mot · FZ021758 · 1976-01-27 00:00:00 — Motion 1975/76: 1758 av m. fl. Framåtskridande och välfärd är på ett avgörande sätt beroende av näringslivets utveckling. Näringslivet skall tillgodose behovet av varor och tjänster. Det skall skapa resurser för samhällets service och för fortsatt trygghets- och jämlikhetsreformer. Det är särskilt angeläget att understryka den betydelse som ett livskraftigt näringsliv har för våra möjligheter att trygga full sysselsättning och arbete åt alla. Utvecklingen i näringslivet är avgörande också för möjligheterna till sysselsättning i den offentliga sektorn - hos staten och kommunerna. Det är näringspolitikens uppgift att främja ett effektivt och expansivt näringsliv och därmed skapa grunden för ökad trygghet och välfärd. Men det är lika viktigt att som utgångspunkt för näringspolitiken understryka näringslivets samhällsansvar, dvs. att näringslivet skall vara underordnat de mål samhället beslutat om. Produktionsresultatet skall bidra inte bara till materiell välfärd utan också till förbättrad livskvalitet. Från denna utgångspunkt måste näringspolitiken bli också en strävan till jämlikhet. En aktiv regionalpolitik, inriktad på ett decentraliserat samhälle är därvid nödvändig för att jämlikhet skall kunna skapas mellan olika delar av landet. Företagens samhällsansvar gäller också miljöerna - arbetsmiljöerna och omgivningsmiljön. Arbetsplatser och arbetsprocesser måsta anpassas till människornas fysiska och psykiska förutsättningar. En lika viktig förutsättning är en utvecklad företagsdemokrati, som ger de anställda inflytande och medbestämmande. Näringslivets utveckling och utformning avgörs vidare av tillgången på råvaror och naturresurser och av hushållningen med dessa resurser. Näringslivet måste inriktas på utveckling och tillväxt inom de ramar, som resurs- och miljöpolitiska krav nödvändiggör, så att ett ekologiskt samhälle kan upprätthållas. De krav och målsättningar, som vi här har angett, kan tillgodoses på ett tillfredsställande sätt endast i ett decentraliserat samhälle. Den främsta drivkraften till framsteg och framåtskridande är de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. För att de enskilda människornas insatser skall komma till sin rätt måste näringslivet vara decentraliserat. Det är samhällets uppgift att medverka till goda grundförutsättningar för de enskilda människornas arbete. Det nödvändiggör en styrning och korrigering av marknadshushållningen till en ramplanerad och social mark Detta innebär ett avvisande av den gamla liberalismen och socialismen, som båda leder tull centraliserade hushållningssystem. Brister i det ekonomiska underlaget Många av de stora problem, som blivit alltmer svårbemästrade , har sin orsak i att det saknas ekonomiskt underlag. Det brister i resurstillväxten. Vi har angelägna, kostnadskrävande reformer framfor oss, såsom upprustning av familjepolitiken, av sjukvården och åldringsvården. Men det har blivit knappt med resurser till reformerna. Det budgetförslag, som regeringen nu lagt fram, kan knappast sägas gälla någon reformbudget. Det har i stort sett inte utrymme för mer än s. k. automatiska ökningar. Vårt land har levat över sina tillgångar. Konsumtionsökningen har varit större än produktionsökningen. Skillnaden har vi betalat till stor del med hjälp av utlandslån, som måste betalas igen. Det kan, såsom finansministern medger i finansplanen, inte anses rimligt att permanent finansierar sina utgifter via utländsk upplåning. Vår internationella skuldsättning beräknas i finansplanen komma att öka med 15 å . I vårt ekonomiska utbyte med utlandet har vi nu ett betydande balansunderskott. Detta var 1975 och beräknas trots viss exportuppgång bii . Resurstillväxten i vår ekonomiär alltså otillräcklig. Problemet med underskott i bytesbalansen kan bli svårbemästrat. Knappheten på resurser för angelägna reformer är inte någon ny företeelse. Men situationen har förvärrats allvarligt. Såsom t. ex. sysselsättningsutredningen visat i sitt betänkande 1975 har ökningen av den offentliga sektorn till mycket stor del finansierats genom betydande kommunalskattehöjningar och ökad offentlig upplåning. steg den genomsnittliga kommunalskatten från . per skattekrona 1960 till . har den gått . Det är på halva nästan lika stor höjning som . Regeringen framhöll i direktiven till sysselsättningsutredningen , att en kommunalskattehöjning som den inte kunde vara möjlig . , , har regeringen träffat överenskommelse med kommunerna (kommunförbunden) om att försöka hålla tillbaka ytterligare kommunalskattehöjningar. Det statliga budgetunderskottet har varit . För nästa budgetår beräknas det bli ca . Det statliga budgetunderskottet har , konstaterar sysselsättangsutredningen, nått en sådan nivå att det måste nedbringas. Även finansministern medger i finansplanen att det är ofrånkomligt att reducera budgetunderskottet. Det finns, såsom vi framhållit, angelägna reformkrav, främst för upprustning av familjepolitiken och vårdpolitiken. har visat, att en önskvärd utbyggnad av den offentliga sektorn, främst i fråga om barnomsorg, långtidssjukvård och åldringsvård, skulle kosta . Om hela utgiftsökningen skulle täckas in av skattehöjning skulle exempelvis den kommunala skatten behöva höjas med . En sådan kommunalskattehöjning är naturligtvis omöjlig. Resurstillväxten i näringslivet är otillräcklig. Detta är en av de viktigaste förklaringarna till särskilt kommunernas svåra ekonomiska situation. Bristerna i det ekonomiska underlaget är också i mycket hög grad orsaken till svårigheterna med att få fram en fungerande skattepolitik. Det är sålunda för såväl yttre som inre balans nödvändigt med en näringspolitik som kan ge tillräckliga förutsättningar för resurstillväxt och ökat skatteunderlag. Sådana produktionsförutsättningar har regeringspolitiken inte kunnat ge. Framför allt har den försummat att ta till vara utvecklingsmöjligheterna i de mindre och medelstora företagen. Det finns ett givet samband mellan ekonomiska resurser och sysselsättning. Arbetslösheten betyder stora svårigheter för de människor som drabbas av den och för staten och kommunerna som drabbas av stora ekonomiska förluster. Full sysselsättning ökar resurserna. , särskilt 1972-1973, hade vi svår arbetslöshet i vårt land. Den goda exportkonjunkturen förbättrade sedan situationen. har sysselsättningen ökat med närmare 200 000 personer. Även om sysselsättningsläget just nu framstår som relativt tillfredsställande, är det väsentligt sämre än vad som framgår av arbetslöshetsstatistiken. Den verkliga arbetslösheten kan knappast uppskattas till mindre än 200 000 personer. Även i högkonjunkturer har vi nu en betydande arbetslöshet, en kvarstannande strukturarbetslöshet. Det torde nu råda enighet om målsättningen arbete åt alla. Enligt frioch rättighetsutredningens betänkande 1975 skall det stadgas i grundlagen att envars rätt till arbete är ett grundläggande mål för det allmännas strävan. Arbetet har ett egenvärde som en väg till självförverkligande och social gemenskap. Alla som vill och kan ha arbete måste ha rätt till arbete. I näringspolitiska handlingsprogram Arbete och näringsliv 1975 är det uttryckt så: Alla måste ha samma rätt till meningsfullt arbete oberoende av kön, ålder, bostadsort och utbildning. Målsättningen arbete åt alla kräver att människorna i de olika regionerna kan erbjudas likvärdiga sysselsättningsmöjligheter. har vid sin bedömning kommit fram till att antalet förvärvsarbetande i landet skulle öka med 380 000, om man skulle få samma förvärvsintensitet i hela landet som männen har i och kvinnorna i . Av dessa skulle 275 000 vara kvinnor. Om kvinnorna skulle förvärvsarbeta i samma utsträckning som männen skulle antalet sysselsatta öka med ca 600 000. I en specialundersökning av befolkningen utanför arbetskraften , redovisad av sysselsättningsutredningen, har ca 600 000 personer svarat att de önskar förvärvsarbete nu eller längre fram. 140 000 personer ville arbeta , ytterligare 125 000 ville ha arbete och 280 000 ville arbeta . Ytterligare 50 000 önskade arbete men angav inte någon tidpunkt. Av de 600 000 är 213 000 ungdomar i åldern och 183 000 kvinnor i åldern . har i sitt näringspolitiska handlingsprogram antalet arbetstillfällen måste ökas med minst 400 000 , om allas rätt till arbete skall kunna tillgodoses. Det framgår av vad som redovisats, att 400 000 arbetstillfällen måste betraktas som ett minimital. har funnit det rimligt att utgå från t. ex. att kvinnorna kommer att söka sig ut på arbetsmarknaden i ungefär samma utsträckning i alla regioner. framöver behövs det minst 400 000 nya arbetstillfällen, om inte stora grupper skall ställas utanför. Det är självklart att alla ansträngningar måste göras för att förverkliga målsättningen allas rätt till arbete. Avsikten att skriva in rätten till arbete i grundlagen understryker detta. Näringslivet och den offentliga sektorn Det har varit självklart att jordbruket, skogsbruket och fisket skulle få ett minskat behov av arbetskraft, även om regeringspolitiken drivit denna utveckling för långt. har emellertid även industrisysselsättningen minskat, också sysselsättning i byggnadsverksamheten. Men sysselsättningen i den offentliga sektorn, statliga och kommunala verksamheter, har ökat mycket kraftigt. klarades sysselsättningen någorlunda genom ökning i den offentliga sektorn med ca 340 000 arbetstillfällen, främst hos kommuner och landsting. Detta var nödvändigt också för välfärdspolitikens genomförande. Det var möjligt genom den kraftiga kommunalskattehöjning som då genomfördes. Denna utveckling har fortsatt , då ca 225 000 nya arbeten skapats hos stat, landsting och kommuner. Det har, såsom framgått, klarats genom ytterligare kraftiga kommunalskattehöjningar och stora statliga budgetunderskott, dvs. Det är uppenbart att den socialdemokratiska regeringen är inriktad på att fortsätta med samma politik som förut. Den räknar med fortsatt kraftig minskning av industrisysselsättningen. I direktiven till sysselsättnings utredningen skrev arbetsmarknadsministern, att merparten av de nya sysselsättningstillfällen som behövs för full sysselsättning måste skapas inom tjänstesektorn, i huvudsak inom den offentliga sektorn. Otvivelaktigt behövs det i mycket stor utsträckning nya arbeten hos staten och särskilt landstingen och kommunerna, t. ex. inom sjukvården, långtidsvården, åldringsvården, handikappvården, barnomsorgen, hemhjälpen, utbildningen, fritidsverksamheten och miljövården. Detta är mycket angeläget. Vi behöver alltså i nämnda avseende vidga den offentliga sektorn. Men då möter vi mycket svåra problem i att det ekonomiska underlaget nu är otillräckligt. har visat att en önskvärd och angelägen sysselsättningsökning med 250 000 personer främst hos kommuner och landsting för barnomsorg, sjukvård och åldringsvård skulle betinga en kostnad som skulle svara mot en kommunalskattehöjning med . Detta går inte att genomföra. Regeringen har i upprepade sammanhang tvingats medge det. Det kan inte bestridas, att våra möjligheter till trygghetspolitik och samhällsservice avgörs av de ekonomiska förutsättningar, som vi skapar i näringslivet. Det som vi nu kan åstadkomma genom staten och kommunerna bygger på vad vi gör genom näringslivet. behöver vi alltså en större offentlig sektor, främst för vårdpolitiken och barnomsorgen. Detta är angeläget. Men denna utvidgning av den offentliga sektorn måste baseras på ett större och effektivare näringsliv. Någon annan möjlighet finns inte. Nuläget ger ett mycket klart besked om detta. Om vi inte nu satsar på att öka sysselsättningen i näringslivet och därmed skapar ökade resurser, ett förbättrat ekonomiskt underlag, förvärras situationen ytterligare åren framöver. har den socialdemokratiska regeringen medgett nödvändigheten av att prioritera industriinvesteringarna, I årets finansplan framhåller finansministern t. ex.: Endast genom en kraftigt utbyggd produktionskapacitet inom varuproduktionen och fortsatt hävdad konkurrenskraft i vår industri torde det vara möjligt att kombinera ett återställande av underskottet i bytesbalansen med det centrala målet om full sysselsättning. Industriinvesteringarna måste nu öka kraftigt, heter det. Regeringens investeringspolitik har emellertid i stort sett inte varit framgångsrik. har ökningstakten i industriinvesteringarna inte svarat mot vad som ansetts nödvändigt. Strängt taget har industriinvesteringarna ökat mindre än vad som beräknats i regeringens finansplaner. Under en följd av år var ökningen i genomsnitt endast . Nya företag och arbetstillfällen har inte kommit till i önskvärd utsträckning. och 1974 skedde en mera nämn värd investeringsuppgång, med 8 resp. . I den s. k. kompletteringspropositionen 1975 uppställde finansministern det målet att industriinvesteringarna skulle öka . Så har det emellertid inte blivit. Uppgången 1975 stannade vid . har finansministern i finansplanen förutspått en ökning med . Förklaringen till att det inte gått tillräckligt bra med industriinvesteringarna och utbyggnaden av industrin måste främst sökas i regeringspolitikens inriktning. Den socialdemokratiska regeringen har ensidigt satsat främst på stora företag, privata och statliga. Större men färre företag - det har varit regeringens målsättning. Man skulle skapa en expansiv statlig företagssektor. För de privata storföretagen har lämnats ett i stort sett gynnsamt klimat, främst genom skattepolitiken och den ekonomiska politiken. t. ex. fick de stora företagen mycket goda möjligheter att med skatteförmån avsätta medel till särskilda investeringsfonder och arbetsmiljöfonder. Regeringspolitiken har varit avpassad för storföretagen. I finansplanen och budgetpropositionen 1976 finns samma inriktning på storföretag och statliga företag. Statsföretagsgruppen skall enligt finansministerns förslag tillföras inte i nya aktier. Den fjärde , som är helt inriktad på aktier i de stora, börsnoterade industriföretagen, skall enligt finansministern tillföras 500 milj. kr. Regeringspolitiken har inte på tillnärmelsevis motsvarande sätt varit inriktad på att ta till vara de utvecklingsmöjligheter, som finns i de mindre företagen. har skett t. ex. en betydande överflyttning från vinstskatter till löneskatter och andra avgifter på användningen av arbetskraft, dvs. Detta har drabbat personalintensiva mindre företag hårdast. Den politik som förts har i stor utsträckning tvingat mindre och medelstora företag till nedläggning eller försäljning. Det gäller i många fall även rationella och väl utvecklingsbara företag. Många har blivit arbetslösa vid företagsnedläggningarna. Främst har det drabbat de äldre och de sämst utbildade, som har svårt att få nytt arbete. Fortsätter denna politik, försvinner allt fler mindre företag och familjeföretag. Med en politik, som inte är inriktad på att ta till vara utvecklingsmöjligheterna i de mindre och medelstora företagen, har naturligtvis utbyggnaden av näringslivet och dess produktionsförmåga inte kunnat bli tillfredsställande. Produktionsresultatet har blivit mindre än vad som varit möjligt att uppnå. Man har skäl att se detta som den främsta anledningen till bristen i resurstillväxten. Här har man också den främsta orsaken till att sysselsättningen inte kunnat upprätthållas på önskvärt sätt. En aktiv näringspolitik för expansion i näringslivet är sålunda nödvändig för att vi skall kunna klara sysselsättningen och de erforderliga resurserna till fortsatta trygghetsreformer. Resurstillväxt i näringslivet är en förutsättning även för vidgad sysselsättning i den offentliga sektorn. En ökad produktionsförmåga i näringslivet och ökad export måste uppnås för att vi skall kunna återställa balansen i utrikesbetalningarna. Det är nödvändigt med nya företag och utvidgning av existerande företag, om vårt näringsliv skall kunna upprätthålla sin konkurrenskraft. Naturligtvis behöver vi stora företag. Det är angeläget att ta till vara stordriftsfördelar, främst i en specialiserad och standardiserad tillverkning i långa serier. Men vi behöver också de mindre företagen, familjeföretagen. Det finns smådriftsfördelar. Från flera synpunkter är det viktigast att dessa tas till vara. De mindre företagen har oftast de bästa förutsättningarna att föra fram nya idéer. Ett näringsliv med god utvecklingskraft är därför ett näringsliv med goda utvecklingsmöjligheter för mindre företag. Till smådriftsfördelarna skall också räknas större möjligheter att tillgodose en lokal marknad. De mindre företagen har ofta väsentliga företräden från trivselsynpunkt. Många mindre företag är som underleverantörer en nödvändig komplettering till storföretag. Vill man motverka maktkoncentration och centralisering i näringslivet, är det angeläget att skapa goda utvecklingsmöjligheter för mindre företag. För ett decentraliserat samhälle är de mindre företagen viktiga. Det är angeläget att de utvecklingsmöjligheter som finns i de mindre företagen tas till vara. Försummelserna i detta avseende måste nu repareras genom särskilda kraftinsatser. måste en förutsättningsskapande näringspolitik inriktas särskilt på ökad produktion och sysselsättning i mindre och medelstora företag i industri och servicenäringar, på nya och utvidgade företag, på nya produktionsidéer. Denna inriktning måste vara en huvudlinje i den näringspolitiska planeringen. Först kan omläggningen få full genomslagskraft. Det är emellertid nödvändigt att åtskilliga åtgärder till förbättring av de mindre företagens situation vidtas så skyndsamt som möjligt. I andra motioner har vi framfört konkreta förslag i detta syfte. Vi måste producera för ökad export för att kunna klara bytesbalansen. Det är viktigt med en förstärkt hemmamarknadsindustri, som kan minska importbehovet. Det behövs nya varor, redskap och tjänster som kan underlätta människors uppgifter och tillvaro i arbete, hushåll och vardagsliv. För t. ex. fritidssektorn, miljövården och den offentliga sektorns utveckling behövs nya industri- och tjänsteproduktioner. För återvinning och återanvändning av förbrukade varor och avfall finns också behov av en industriell expansion med många sysselsättningstillfällen. En aktiv regionalpolitik, inriktad på ett decentraliserat samhälle, måste vara en viktig del av näringspolitiken. Detta är nödvändigt för att jämlikhet skall kunna skapas mellan olika delar av landet. Det sägs i regionalpolitiska beslut , att det övergripande målet för regionalpolitiken är att skapa en sådan geografisk spridning av tillgängliga resurser, att människorna i landets olika delar får likvädiga möjligheter till sysselsättning och likvärdig tillgång till service och god miljö. Vår målsättning om 400 000 nya arbetstillfällen är i överensstämmelse härmed. Denna sysselsättningsökning är nödvändig för att möjliggöra arbete åt alla som vill och kan ha arbete. För att människor i olika landsdelar skall vara tillförsäkrade samma möjligheter till arbete och service, krävs det att näringsliv och bebyggelse fördelas över hela landet i livskraftiga regioner och tätorter. Denna utjämning förutsätter en kraftig höjning av sysselsättningsmöjligheterna i de delar av landet där dessa nu är små. Härför krävs att näringspolitiken är nära samordnad med en förstärkt regionalpolitik men också att näringspolitiken i sin helhet inriktas på en mer decentraliserad lokalisering av näringsliv och bebyggelse. Det är en viktig uppgift för näringspolitiken att medverka till förnyelse av arbetslivet, så att människorna får goda arbetsmiljöer och god trygghet i arbetet. Detta har avgörande betydelse för människornas hälsa, arbetsglädje och trivsel på arbetsplatsen - och därmed också för ett bra arbetsresultat. Arbetsmiljöåtgärderna måste ta sikte på att undanröja de risker för hälsa och välbefinnande som mekaniseringen, användningen av gifter i produktionen m. m. för med sig och på att undanröja orsaker till skadlig stress och andra psykiska besvär. Detta innebär en anpassning av arbetsplatserna, som bör minska bristen i överensstämmelse mellan utbud och efterfrågan på arbete. Näringslivet måste ges möjligheter att bära upp en sådan förnyelse. Betydelsefulla reformer har genomförts för t. ex. bättre anställningstrygghet, bättre arbetarskydd och kontroll av giftanvändning. Lokaler och utrustning har förbättrats och allvarliga hälsorisker har undanröjts. har sedan lagt fram förslag till ny arbetsmiljölag. Alltjämt finns stora brister i många arbetsmiljöer. Det fortsatta arbetet måste inriktas på att få fram riktlinjer och metoder för behandlingen av luftföroreningar och skadligt buller, kemiska ämnen i arbetsmiljön samt för utformningen av lokaler, maskiner, arbetsprocesser och arbetstider. Förbättring av de psykosociala arbetsmiljöerna måste eftersträvas i syfte att motverka skadlig stress och psykisk otrygghet i arbetslivet. Som en riktlinje i näringspolitiken måste gälla, att arbetsplatser och arbetsprocesser skall vara anpassade till individens totala förmåga och förutsättningar, inte bara fysiskt utan även psykiskt. Utveckling av företagsdemokratin är angelägen. Företagsdemokrati medför större engagemang i arbetet, höjd trivsel på arbetsplatsen och ökad ef fektivitet och jämlikhet i arbetslivet. Den är en förutsättning för att resurserna i näringslivet skall kunna utnyttjas på bästa sätt. Koncentrationen till stora företag och den centralisering, som därmed följt av beslut och inflytande, hindrar enskilda initiativ och viljan att ta ansvar. Ett decentraliserat näringsliv har bättre förutsättningar för företagsdemokrati. ger i princip goda naturliga möjligheter till direkt kontakt och samråd. Därför är näringslivets decentralisering ett viktigt led i utvecklingen av företagsdemokratin. Vissa reformer har genomförts i fråga om t. ex. styrelserepresentation för de anställda i stora företag, ökade uppgifter för företagsnämnder, förstärkt ställning för skyddsombud och skyddskommittéer. Försöksverksamhet med olika former av företagsdemokrati pågår i såväl näringslivet som den offentliga sektorn. Till årets riksdag har aviserats bl. a. proposition om lag om medbestämmande i arbetslivet. Vi återkommer till dessa frågor i samband med propositionen. Näringslivet, miljön, naturresurserna Det är nödvändigt att näringspolitiken inriktas på en god hushållning med natur- och miljöresurserna. Skall en värld med bevarade natur- och miljöresurser kunna överlämnas till kommande generationer, måste misshushållningen och miljöförstöringen bemästras. Vi måste forma om teknik och näringsliv så att den ekologiska balansen i naturen upprätthålls. Detta nödvändiggör en hushållningsplan för naturresurserna, som näringslivet måste vara underordnat. En sträng hushållning med ändliga råvaror och naturtillgångar är nödvändig. Målsättningen måste vara att bruka - utan att förbruka. För detta syfte är det nödvändigt att i viss mån förskjuta skatteuttaget till energiförbrukning och icke förnyelsebara råvaror. Det är en mycket viktig näringspolitisk uppgift att främja återvinning av värdefulla ämnen ur avfall från näringslivets produktion och hushållens konsumtion. Situationen med begränsade tillgångar gäller för den överskådliga framtiden särskilt energiområdet. Vårt näringsliv är i mycket hög grad beroende av oljan som energiråvara. Oljan är en ändlig tillgång som inte kan räcka . Den medför dessutom stora miljö- och hälsorisker. De allvarligaste riskerna är emellertid förknippade med kärnkraften. Det är bestämda uppfattning att satsning på kärnkraft inte kan få ske, så länge riskerna med kärnkraft inte är bemästrade. Det är enligt nödvändigt dels att få fram en effektivare energianvändning, som ger möjligheter till ökade sysselsättningstillfällen, dels att satsa på att så snabbt som möjligt få fram alternativa energikällor, som kan ersätta både olja och kärnkraft och som kan tillgodose miljö- och säkerhetskraven. Det gäller t. ex. solenergi, vindkraft och jordvärme. Ett utbyggt näringsliv med ökad produktionsförmåga är nödvändigt för att vi skall kunna klara produktion, sysselsättning, bytesbalans och resurser till angelägna reformer.