så att man kan finna de från praktisk och ekonomisk synpunkt bästa lösningarna. Det är vidare viktigt att forskning och utvecklingsarbete inriktas på att få fram tekniska lösningar, som tar hänsyn till miljöskyddsintressen. Denna sida har först blivit uppmärksammad vid introduktionen av ny teknik. Ett särskilt ansvar som samordnare av forskning och utvecklingsarbete har , dit numera nästan all statlig forskning och försöksverksamhet som berör jordbruket blivit koncentrerad. Det är angeläget att inte bara produktionstekniska och ekonomiska utan även miljöaspekter vägs in vid utvärderingen av ny teknik. Ett liknande ansvar åligger den statliga rådgivningen från lantbruksnämnderna. Förtroendet för denna rådgivning går snabbt förlorat om den rekommenderade tekniken inte kan godtas av miljöskäl. Vi har därmed kommit in på ett av de viktigaste leden i den fortlöpande rationaliseringsprocessen inom jordbruket, nämligen informations- och rådgivningsverksamheten. Om nya framsteg snabbt skall kunna föras ut i prak 1975/76: 623 tisk tillämpning, måste det finnas ett effektivt förmedlingsorgan mellan forskningsinstitutionerna och näringsutövarna. haren debatt förts där det satts i fråga om lantbruksnämndernas rådgivning är rätt upplagd. Kritiken går bl. a. ut på att rådgivningen inte når dem som har det största behovet och där resultatet skulle bli bäst. Den riktas i stället mot foretag, som redan har hög teknisk standard. Den framförda kritiken bör tas på allvar. Det är uppenbart att den största effekten av rationaliseringsinsatser och rådgivning kan uppnås vid enheter där avkastningsnivån är låg. Ju sämre utgångsläget är desto högre kan förväntningarna om förbättringar sättas. Vid enheter som redan är rationella kan man på kort sikt endast uppnå marginella vinster. Det kan finnas skäl att göra en översyn av målsättningen för och inriktningen av den statliga rådgivningen med beaktande av de synpunkter som här kortfattat har refererats. En sådan översyn får också ses som ett led i den regionalisering av rationaliseringspolitiken som vi tidigare förordat. Genom jordförvärvsutredningen sker nu en översyn av jordförvärvslagen. Enligt vår mening bör denna lagstiftning ges en sådan utformning att sambandet mellan ägande och brukande av mark främjas och att spekulationsförvärv hindras. Förvärvslagstiftningen bör således ha till syfte att underlätta för unga, jordbruksutbildade personer att starta eget företag. Enskilda personer med avsikt att bosätta sig på fastigheten och själv bruka jorden skall ges förtur framför andra förvärvare. Sammanläggning av enheter som var för sig kan brukas rationellt skall inte vara tillåten. Det anförda innebär att vi bestämt motsätter oss det förslag till successiv socialisering av marken som framförts av LO i remissyttrande över realisationsvinstskattekommitténs betänkande. LO uttalar där bl. a.: Att överföra marken i samhällelig ägo är en fråga om många politiska, ekonomiska och psykologiska aspekter. Det bör därför inte genomföras som ett tvångsvis övertagande av all mark . I stället föreslås att överföringen sker successivt i samband med ägarskifte. Reglerna för överföringen föreslås bli sådana att man kan tala om konfiskering. Förslaget står således inte enbart i strid med vår grundinställning om sambandet mellan ägande och brukande av mark. Det utgör ett direkt hot mot rättstryggheten och den enskilda äganderätten. I själva verket rör det sig här om det mest långtgående och ingripande förslag till socialisering som i seriöst sammanhang framförts i vårt land. Ett genomförande av förslaget skulle också öppna vägen för en omfattande byråkrati.