mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — gäller att bränsle som används för att generera elkraft är undantaget från den allmänna energiskatten. Bränsle för ren uppvärmning belastas däremot med energiskatt. För kraftvärmen gäller att skatt erläggs på den teoretiskt beräknade del av bränslet som resulterar i uppvärmning. ordning där bränsle som används i kraftvärmeanläggningen helt befriades från skatt framstår som både praktisk och logisk. Genom energikombinat av detta slag utnyttjas energiråvaran optimalt i jämförelse med t. ex. vanlig oljekondens, och det måste, som redan framhållits, anses angeläget att i tätortsområdena runtom i landet stimulera en utbyggnad av kraftvärmen. Inte bara effektivitets- och miljöskäl talar för kraftvärmen. Om den tidigare angivna utbyggnadstakten inte uppnås, uppstår en lucka i elbalansen , en elbalans som flertalet experter betraktar som svåruppnådd. Det finns sålunda även ifrån produktionssynpunkt anledning att söka stimulera fram en snabb utbyggnad av kraftvärmen. Vad i övrigt gäller produktionssidan följer vi med stort intresse de olika utredningar som arbetar med kärnkraftsproblematiken. Det gäller i första hand , som väntas lägga fram sitt betänkande . Av intresse är också den utredning som startats inom och som har till uppgift att analysera förutsättningarna att förlägga kärnkraftsanläggningar i bergrum. Denna senare utredning är resultatet av tidigare framförda yrkanden från moderata samlingspartiets sida. I samband med behandlingen av energifrågan framhöll vi som en absolut förutsättning för den begränsade utbyggnad av kärnkraften som då föreslogs, att säkerhetsproblemen gjordes till föremål för ytterligare studier. Vi yrkade bl. a. på ytterligare medel för forskning kring reaktorsäkerhet. I samband med den kommande behandlingen av avfallsfrågorna samt frågan om bergrumsförläggning blir det anledning återkomma till dessa viktiga frågor. Ett annat problem som bör föranleda uppmärksamhet utgör de kapitalanskaffningssvårigheter som kommer att göra sig gällande vid utbyggnaden av redan beslutade kärnkraftsanläggningar. De beror på snabbt stigande kostnader och på de anspråk på kapitalmarknaden som rests och kommer att resas till följd av de stora, allt dyrare statliga investeringsprojekten. Det är angeläget att statsmakterna inte binder sig på sådant sätt att den planerade utbyggnaden av vår elproduktion försvåras. Moderata samlingspartiet vill att anslagsramen för bidrag till energisparinvesteringen inom hushållen utvidgas om i propositionen föreslagna medel visar sig otillräckliga i förhållande till hushållens efterfrågan, att lånereglema för kraftvärmeanläggningar förbättras, att bränsle använt för produktion i kraftvärmeanläggningar undantas från den allmänna energiskatten, att de beslutade kärnkraftsanläggningarnas anspråk på kapitalmarknaden beaktas i statsmakternas investeringspolitik. Enskilt eller kollektivt ägande Det finns två huvudlinjer i både den internationella och den svenska debatten om hur en ägandespridning skall kunna uppnås. Den ena bygger i stort på de värderingar som moderata samlingspartiet en lång följd av år drivit genom den politik som fått den sammanfattande benämningen ägardemokrati. Denna linje kan beskrivas på följande sätt. Det primära målet är att öka möjligheterna för samtliga medborgare att få personlig del i förmögenhetstillväxten i samhället. Det enskilda ägandet skall spridas till breda befolkningsskikt, så att den enskildes frihet, trygghet och oberoende växer. Statsmakterna skall stimulera till ett ökat och breddat privat sparande. Stor frihet skall lämnas den enskilde att själv avgöra, i vilken form han vill spara. Förmögenhetsbeskattning och andra åtgärder som syftar till en utjämning av ägandet får inte drivas så långt att samhällets totala välstånd och framåtskridande äventyras. Detta skulle leda till att förhållandena för medborgarna i gemen blir ogynnsammare än vad som annars skulle ha blivit fallet. Konfiskatoriska ingrepp mot existerande kapitalinnehav kan få en sådan effekt och avvisas därför. Allmänt gäller att denna linje är förenad med en hög uppskattning av det marknadsekonomiska systemet. Det enskilda ägandet och företagandet blir ett medel att göra det stora flertalet medborgare delaktiga i marknadsekonomins fördelar och att utjämna de motsättningar inom samhället som stora inkomst- och förmögenhetsklyftor ger upphov till. Den andra linjen den socialistiska saknar intresse för och är rentav motståndare till ett spritt enskilt ägande. Den ojämna inkomstfördelningen i samhället vill socialisterna ersätta inte med ett spritt enskilt ägande, utan med en koncentration till stat, kommun och andra kollektiv. Utbyggandet av AP-fonden, liksom dess aktieköp, satsningen på statliga företag och kollektiviseringen av markägandet är exempel härpå. Utnyttjandet av den kollektiva egendomen anses kunna ske till gagn för den enskilde genom att företrädare för de skilda kollektiv i vilka vederbörande förutsättes ingå fattar de avgörande besluten. Från socialistisk utgångspunkt är det den kollektiva snarare än den individuella förmögenhets- och maktfördelningen som är av intresse. Det är därför följdriktigt att koncentrera sig på ägandet av det riskvilliga företagskapitalet, som främst förknippas med maktutövning och som också uppvisar den snedaste fördelningen. Den socialistiska linjen innebär alltid en mer eller mindre långtgående centralisering av beslutsfattandet. Koncentrationen av ägandet i de enskilda företagen bygger i princip på tvingande lagbestämmelser, som överför kapital från tidigare ägare till löntagarna i företaget eller inom andra större kollektiv. har förespråkats, att staten skall svara för kontrollen av företagskapitalet. har emellertid tanken att de fackliga organisationerna skall inträda som ägare vunnit ökad aktualitet. En fast andel per löntagare eller en viss del av vinsten skulle överföras i form av aktiekapital till en fond, som kontrolleras av löntagarna och ev. av representanter för det allmänna. Fonden skulle kunna knytas till de enskilda företagen, men i allmänhet tycks förespråkarna för denna modell föredra, att fonderna bildas på bransch-, regional- eller nationell nivå. Skillnader mellan olika företags lönsamhet skall därmed kunna utjämnas. Den rätt som tillkommer aktiekapitalet skulle kunna utövas av löntagarrepresentanter i den centrala fonden, eller delegeras till de anställda vid det enskilda företaget. I modellens mest kollektivistiska utformning finns inga individuella andelar. De förslag som varit nära förverkligande i och avsåg dock att ge löntagarna individuell rätt att efter en spärrtid lösa in sina andelar. Syftet med det förslag som LO-utredaren har lagt fram är att alla företag med mer än 100 anställda inom skall ägas och styras av de fackliga organisationerna. Av senare uttalanden att döma kan storleksgränsen komma att sättas lägre. Företagen skall åläggas att till en eller flera fonder överlåta nyemitterade aktier i förhållande till sina vinster. Därmed skulle löntagarfonden, styrd av de fackliga organisationerna, med tiden få aktiemajoriteten i alla våra större företag. I de börsnoterade företagen skulle löntagarfonden kunna utse styrelse och verkställande direktör genom att fonden kan räkna med att snabbt vinna majoritet på bolagsstämman. Skulle Meidners förslag genomföras, får vi i ett slags socialism . Vårt ekonomiska system skulle i grunden förändras och marknadsekonomin ersättas med en form av planhushållning. Den långtgående maktkoncentrationen skulle leda till en urholkning av demokratins livskraft. Meidners förslag är det mest långtgående, konkreta socialiseringsförslag, som har framlagts i i modern tid. Eftersom företagen skall inbetala sina vinster inte kontant utan i aktier och fonden skall behålla aktierna, blir det inte några pengar att utbetala till den enskilde löntagaren. Vad Meidner som mest kan tänka sig acceptera är att den enskilde löntagaren skulle få uppbära en del av de utdelningar som fonden får på sina aktier. Men detta belopp skulle bli så litet att Meidner i stället föreslår att pengarna skall användas kollektivt genom de fackliga organisationerna, kanske för utbildning av de fackliga funktionärer som enligt förslaget får utökade maktbefogenheter. Beträffande fondens styrning finns egentligen bara två alternativ. Antingen utövas rösträtten för fondens aktier av en central styrelse, vilket Meidner själv förordar. Då öppnas möjligheterna för en långtgående planhushållning av öststatsmodell. Eller också är det de anställda vid respektive företag som genom sin fackliga organisation skall utse företagets ledning. är det land där man anser sig ha gått längst i att överföra kontrollen över företagen till de anställda. Detta land brukar därför ofta framställas som ett exempel värt att följa i försöken att finna ett system som förenar socialism med decentralisering och marknadsekonomi. Men hög arbetslöshet, snabb inflation och i realiteten en hög grad av centraldirigering utmärker också . Många av de företagsdemokratiska experiment som prövats har misslyckats. Att förbise det avgörande faktum att är en kommunistisk enpartidiktatur låter sig heller icke göras. Sanningen är fortfarande att socialistisk ekonomi och politisk demokrati ej någonstans kunnat förenas. Skulle Meidners förslag genomföras, tvingas fackföreningarna i kraft av sina företagsledande och företagsägande uppgifter att ikläda sig ett slags arbetsgivarroll. De skulle t. o. m. kunna utse styrelse och ledning i genom sin kontroll över medlemsföretagen. Detta försätter fackföreningarna i en helt ny situation. Vi riskerar då att få en fackföreningsrörelse av östeuropeisk modell. Fackföreningsrörelsen förvandlas till en rörelse, som förvaltar produktionsmedlen och fyller en övervakande funktion över medlemmarna och ser till att de fyller produktionsnormerna. LO liksom andra svenska fackliga organisationer har tidigare hävdat att de förr eller senare kommer till en punkt, där de måste säga hit men icke längre när det gäller inflytande över företagen. Men att som socialismen framstår som genomförbar stanna på halva vägen måste vara svårt. Det vore liktydigt med att LO förnekade socialismens berättigande. Konsekvenserna av Meidners förslag skulle bli att de nuvarande ägarna utan ersättning tvingades att till en annan (juridisk) person överlämna aktiemajoriteten. Detta står i strid med grundläggande principer i en rättsstat. Aktiekurserna sätts som regel med hänsyn till den förväntade framtida vinst- och utdelningstillväxten. Aktien värderas till det diskonterade värdet av framtida utdelningar. Genom att enligt Meidners förslag det skulle utges nya aktier med fonden som mottagare ökar ständigt antalet aktier och vinsten per aktie blir således i motsvarande mån mindre. Aktiekursen torde komma att anpassas till detta förhållande, dvs. En ytterligare komplikation är att man inte vet vilken utdelningspolitik löntagarfonden kommer att driva när den har majoriteten på bolagsstämman, vilken fastställer utdelningen. Skulle löntagarfonden slopa utdelningarna, blir aktierna värdelösa. Skulle de hålla utdelningen oförändrad, kommer aktien att värderas som en obligation. Hur fort går det? Frågan hur det tar att genomföra socialismen enligt Meidners förslag är egentligen ointressant. Det intressanta är om det leder till socialism, inte hur det tar. Meidner har bedömt den tid övertagandet skulle ta som i allmänhet ganska lång; har nämnts som en trolig tidsrymd. I verkligheten kommer det emellertid att gå betydligt fortare. I börsnoterade företag kan det räcka med ett aktieinnehav av för att kontrollera majoriteten på bolagsstämman. Enligt Meidners egna beräkningar skulle fonden ha . Det har utretts hur det skulle ta för en fond av den typ Meidner föreslår att förvärva lika många aktier som de tio största aktieägarna nu har tillsammans och därigenom erhålla ett avgörande inflytande över företaget. Enligt utredningen skulle vart fjärde börsnoterat företag kontrolleras av fonden. skulle halva antalet företag vara övertagna på detta sätt. Som exempel kan nämnas att och skulle övertas , och samt Alfa , , Kockum, Tändsticksbolaget och Skandinaviska enskilda banken . Påpekas bör emellertid, att om aktierna skall överlåtas till fonden till börskurs och om börskursen skulle gå ned, fonden får fler aktier för samma vinstbelopp. Övertagandet går då ännu fortare. Aktierna skulle då sjunka ännu mer, varefter övertagandet skulle gå ännu snabbare osv. Riskerna för en börskrasch är uppenbara. Enligt sina direktiv skall den offentliga utredningen angående löntagarna och kapitalbildningen i företagen kartlägga olika system för löntagarfonder samt konstruera en eller ett par modeller. Den skall dock avvakta vidare direktiv, innan förslag till lagstiftning läggs fram. Utredningens modeller skall konstrueras så att de förebygger risken för vidgade förmögenhetsklyftor, stärker den solidariska lönepolitiken och främjar utvecklingen mot ökad företagsdemokrati. Direktiven ger intryck av att vara väl anpassade till LO:s intentioner på området, något som ytterligare bekräftas av att direktiven klart understryker vikten av löntagarorganisationernas inställning. Det är enligt vår mening synnerligen angeläget, att ovan nämnda utredning prövar även andra förslag än sådana, som skulle leda till att ägandet och kontrollen av företagen förr eller senare överförs på de fackliga organisationerna. En sådan utveckling strider mot uppfattningen hos större delen av befolkning. För att utarbeta förslag kring vilka bred enighet kan nås, krävs att utredningen prövar olika former av individuella vinstandelssystem och åtgärder som är ägnade att direkt leda till en spridning av aktieägandet. En allmän tillämpning av ett vinstandelssystem erbjuder svårigheter av såväl teknisk som ekonomisk natur. Frågan bör därför underkastas ingående prövning. Det är angeläget, att utredningen ges sådana direktiv att den studerar problematiken kring skilda vinstandelssystem och framlägger alternativa förslag. Det gäller att åstadkomma flexibla system, som kan anpassas till de varierande förutsättningar som råder i olika företag och branscher. Utredningen bör också undersöka hur staten genom att undanröja hinder av skatteteknisk natur kan stimulera tillkomsten av olika slags vinstandelssystem. Utredningen bör även pröva möjligheterna att i samband med riktade nyemissioner sprida ägandet. Dagens skatteregler gör att det är från skattesynpunkt förmånligare för ett företag att låna upp kapital än att nyemittera, eftersom hela ränteutgiften på lånet är avdragsgill, medan endast en del av utdelningen på nyemitterade aktier kan dras av. För att stimulera nyemissionsverksamheten skulle därför den s. k. Anell-lagen kunna förbättras. Enligt nuvarande lagstiftning kan aktiebolag göra avdrag för den del av utdelningen som motsvarar på inbetalt belopp. Dessa regler kan ändras så att en väsentlig ökning av nyemissionsverksamheten kommer till stånd. Utredningen bör ges tilläggsdirektiv av här angiven innebörd. riksdag beslöt, att medel ur AP-fonden skulle få användas för aktieköp. I motion hade vi yrkat avslag på regeringens förslag härom. Vi har fortfarande den uppfattningen att AP-fonden ej bör äga aktier. Bortsett från att de spekulativa drag som fondförvaltningen därigenom ges strider mot fondens syften kan starka principiella skäl anföras mot det slags maktkoncentration i det allmännas hand som därigenom uppkommer och vilken vid AP-fondens tillkomst uttryckligen förklarades icke vara åsyftad. Vi delar alltså kapitalmarknadsutredningens åsikt att aktieköp för AP-medel innebär en principiell ändring i fondens placeringspolitik, som kan få vittgående konsekvenser för inflytandet inom näringslivet och för den ekonomiska utvecklingen över huvud taget. Vi anser att AP-fonden skall behålla sin ställning som kapitalplacerande institution och att näringspolitiken skall drivas genom andra instrument, som handhas av politiskt ansvariga instanser. Även praktiska skäl kan anföras mot aktieköp för AP-medel. Visserligen leder sådana till att utrymmet för nyemissioner okar på börsen. Men minskar utrymmet på kreditmarknaden med samma belopp. De företag som får sin finansieringssituation förbättrad är i första hand de stora börsnoterade lönsamma företagen, som ändå skulle ha haft goda möjligheter till finansiering. I allmänhet torde det emellertid vara de mindre företagen som fått allt större finansieringssvårigheter. aktieköp är således inte ett effektivt medel för att höja investeringsbenägenheten inom näringslivet som helhet. aktieköp är heller ingen långsiktig lösning för näringslivets finansiering, om man inte är beredd att låta AP-fonden köpa aktier regelbundet även . Starka principiella skäl talar, som vi ovan anfört, häremot. Om man anser det väsentligt att ytterligare riskvilligt kapital tillföres näringslivet och att dess ekonomiska resurser främst bör stärkas genom en utbyggnad av det egna kapitalet och inte via kreditmarknaden, vore det logiskt att sänka uttaget av ATP-avgiften i motsvarande mån. En sådan åtgärd skulle vara direkt ägnad att höja näringslivets självfinansieringsförmåga utan att minska pensionsfondens möjlighet att fullgöra sina pensionsförpliktelser. En annan väg vore att ge olika mellanhandsinstitut ökade resurser att tillgodose företagsamhetens efterfrågan på kapital. Ytterligare borde de mindre och medelstora företagen ges förbättrade återlånemöjligheter ur AP-fonden genom att lånemöjlighetema under skall få ackumuleras och att återlån skall erhållas i stället för av avgiftsbeloppet. beslöt 1974, på förslag av näringsutskottet (NU 1974: 37), att eventuellt beslut om höjning av det belopp på 500 milj. kr., som står till fjärde fondstyrelsens förfogande för aktieköp, skall beslutas av . En ytterligare spärr mot långtgående politiskt betingade ingrepp i svenskt näringsliv bör införas. Vi anser att den av kapitalmarknadsutredningen föreslagna regeln att AP-fonden inte skall få köpa upp av röstvärdet i något enskilt företag genast bör införas i reglementet angående allmänna pensionsfondens förvaltning. I budgetpropositionen föreslår finansministern, att AP-fondens fjärde fondstyrelse skall få disponera ytterligare 500 milj. kr. Vi finner ingen anledning frångå vår ovan angivna principiella uppfattning i denna fråga. Vi yrkar således avslag på regeringens förslag på denna punkt. Som redan inledningsvis understrukits är moderata samlingspartiets mål att genom ett spritt personligt ägande inom ramen för en bevarad marknadsekonomi befrämja den personliga friheten. Vi avvisar alltså de förslag som förs fram att genom olika förslag av kollektivt ägda löntagarfonder bygga upp en ny och långt starkare maktkoncentration än vad som kan uppstå i en decentraliserad marknadsekonomi utsatt för internationell konkurrens. Ägardemokratin syftar till att på frivillighetens väg sprida ägandet till de enskilda människorna. Därigenom ökar människomas oberoende och självständighet i det dagliga livet. Tendenser till kollektiv och enskild maktkoncentration kan förebyggas. Eftersom strävan är att öka individens valfrihet, bör ägardemokratin inte förverkligas genom tvångssparande. Ett decentraliserat ägande måste åstadkommas genom stimulans av det frivilliga enskilda sparandet. Ägardemokratin siktar till såväl ett jämnare fördelat som ett ökat enskilt ägande. De erforderliga stimulansåtgärderna bör särskilt inriktas på att skapa gynnsamma villkor för sparandet hos sådana medborgargrupper, som har begränsade möjligheter att skaffa sig egendom. Ett spritt bostadsägande ingår i vår ägandespridningspolitik. har glädjande nog småhusens andel av byggnadsproduktionen starkt vuxit. Härigenom har tiotusentals familjer blivit ägare till fast egendom. Detta är ett stort steg i riktning mot ett spritt personligt ägande. Vi bör går vidare på denna väg. Möjligheterna för den enskilde att förvärva lägenhet i flerfamiljshus och ett eget fritidshus bör också förbättras. Den mindre och medelstora företagsamheten representerar en betydande del av vårt lands kapitaltillgångar och utgör ett i verklig mening decentraliserat ägande. Den socialdemokratiska selektiva näringspolitiken har gynnat de större företagen och hämmat mindre företag och nyförtagande, en utveckling som har skapat förutsättningar för ytterligare steg i socialistisk riktning och bidragit till att allt fler mindre företag köpts upp av storföretag. Förutsättningarna för medborgarna att grunda och driva egna företag måste förbättras, och de svårigheter härför som föreligger undanröjas. Familjejordbruk, med möjlighet till kombination med skog, är ett slags enskild företagsamhet som bör stimuleras och ges bättre villkor än . Bank- och aktiesparande är sparformer som kan utnyttjas av det stora flertalet människor. Det rena trygghetssparandet har visserligen minskat i betydelse i takt med utbyggnaden av de allmänna socialförsäkringarna. Men i dess ställe har nya sparmotiv dykt upp. ökad betydelse med stigande ekonomisk standard. Ett trygghetssparande på högre nivå liksom ett sparande för större oberoende har därför goda möjligheter att hävda sig, även om realinkomsten stiger. Banksparandets otillräckliga skydd mot penningvärdeförsämringen utgör ett allvarligt problem. Det främsta botemedlet är naturligtvis en stabiliseringspolitik som ger hög prioritet åt penningvärdets bevarande. Men eftersom en fullkomligt stabil prisnivå knappast är möjlig att uppnå, är det motiverat att söka efter ytterligare vägar att göra sparandet mindre sårbart för penningvärdeförsämringar. Ett sätt att slå vakt om realvärdet hos hushållens sparande och bevara dess likvida karaktär är att söka styra över detta till aktieplaceringar. En förutsättning för att aktieägandet skall spridas är att den ekonomiska politiken ger näringslivet möjlighet till lönsam expansion. Det enskilda aktiesparandet fyller då en viktig samhällsekonomisk funktion genom att ställa riskvilligt kapital till förfogande. För att underlätta för breda medborgargrupper att spara i aktier bör aktiefondernas verksamhet uppmuntras. Vi yrkar att hemställer hos regeringen om förslag till följande sparstimulerande åtgärder. Allmänt sparstöd genom premie Ett generellt sparstimulerande system bör införas, inom vilket staten genom sparpremier understödjer hushållens sparande på bankkonton, i värdepapper, i bostäder (småhus och lägenheter) och i vissa försäkringar. För att begränsa sparstödet till i huvudsak nysparande bör endast sådant sparande som överstiger viss procentsats av den taxerade inkomsten kvalificeringsgränsen berättiga till premie. Om procentsatsen reduceras med förslagsvis en enhet per barn i hushållet kommer kvalificeringsgränsen att fylla ett dubbelt syfte. Genom att vara ett ungefärligt mått på sparförmågan möjliggör den en särskilt gynnsam behandling av hushåll med lägre inkomster och stor försörjningsbörda. Redan vid ett ringa sparande får dessa grupper stöd till egendomsbildning, medan t. ex. ett barnlöst hushåll med högre inkomst endast får premie för en mindre del av sitt sparande. Upprättandet av en kvalificeringsgräns fyller även ett samhällsekonomiskt behov. Gränsen bör utesluta huvuddelen av det ordinarie sparandet från stöd, och det blir hushållets extra sparansträngning som premieras. Den stimulerande effekten blir därigenom maximal, och det är möjligt att låta premien vara generöst tilltagen utan att den blir alltför betungande för statsfinanserna. Eftersom vi särskilt eftersträvar egendomsbildning hos grupper med lågt eller inget sparande, föreslår vi att det generella sparstödet kompletteras med ett särskilt stöd åt hushåll med låga inkomster och låg för Här skall ingen kvalifikationsgräns för sparandets storlek gälla, utan skall utgå för insättningar på särskilda bankkonton, som är spärrade under ett begränsat antal år. Det särskilda sparstödet kan betraktas som en modifiering av det allmänna sparstödet vid behandlingen av lägre inkomsttagare.