mot · FZ021783 · 1976-01-27 00:00:00 — av i m. fl. om den framtida utbyggnaden av anläggningar för energiproduktion, m. m. har den svenska planeringen på energiområdet varit inriktad på att tillgodose kraven på en jämn och effektiv energitillförsel. Ökat medvetande om energiresursernas knapphet har ställt krav också på en mer planmässig hushållning med energi. De allt större anläggningarna inom energislukande branscher som järn-, stål- och metallverk eller pappers-, massaoch pappersvaruindustrin låser produktionens struktur och därmed också energibehoven och -distributionen. Genom att 136 a § BL ändrats tilli att omfatta även industriell eller liknande verksamhet av väsentlig betydelse för landets energiförsörjning har samhället fått ökade kontrollmöjligheter. Arbetet på en utbyggd energiplanering har inletts bl. a. genom en statlig utredning (I 1975:03) på detta område. Kommunernas roll i detta sammanhang harmonierar väl med deras förstärkta inflytande inom den fysiska planeringen. Upprättandet av kommunala planer för energiförsörjningen kommer emellertid bara att vara ett första steg. Planerna måste samordnas över kommungränserna och även regionalt. I direktiven till utredningen om energiplanering påpekas att riktlinjer, givna av centrala myndigheter, bör främja den lokala energiplaneringens anpassning till den övergripande energipolitiken i landet. Energiplan bör dessutom "underkastas någon form av prövning av statlig myndighet. Satsningen på stordrift inom energiproduktionen ökar också kraven på en alltmer långsiktig planering. 1 propositionen 1975:30 om energihushållningen uttrycks det på följande sätt: Så länge elkraften producerades i små kraftverk och distribuerades lokalt var behovet av långsiktig planering begränsat. I takt med att kraftstationerna har vuxit i storlek och ett landsomfattande distributionsnät för elkraft har utvecklats blev detta behov alltmer uttalat. Ett omfattande samarbete rörande beredskap och försörjning med el sker numera mellan kraftproducenterna inom CDL. Vårt beroende av omvärlden för försörjningen med energiråvaror ökar kraven på en långsiktig planering av beredskapsskäl. Energiresursernas knapphet, låsningar i produktionens struktur, energiplanering och dess samordningskrav, satsningen på stordrift inom energiproduktion och -distribution samt försörjningsberedskapen etc. - allt talar för en mera långsiktig planering av energipolitiken än vi haft. Dessa långsiktiga krav är särskilt aktuella vid planeringen av produktions anläggningar och distributionsnät med de låsningar som sådana etableringar innebär. Insikten om dessa självklara förhållanden präglade inte minst förarbetena för den fysiska riksplaneringen. De energipolitiska beslut som togs av statsmakterna 1975 innebär också mycket långsiktiga bindningar. I det avseendet har debatten främst rört lagringen av högaktivt avfall från kärnkraftverken. Men satsningen på den starkt centraliserade produktionen av kärnkraft i stora anläggningar och motsvarande distributionssystem binder också strukturen på lång sikt. Kraven på långsiktig planering är rimligen avsevärt högre beträffande energiproduktionsanläggningar, distributionssystem och avfallsdeponering, än de är för produktions- och konsumtionsnivåernas utveckling. Som exempel kan nämnas att den fysiska riksplaneringens förarbeten diskuterade anläggningar för kärnbränsleframställning och storkraftverkens lokalisering i vårt land med sikte . har den svenska energipolitiken i utpräglad grad varit en stegför-steg-politik, utan att helheten avslöjats eller ens konsekvernserna av fattade beslut alltid redovisats. Det mest uppmärksammade exemplet på det senare är statliga LKABs planer på en avsevärd utvidgning av uranbrytningen i Billingen-Falbygden vid . Om dessa planer förverkligas - och de är f. n. endast skjutna - kommer alunskiffer att brytas för att få fram ca uran. På motsvarande sätt har etableringen av svensk kärnkraftsindustri skett utan att direkt kopplas till en kommande energipolitik, trots att sambanden är givna. Det ligger nära till hands att satsningen på kärnkraftssamhället förr eller senare också innebär anläggningar för anrikning och upparbetning inom landet. Helt klart är att vi redan nu står inför kravet att ta hand om det högaktiva avfallet från kärnkraftverken. I en promemoria utarbetad i anslutning till den fysiska riksplaneringen av CDL i samarbete med tjänstemän inom heter det: Om uranet i nu kända svenska fyndigheter skulle kunna utvinnas till ett konkurrenskraftigt pris skulle det kunna bli aktuellt att uppföra ett eller två uranverk utöver i Billingenområdet. Skulle nya brytvärda förekomster upptäckas kan ytterligare uranverk tillkomma. Eftersom de anläggningar, som behövs för försörjningen av kärnkraftstationerna med bränsle, av ekonomiska skäl måste vara relativt stora i förhållande till det svenska behovet fram , kan bara ett begränsat antal sådana anläggningar bli aktuella fram till denna tidpunkt. En konverterings- och en anrikningsaläggning skulle möjligen kunna komma att uppföras . Åtminstone två och troligen tre anläggningar för rekonvertering och bränsletillverkning kan bli aktuella under innevarande sekel. En upparbetningsanläggning kan komma att uppföras , om den bara skall betjäna svenska reaktorer. Fram skulle ytterligare en anläggning kunna komma till stånd. Även om den här återgivna bilden från planeringen inte upplevs som en omedelbar aktualitet , är det ett utmärkt exempel på hur snabbt planer kan ändras - i synnerhet om planeringen inte förankrats i en öppen debatt bland medborgarna. Särskilt viktig är naturligtvis denna öppna debatt för resultatet, när medborgarna genom den nuvarande lydelsen av S 136 a BL har möjlighet att genom kommunalt veto stoppa i varje fall atomkraftanläggning' och anläggning för upparbetning av atombränsle, vilka särskilt nämns i lagtexten. Riksdagsmajoriteten beslöt 1975 att satsa på kärnkraften. Beslutet ställer mycket långsiktiga krav på hanteringen bl. a. av det högaktiva avfallet. Det finns fördelar ur försörjningssynpunkt i att klara mesta möjliga av kärnbränslecykeln inom landet. Det kommunala inflytandet över denna form av miljöstörande industri är med rätta stort och avgörande. Därför - och med hänsyn till de energipolitiska beslutens långsiktiga konsekvenser - bör konsekvenserna av redan fattade beslut och planerade utvidgningar beträffande energianläggningar redovisas för allmänheten, inte steg för steg, utan i ett sammanhang. I ett uttalande av regeringens energiexpert framgår frågans omedelbara aktualitet: Min uppfattning är att vi måste bereda oss för att 1978 eller senare fatta beslut om nya kraftutbyggnader utöver de som låg energipolitiska beslut. Beträffande lokalisering av nya kärnkraftverk säger i en följande: Det har förefallit mig rimligt att man för kärnkraftens del därvid ser även på och kustlägen är av många skäl naturliga. betonar också behovet av en "planering, som alltså omfattar alla kraftkällor och olika tänkbara kombinationer, men understryker också skillnaden mellan en sådan planering och beslut av regering och riksdag. Mot bakgrund av kravet på en demokratisk planering med tidig insyn och öppen debatt och de långsiktiga bindningar, som investeringar i olika slag av energianläggningar och distributionssystem innebär, bör regeringen presentera en plan för anläggningar på energiområdet för exempelvis . En sådan plan på riksnivå blir nödvändig i takt med att den kommunala energiplaneringen förverkligas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en plan för den framtida utbyggnaden av anläggningar för energiproduktion och -distri bution med angivande av alternativa lokaliseringar respektive sträckningar i enlighet med motionen. () ()