mot · FZ02269 · 1976-01-14 00:00:00 — Byråkrati i samarbetet mellan kommuner och landsting får ej gå ut över den enskilde. Den utbyggnadsplan för långtidsvården som vi föreslagit ovan kommer antagligen inte att vara tillräcklig för att möta behovet av sjukvård för äldre. Därför bör även hemsjukvården byggas ut. Det har också fördelar för patienterna. Det har alltid varit känt att sjuka människor trivs bättre hemma än på sjukhus och i många fall även tillfrisknar fortare hemma. En viktig princip är att patienten vet att han utan svårighet kan bli intagen på sjukhuset om så skulle bli nödvändigt och att vården inte blir sämre därför att han vårdas i hemmet. För det kontinuerliga omvårdnadsarbetet i hemmet fordras särskild vårdare, som kan vara antingen någon anhörig till den sjuke eller anställd hemsamarit (hemvårdare). Det är också nödvändigt att möjligheter tillskapas för avlösning av anhöriga som vårdar sjuka i hemmet. Hemsjuk vårdsbidragets storlek varierar beroende på vårdbehovet och mellan de olika landstingsområdena. Ofta är det förhållandevis blygsamma belopp. Utvecklingen går mot en alltmer omfattande och differentierad hemsjukvård för att avlasta långvårdsklinikerna. Det är enligt vår mening angeläget att möjligheterna att stödja denna utveckling tas till vara. Samarbetet mellan kommuner och landsting skulle dessutom troligen underlättas om statsbidraget till social hemhjälp även kunde utgå för de insatser i hemmen som sjukvårdshuvudmannen skall svara för. Ett utökat statligt stöd till landstingen för hemsjukvården bör också leda till att landstingen betalar skälig ersättning till anhöriga som vårdar sjuka i hemmet. Vi föreslår att begär att regeringen lägger fram förslag till statsbidrag även till landstingens hemvårdare. Huvudansvaret för vården måste naturligtvis ligga på det allmänna. Men det får inte betyda att man beskär utrymmet för ideella insatser. Genom privata initiativ kan nya idéer prövas och nya vårdformer komma fram. Patientföreningar av olika slag gör ovärderliga insatser under vård och eftervård. De vårdmöjligheter som erbjuds på frivillig väg, genom initiativ från ideella organisationer och enskilda bör därför tas till vara. Många patienter på sjukhusen saknar anhöriga och vänner. För dem kan de s. k. patientvännerna och andra frivilliga krafters verksamhet spela en stor roll för att göra tiden på sjukhuset drägligare. Särskilt viktigt är detta inom långtidsvården. För att de frivilliga insatserna skall komma till den bästa nyttan är det viktigt att de sker i samförstånd med personalen. Okade resurser för behandling av reumatiker Reumatism är onekligen den största folksjukdomen i . Enligt tillgänglig statistik uppgår enbart ledgångsreumatikerna till 225 000 personer. Om man tar med olika former av reumatism, såsom muskelreumatism och förslitningssjukdomar i lederna, kommer man upp till ett antal av närmare en miljon reumatikerfall. Det är således en stor grupp människor som drabbas av denna folksjukdom och där finns alla åldrar representerade. Ca 50 000 reumatiker är invalidiserade i olika grader och över 30 000 i behov av sjukhusvård. Mellan 400 och 500 barn skulle behöva specialistvård. 125 nya fall av reumatism hos barn registreras . Det är ytterst viktigt att sjukdomen kommer under behandling på ett tidigt stadium och där är den öppna dispensärvården av stort värde. plan för den reumatologiska vården är på väsentliga punkter inaktuell på grund av ökade kunskaper om sjukdomen, vårdorganisationens funktion, sjukvårdens utbyggnad och tillgång på personal. Genom att plan varit vägledande för landstingens sjukvårdsplaner har behoven underskattats och resurserna blivit för små. Det som i forsta hand bör tillgodose är behovet av ökad forskning och utbildning. Det satsas alldeles för litet på reumatologisk forskning. Av medel tillgängliga för medicinsk forskning går endast 2 '<> till reumatologin. Genom stöd från ideella organisationer och egna ansträngningar har dock lyckats insamla över 3 milj. kr. till forskning i reumatologi. Förbundets eget anslag har ökats till . Dessutom har man anslagit . till korttidsstipendier för vidareutbildning av läkare. Anslaget från statens sida till forskning på det här området är alltför blygsamt. Sjukhuskostnaderna för enbart den reumatiska artriten kan uppskattas till 300 milj. kr. Då tillkommer för övriga sjukdomar inom minst något hundratal . Uppskattningsvis en femtedel av samtliga sjukskrivningsdagar omfattande perioder över fyra dagars längd faller på skelettets och rörelseorganens sjukdomar. Härtill kommer kostnaden för förtidspensioner. Det bör således utöver de rent mänskliga vinsterna även vara samhällsekonomiskt lönsamt att satsa mer på forskningen för att lösa reumatismens gåta. De mest optimistiska forskarna anser intensivstudier tillräckliga för att få sjukdomen under kontroll i den meningen att resultatgivande behandlingsmetoder skapas. Läkarutbildningen i reumatologi är högst otillräcklig både i vad gäller grundutbildning och specialistutbildning. Enligt mot reumatism är det dagsaktuella minimibehovet av specialistkompetenta reumatologer ca 150 personer. Då det f. n. bara finns 30 utbildade läkare i denna specialitet är bristsituationen uppenbar. saknas reumatologisk undervisningsklinik vid i . Med hänsyn till att allmänläkare i sin framtida tjänstgöring i stor utsträckning kommer att ägna sig åt reumatologiska problem är det önskvärt med tjänstgöring på reumatologisk klinik som sidoutbildning. Sådan är också önskvärd för internmedicinare, långvårdsläkare och ortopeder. Förbättra utbildningen - stimulera folk att stanna i vårdyrken Den som arbetar inom sjukvården har ett hårt, stressande och ansvarsfyllt jobb. Ett av de allra största problemen, som vittnas om från alla håll, är effekten av arbetstidsförkortningarna. Den drabbar både personal och patienter. Huvudmännen har försökt möta den med rationaliseringar - och det har ofta lett till hårdare arbetsprogram för de anställda och sämre kontakt med patienterna. På många håll har personaluttunningen drivits så långt att kontakten med patienterna allvarligt försvårats. Det gäller inte minst inom långtidsvården, som över huvud taget är i ett besvärligt rekryteringsläge. Den främsta motåtgärden måste nu bli att få fram mer personal, möta arbetstidsförkortningen inte med försämrad vårdkvalitet utan med personal. Våra förslag rörande vårdutbildningen utvecklas i en särskild motion. Man måste också underlätta arbetsförhållandena för de många inom vården som tvingas jobba på obekväma arbetstider. Det räcker inte med löneinsatser, även om de naturligtvis är viktiga nog. Man måste också förbättra servicen till de anställda. Det gäller bl. a. barntillsynen. Det långsiktiga målet är naturligtvis att alla som så önskar skall kunna få platser på daghem åt sina barn. Men vi har ännu en bra bit kvar dit och i det läget måste sjukvårdens huvudmän få göra extra insatser för dem som har ett livsviktigt servicejobb. Sjukvårdens huvudmän har en starkt beskuren beslutanderätt. Regeringen fastställer en kostnadsram för investeringar inom vårdområdet. Inom denna ram prövar investeringarnas lämplighet och angelägenhet. Detta är utslagsgivande för arbetsmarknadsmyndigheternas beslut om investeringar skall få genomföras eller inte. socialvårdsbyggnader detaljgranskar ritningar för alla sjukhus som landstingen beslutat bygga eller bygga om. Detta omfattande granskningsarbete innebär överorganisation och dubbelarbete. Självfallet bör något centralt organ bistå med rådgivning. Men beslutanderätten bör enligt vår mening i allt väsentligt decentraliseras från statliga myndigheter till de folkvalda landstingen. Det bör bl. a. gälla sjukhusbyggnader. Också i fråga om fördelningen av läkartjänster bör landstingen få större rörelsefrihet. Tills vidare är en viss styrning från nödvändig för att förhindra stora regionala olikheter. Landstingen bör emellertid ges större frihet att själva besluta om läkarfördelningen inom ramen för den regionala fördelningen. ledningsuppgifter bör vidare ses över. Utvecklingsarbetet inom vården bör stimuleras lokalt och regionalt: erfarenheterna av centralt hård styrd utveckling är inte goda. En mindre central byråkrati är både angelägen och möjlig. De allmänna riktlinjerna för vårdens utbyggnad bör förankras i , inte fastställas av . Vi har vid flera tidigare riksdagar begärt att får ta ställning till ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvården. strukturutredning och de remissvar den givit upphov till är ett värdefullt underlag för centralt beslutade riktlinjer. I budgetpropositionen anfördes att resultatet av strukturutredningen kommer att redovisas. Vi framhöll då att det bör föreläggas som en väsentlig del i ett program för sjukvårdens utbyggnad. har tagit ställning till strukturprogrammet. I årets budgetproposition redovisas emellertid ställningstagande med tre meningar. Programmet har i skrivande stund inte heller utkommit från trycket. Regeringen tycks alltså inte vara intresserad av att informera om riktlinjerna för sjukvårdens framtida utbyggnad, än mindre låta ta ställning till dem. Vi upprepar alltså vårt förslag att hos regeringen begär att ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälsovården och sjukvården föreläggs . 1 det programmet bör bl. a. de synpunkter som framförs i denna motion inarbetas, framför allt kravet på husläkare för alla. Inom sjukvårdsorganisationen bör också en decentralisering ske, så att landstingsbyråkratin minskar. Sjukhusdirektionen och klinikerna bör få vidgade befogenheter. Många klagar över att arbetsplatserna inom vården präglas av en ökande byråkratisering och många beslutsnivåer. Det tar t. ex. ibland innan personaltätheten ökar när arbetsuppgifterna blir svårare. Det är svårt att förändra saker och ting. Idéer och uppslag om hur man skall kunna förbättra arbetet på en avdelning skall ofta vandra lång väg genom många administratörers händer. mister man intresset för saken, särskilt som man har mycket svårt att påverka besluten. En utbyggd arbetsdemokrati inom sjukvården måste framför allt sikta till att bygga in påverkan och medbestämmande i själva arbetsordningen. Målet måste vara att skapa väl fungerande vårdenheter som själva kan besluta om sin arbetsmiljö och om sina arbetsrutiner och som också kan fungera i ett levande samspel med patienterna. Därför: mindre detaljregleringar från administratörernas sida, mera att säga till om för dem som arbetar på avdelningar och för patienterna. Då får vi en arbetsdemokrati som fungerar genom att besluten fattas nära de människor besluten gäller. Då blir vården bättre och mänskligare. Vården måste få kosta mer Skall vi skapa en mänskligare vård och en omvårdnad av alla dem, oftast svårt sjuka människor, som hamnar i vårdköer måste vi ge vårdsektorn ökade resurser. Redan en oförändrad vårdstandard kräver årliga inkomstförstärkningar på grund av förskjutningen mot äldre åldersgrupper i befolkningen. Patientavgifterna måste regleras i takt med penningvärdeförsämringen. Detta får dock endast ske under förutsättning att de ej drabbar långvarigt sjuka eller andra utsatta grupper. En bestämmelse om maximibelopp som får tas ut i avgift bör införas. För sjukhusvård finns redan en garantiregel att patienterna skall ha . kvar av sin sjukpenning. Avgifterna bör emellertid inte differentieras efter patientens inkomst. Det bör gälla även inom långtidsvården. Enligt vår mening bör långtidsvården ses som en del av det allmänna sjukvårdsväsendet, där bör således samma vårdavgift gälla som inom akutsjukvården. Differentierade vårdavgifter skulle försvåra de sjukas rehabilitering. Enligt en undersökning vållade trafikolyckorna sjukvårdskostnader på 425 milj. kr. Det borde vara möjligt att låta den obligatoriska trafikförsäkringen stå för de sjukvårdskostnader, ev. även för sjukpenningkostnader och pensionsutgifter, som uppstår till följd av trafikolycksfall. Tanken med sådan avgift är inte främst att öka intäkterna utan att minska antalet trafikolyckor. I princip kan samma resonemang föras i fråga om yrkesskador och yrkesskadeförsäkring. Därför bör arbetsgivaravgiften till yrkesskadeförsäkringen kunna göras progressiv efter skadefrekvens inom branschen. En översyn bör ske av systemet för läkemedelsrabatterna. Det nuvarande systemet har lett till en femdubbling av det allmännas kostnader för fria och rabatterade läkemedel. Dessa kostnader var för 347 milj. kr. Systemet bör ändras så att det inte stimulerar till en onödig läkemedelskonsumtion. Det räcker inte med avgifter eller med den automatiska tillväxt som sker genom den årliga tillväxten av landets samlade resurser. Genom att vårdsektorn är synnerligen personalintensiv - och borde vara än mer personalintensiv om vi skall kunna skapa en mänskligare vård - måste vi räkna med att redan oförändrad ambitionsnivå leder till ökade krav på skatteinkomster. Fortsatta arbetstidsförkortningar leder också till ökade kostnader och ökat utbildningsbehov, eftersom då fler människor måste anställas för att arbetsuppgifterna skall kunna lösas. Slutsatsen av detta är att vården måste få ökade inkomster genom skatter eller försäkringsavgifter. Ökade skatteinkomster för vården kan emellertid knappast enbart genom ständiga höjningar av landstingsskatten. Om landstingen skall klara sin finansiering enbart på detta sätt kommer landstingsskatten att behöva ökas till . Vi anser därför att vårdens finansiering måste ses i ett samlat skattepolitiskt sammanhang, där man också tar upp avvägningen mellan statliga och kommunala inkomster och utgifter. Ett sätt att förstärka landstingens ekonomi, som skulle kunna övervägas, är att landstingen befrias från skyldigheten att inbetala arbetsgivaravgift, på samma sätt som fallet är med statliga myndigheter. Det är ett alternativ till ett system där staten först tar in avgifter från landstingen för att sedan på ett eller annat sätt överta en del av landstingens kostnader. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer vi1 1. att hos regeringen anhåller att utredningen om hälsooch sjukvårdslagstiftningen får i uppdrag att lägga fram förslag till a/ genomförande av ett husläkarsystem enligt de riktlinjer som angivits i motionen, b/ decentralisering av uppgifter från till landstingen och sjukhusen, c/ ökad arbetsdemokrati genom att kliniker och avdelningar ges mer självstyrelse, 2. att hos regeringen begär förslag till a/ en utbyggnadsplan för långtidsvården omfattande minst 20 000 platser , b/ statsbidrag till hemsjukvården, c/ ökad utbildning av läkare i reumatologi, d/ inrättande av en reumatologisk klinik vid i , 3. att hos regeringen begär a/ en översyn av systemet för läkemedelsrabattering i syfte att motverka nuvarande tendenser till onödig förskrivning av läkemedel, b/ att ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälsovården och sjukvården föreläggs i enlighet med de riktlinjer som anges i motionen, 4. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om angelägenheten av att tillvarata ideella insatser. /ENKEL (fp) () () 1 (Se även motionerna 1975/76:300, 1975/76:305 och 1975/76:320.)