mot · FZ021380 · 1976-01-27 00:00:00 — om en skyddslagstiftning för bevarande och vård av kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer I motionen 1971: 832 hemställdes om tillsättande av en expertgrupp med uppgift att utreda frågan om en skyddslagstiftning avseende kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer i så god tid att proposition i ärendet kunde föreläggas riksdag. I motionen åberopades och gjordes vissa jämförelse med den franska skyddslagstiftningen av , den s. k. Samtliga remissinstanser och ett enigt kulturutskott tillstyrkte ett utredningsarbete syftande till bevarandeplanering. Utredningsarbetet inordnades emellertid i den översyn av lagstiftningen om den fysiska planeringen som då pågick inom bygglagutredningen. underströk angelägenheten av att utredningsarbetet skulle bedrivas skyndsamt. I de av bygglagutredningen avgivna betänkandena angående Markanvändning och byggande (SOU 1974: 21 och 1975: 17) har principer för bygglagstiftningen redovisats, till vilket förstnämnda betänkande fogats en rapport från MUS 65. Efter remissbehandling kommer förslaget att delvis omarbetas. Det torde dröja avsevärd tid innan den i motionen aktualiserade lagstiftningsfrågan och ett effektivt lagskydd kan föreligga. Denna situation har föranlett att ett stort antal motioner har väckts för att åtminstone råda bot på de svåraste bristerna. I motionen 1973: 693 hemställdes sålunda att skulle begära att ett provisoriskt lagförslag till förhindrande av ändring eller rivning av kulturhistoriskt värdefulla byggnader skyndsamt framlades och att bygglagutredningen ålades att påskynda utredningsarbetet om en skyddslagstiftning för kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer. Samma fråga togs även upp i motionen 1973: 1951 i anledning av Kungl. Maj:ts proposition 1973: 22 med förslag till bostadssaneringslag m. m. vårriksdag gav som sin mening Kungl. Maj:t till känna att Kungl. Maj:t borde överväga möjligheten att lämna förslag till en sådan provisorisk, ytterligare rivningsreglering. Med anledning härav föreslog Kungl. Maj:t i proposition till höstriksdag (prop. 1973: 196) att byggnadsnämnd i avvaktan på en mera genomgripande reform av byggnadslagstiftningen skall få möjlighet att meddela tidsbegränsade förbud mot rivning av byggnad, belägen inom områden med stadsplan eller område där förbud mot nybyggnad i avbidan på stadsplaneläggning råder. Sådant rivningsförbud skall kunna meddelas, när det är påkallat från bostadsförsörjningssynpunkt eller för bevarande av kulturhistoriskt eller miljömässigt värdefull bebyggelse. Den föreslagna reformen, som enligt beslut trädde i kraft , medger reellt sett endast ett uppskov av ett rivningsföretag och får därför betraktas som ett provisorium. I motionen 1974: 914 togs den i propositionen 1974: 1 bilaga 14 () behandlade frågan om åtgärder till stöd för upprustning av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse upp. Propositionen hade behandlats på grundval av saneringsutredningens slutbetänkande Sanering lil (SOU 1973: 27). Departementschefen anslöt sig till huvuddragen i de av utredningen framlagda förslagen men gjorde dock i sin hemställan vissa avvikelser från utredningens förslag. Det väsentliga i denna proposition var dock att ett ekonomiskt stöd till kulturhistorisk bebyggelse beslöts. Stödet knöts emellertid till sådan ombyggnad av bostadshus för vilkas upprustning och modernisering statligt ombyggnadslån söks och beviljas. Stödet skulle kunna utgå dels som tidigare i form av förhöjning av låneunderlag och pantvärde, dels som ett ränte- och amorteringsfritt lån för att täcka kostnader, som inte kunde förräntas av bruksvärdeshyrorna. Normalt skulle dessa tilläggslån inte få överstiga av det oförhöjda låneunderlaget. Dessutom skulle tilläggslånen inte få kombineras med de sedvanliga, genom det s. k. paritetslånesystemet under den första låneperioden räntereducerade bottenlånen. Följden blev självfallet att tilläggslånen inte togs i anspråk. Förhöjningen av låneunderlag och pantvärde räckte inte till för att utjämna verkningarna av de för nybebyggelse avpassade beräkningsschablonerna. Skälet härtill är att den effektiva boendeytan, lägenhetsytan, i de små, gamla husen med tjocka murar och dominerande trapphus är betydligt mindre i förhållande till bruttoytan, våningsytan, än i moderna hus. De i propositionen föreslagna reglerna, som antogs av , omöjliggjorde en förhandsmässig bedömning av det ekonomiska utfallet på ett ombyggnadsprojekt för en kulturhistorisk byggnad av antydd art. I motionen 1974: 914 hemställdes därför bl. a. att hos Kungl. Maj:t skulle anhålla om förnyad prövning av lånevillkoren i samband med belåning för upprustning av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse i syfte att ge ökad klarhet om dess följdverkningar och att förbättra resurserna för bevarande och iståndsättning av sådan bebyggelse. Under höstriksdagen framlades i propositionen 1974: 150 ett förslag till nya riktlinjer för bostadspolitiken, varigenom en subventionering i form av räntebidrag föreslogs i samband med statlig belåning av ny- c°h ombyggnadsföretag i vilka moderniseringen syftade till att nå en lägsta godtagbar standard. Begynnelseräntan sattes så lågt som till för att sedan successivt höjas till marknadsnivå. Någon kombination mellan tilläggslån för kulturhistoriska byggnader och dessa lågräntelån tilläts inte. Kort därefter tog upp denna fråga och beslöt att tilläggslånen skulle få kombineras med de nämnda räntesubventionerade bostadslånen. Anvisningarna för tillämpningen av de nya lånereglerna i fråga om kulturhistoriska byggnader utkom . Ännu har inte några ärenden rörande tilläggslån avgjorts med undantag för ett par i , vilka dock inte torde kunna tjäna som förebild för andra där de tekniska förutsättningarna är mer komplicerade och kostnaderna särskilt höga. Svårigheterna att överblicka de ekonomiska konsekvenserna av en planerad ombyggnad har sannolikt bidragit till den tveksamhet som kan iakttas framför allt hos privata ägare till gamla byggnader med kulturhistoriskt värde vilka är kostsamma att upprusta. Även mot det ekonomiska lånestödet kan sålunda riktas den kritiken att det begränsas till enbart bostadsbyggnader och sådana för vilka statliga ombyggnadslån söks. I många kulturhistoriska miljöer finns byggnader för andra ändamål, vilka är angelägna att bevara och vilkas hyresinkomster inte kan täcka kostnaderna för deras upprustning. Deras egenvärde är kanske inte tillräckligt för att de skall kunna förklaras som byggnadsminne utan ligger i att de utgör en del av en värdefull enhet. Enligt nu gällande lagstiftning kan byggnadsminnesförklaring endast tilllämpas på enstaka byggnader med speciella kvalifikationer. Särskilda omständigheter som kan förorsaka höga kostnader, t. ex. dåliga grundförhållanden, omnämns inte i lånebestämmelserna. Det synes emellertid förutsättas att ombyggnader i allmänhet som ger högre hyror än i jämförbara nybyggnader bör ersättas med rivning och nybyggnad. De påtalade förhållandena föranledde motionen 1975: 1336, som utmynnade i en hemställan att hos regeringen skulle begära att frågan rörande lagstiftningen till skydd för kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer särbehandlades, så att förslag omgående kunde föreläggas . Sammanfattningsvis kan sägas att de åtgärder som vidtagits i form av skydd och ekonomiskt stöd för bevarande och vård av bebyggelser och miljöer med kulturhistoriskt värde är provisorier med starka begränsningar i tillämpningen. Dessa åtgärder styrs av andra motiv än de kulturhistoriska. De kan mera ses som en utväxt på bostads- och sysselsättningspolitiska program än som en positiv kulturhistorisk satsning. anförde i sitt yttrande (KrU 1975/76: 14) över mo a. att utskottet ansåg det angeläget att denna fråga fick en skyndsam behandling men att det dock inte fanns tillräcklig anledning att bryta ut den till behandling i förtur. De kulturhistoriska initiativen har till sina väsentliga delar lagts i händerna på kommunerna, medan staten endast ges en översiktlig roll i sammanhanget. I och för sig synes många skäl tala härför men då endast under förutsättning att erforderliga medel kan ställas till förfogande för dessa uppgifter. Denna till synes breda satsning kan dock lätt krympa ihop till ett fåtal objekt, på vilka staten är beredd att satsa betydande belopp. Verkligheten blir då i princip den som skisserades i motionen 1971: 832 och som motsvarar grundsynen i den franska lagen, , men utan de klara linjer som kännetecknar denna. Sedan nämnda motion framlades har förflutit, och bygglagutredningen förväntas framlägga sitt slutbetänkande först om . utarbetas planer och beskrivningar uppenbarligen för att tillgodose de kulturhistoriska krav som måste tillfredsställas om den företagna upprustningen skall få en meningsfull innebörd. Ett sådant planeringsarbete får av sakskäl otvetydig likhet med de bevarandeplaner med tillhörande beskrivningar som kännetecknar inte bara den franska lagstiftningen utan även andra senare i olika länder tillkomna. Denna utveckling understryker ytterligare behovet av en mera renodlad lagstiftning till skydd för och upprustning av kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer i likhet med och andra med denna som förebild tillkomna utländska bevarandelagstiftningar. Det faller sig enligt vår mening naturligt att planfrågan när det gäller kulturhistoriskt särskilt värdefulla bebyggelser och miljöer ges en särskild och delvis annan behandling än när det gäller planläggning av jungfrulig mark och områden med normal bebyggelse. Det förefaller som om denna synpunkt inte tillräckligt utretts. Utvecklingen stärker oss i uppfattningen att ett starkt behov föreligger av en skyddslagstiftning enligt den i motion 1971: 832 redovisade franska lagen av () och övriga senare tillkomna lagar i andra europeiska länder, kännetecknade av en precis inriktning på bevarande och vård av kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer. Med stöd av vad som anförts hemställs att hos regeringen begär att bygglagutredningen ges direktiv att utreda frågan om ett särskilt och vård av kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer och framlägga förslag i så god tid att proposition kan föreläggas riksdag.