mot · G00210 · 1976-10-11 00:00:00 — Motion 1975/76: 10 av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:211 om samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik VPK finnér förslagen till framtida riktlinjer för sysselsättnings- och regionpolitik helt otillfredsställande. Målen är oklara. Medel och mål sätts inte i relation till varandra. Avgörande problem lämnas helt åsido. Det privata näringslivets värderingar bildar grund för propositionens tankegångar. En politik i folkflertalets och de lönarbetandes intresse förutsätter följande riktlinjer: O Minskning av det privata storkapitalets inflytande O Styrande planering i stället för anpassningsplanering O Investeringskontroll O Ett stort statligt industriprogram O Planmässig ändring av näringslivets struktur Propositionens svaghet visar sig redan i begreppens och målens oklarhet. Alla som vill och kan arbeta, ska få arbete lyder en princip. Balans på arbetsmarknaden vid en bestämd takt i inflationen lyder en annan. Principerna är inte förenliga. Personliga och samhälleliga mål blandas ihop på ett förvirrande sätt. Så är t. ex. antalet kvinnor som vill ha arbete något annat än det antal som mäste ges arbete, om kvinnornas ekonomiska frigörelse skall förverkligas. Inga konkreta mål preciseras. Man hade bort fråga: Hur många arbetstillfällen måste nyskapas fram till en viss kommande tidpunkt, om den ena eller andra målsättningen skall genomföras? Vilken är målsättningen? Skall alla verkligen ha arbete, eller skall man acceptera utslagningen och arbetslösheten upp till en viss nivå? Skall kvinnornas ekonomiska frigörelse förverkligas eller skall man acceptera framtida skillnader i förvärvsfrekvens - och i så fall vilka? Alla kvantitativa preciseringar av målen saknas. Prognos och plan blandas samman. Man redovisar flera alternativa utvecklingsprognoser utan att säga vilken man föredrar och planerar efter. Man kan rimligen inte planera för alla på en och samma gång. Begreppet "sysselsättning uttrycks endast i antal "sysselsatta. dar hel- och deltidsarbeten. Man får inget mått på den verkliga sysselsättningsmängden. Denna hade bort mätas i antal heltidsarbeten, arbetstimmar eller någon annan fast kategori. Följden blir nu att man varken vet sysselsättningens verkliga nivå, dess framtida nivå vid en bestämd målsättning eller innebörden av den kvinnliga sysselsättningsgraden. Kort uttryckt: den grundläggande frågan - Hur många nya jobb behövs? - blir varken ställd eller besvarad. Man vet alltså inte vad man skall planera för. Också den regionala sidan av sysselsättningen är helt otillfredsställande behandlad. Man tycks acceptera synen, att mönstret koncentration-avfolkning, dvs. starkt växande storstäder och utglesning av stora landsdelar, nu inte längre gör sig gällande lika starkt. Man blundar dock helt för den bakomliggande verkligheten. Att de sneda flyttningsmönstren dämpats, betyder inte att balansen blivit bättre och syselsättningen t. ex. i skogslänen högre. Jämfört med har förhållandet mellan t. ex. arbetssökande och lediga platser varit sämre i hela landet. Skillnaderna mellan skogslän och storstäder har ökat. har storstädernas sämre läge i fråga om arbetstillfällen gjort att de arbetslösa i skogslänen inte haft samma motiv att flytta ut från sina regioner. Att de stannar kvar är alltså inte ett uttryck för ett bättre läge på arbetsmarknaden. Någon analys av innebörden i dessa sammanhang görs inte i propositionen. Propositionen diskuterar heller inga andra styrningsåtgärder än den marginella stödverksamhet som finns och som inte i avgörande grad påverkar företagsinvesteringaroch marknadskrafter. Den minskade flyttningsrörelsen uppfattas mekaniskt som uttryck för bättre balans. Någon beredskap inför de stora strukturförändringar på skogs- och stålindustrins område vilka hotar och Bergslagen finns inte redovisad. Särskilt otillfredsställande är den nästan fullständiga perspektivlösheten i fråga om industripolitiken. Dennas utformning avgör i hög grad sysselsättningsfrågan för framtiden. Ett av stora problem är sålunda det starka inslaget av tung industri (skogs-, järn- och stålindustri samt tyngre kemisk industri). Denna industrisektor är starkt koncentrerad till speciella landsdelar. Den står inför stora strukturproblem. I detta läge vore ett brett upplagt, planmässigt förnyelseprogram för industrin motiverat. I annat fall kan man svårligen möta de starka effekter på sysselsättningen som strukturomvandling och utslagning i dessa tunga branscher ger upphov till. Något som helst förnyelseprogram varken presenteras eller diskuteras. Det förutsätts i stort att bundenheten till denna tunga industri skall bestå. Detta betyder att stora kapital måste sättas in utan att någon positiv nettoverkan på sysselsättningen kan uppnås. Den framtida bristen på malm och inhemska skogstillgångar som blir en följd av rovdrift och kortsiktig hushållning beaktas inte, trots de allvarliga faror den innehåller för sysselsättningen. Att komma ifrån denna farliga återvändsgränd i utvecklingen kräver en vidareutveckling och förskjutning av industrin i riktning mot högt driven förädling och lätt industri med stora sysselsättningseffekter. På denna punkt innehåller propositionen inga förslag. Förståelsen för problemets innebörd förefaller helt att saknas. Sysselsättning, produktion och energi Industripolitiken har en annan sida, som inte heller - annat än i förbigående - berörs i propositionen. Det gäller frågan energi-sysselsättning-industripolitik. Grovt uttryckt sönderfaller industrin i en tung (= energioch råvarukrävande) sektor och en lätt sektor (= mindre energi- och råvarukrävande). Den tunga sektorn kräver stora investeringar, mycket energi men ger få nya arbeten. Den lätta sektorn kräver mindre energi, som den är sysselsättningspolitiskt vida intressantare och mer givande. Varje insatt mängd elektrisk energi ger t. ex. drygt 10 gånger fler arbeten i den lätta sektorn än i den tunga. Mot bakgrund härav är det ytterst allvarligt att propositionen dels inte alls berör frågan om den framtida industristrukturen, dels inte ser de sysselsättningsvinster som kan göras genom en gradvis förnyad industrisammansättning. Den uppenbara bakgrunden härtill är, att varken den avgående regeringen eller de borgerliga partierna velat föra en mot storfinansens intressen stridande linje. Storfinansens strävan har varit att fasthålla vid tungindustrin, genomdriva strukturomvandlingen, låta staten bekosta stora delar därav samt flytta viktiga förädlingsindustrier utomlands. Att angripa denna linje fordrar ingripanden som varken de borgerliga eller den socialdemokratiska regeringen velat göra. Den nu nämnda frågan har också en viktig regionalpolitisk sida. De industrier som står inför stora struktuförändringar och tillhör den "tunga" delen av industrin är starkt koncentrerade till särskilda landsdelar. Har man inget förnyelseprogram för industrin, kan man heller inte rädda de många industriorter, där sysselsättningen hotas av omvandling och utslagning. Bundenheten till tungindustrin och utflyttningen ur landet av förädlingsindustrier skapar också svårigheter för regionalpolitiken. Tungindustrin kommer att koncentreras geografiskt. Förädlingsindustrin erbjuder helt andra möjligheter för spridning och decentralisering. Utan sådana möjligheter vacklar hela grunden för varje politik som har till målsättning att motverka den regionala obalansen. Diskussionen om åtgärder förs i propositionen nästan helt skild från diskussion om målen. Det är ju uppenbart att rena arbetsförmedlingsåtgärder, arbetsmarknadsutbildning, marginella stödåtgärder i skogslänen o. d. inte på något sätt står i proportion till frågan om att i stort öka sysselsättningen. Många av de påtalade åtgärderna är rent administrativa och inte i egentlig mening sysselsättningsskapande. Barntillsynen är berörd, men det diskuteras aldrig vilken utbyggnadstakt som är nödvändig för kvinnornas ekonomiska frigörelse. Inte heller diskuteras vad en snabbare utbyggnad betyder i form av sysselsättningstillskott. Åtgärder diskuteras för att underlätta ungdomars övergång från skola till arbetsliv. Men inget angrepp på ungdomsarbetslösheten föreslås. Ungdomarna kan rimligen inte sitta på praktikplatser större delen av sitt yrkesliv. Inte heller diskuteras betydelsen av löneorättvisorna för praktikanter och lärlingar. Åtgärdsdiskussionen rör sig i det lilla perspektivet. Landets sysselsättningsproblem är en framtidsfråga i det stora. Nya och annorlunda riktlinjer måste dras upp för den framtida sysselsättningspolitiken och dess regionala aspekt. Dessa riktlinjer bör främst vara följande: Ett tidsbestämt mål (lämpligen till 1990) sätts upp för sysselsättningspolitiken. Målet skall innefatta full sysselsättning i betydelsen effektivt heltidsarbete för varje arbetsför man och kvinna i landet. Kvinnornas fullständiga ekonomiska frigörelse ingår i målsättningen. Undersysselsättning skall inte accepteras. Deltidsarbete skall inte accepteras annat än som individuell och tillfällig företeelse och skall inte som vara en massföreteelse just bland kvinnor. Barntillsynen skall utbyggas för att täcka det fulla behovet, utbyggnaden sker som led i sysselsättningsplaneringen. Alla större investeringar infogas i en samhällelig plan. Detsamma gäller den regionala fördelningen av investeringarna. Kapitalexport och industriutflyttning förbjuds i princip. Ett statligt industriprogram utarbetas. Den statliga industripolitiken skall vara ett huvudredskap för att uppnå full sysselsättning i alla regioner. Ett program för utvecklande av den kollektiva trafikapparaten till högsta tekniska kapacitet utarbetas. Ett program utarbetas för bekämpande av bristema inom vård- och miljösektorerna. Det statliga industriprogrammet tillsammans med övrig planering måste ta sikte på att allmänt höja den svenska ekonomins förädlingsgrad och att gradvis minska rovdrift och bundenhet vid vissa råvaror. skjutning av produktion och ekonomi krävs för att skapa den nödvändiga ökningen av sysselsättningen och reducera energiåtgången i produktionen. Energi och sysselsättning samplaneras alltså i kontrollerade former. att beslutar antaga de i motionen nämnda punkterna som riktlinjer för sysselsättnings- och regionpolitiken, innebärande bl. 1. ett tidsbestämt mål sätts upp för sysselsättningspolitiken, 2. kvinnornas fullständiga ekonomiska frigörelse ingår i målsättningen, 3. barntillsynen utbygges för att täcka det fulla behovet, 4. en allmän investeringsplanering genomförs 5. förbud utfärdas för kapitalexport och industriutflyttning, 6. ett statligt industriprogram utarbetas, 7. ett program för utveckling av den kollektiva trafikapparaten utarbetas, 8. ett program för bekämpande av bristerna inom vård- och miljösektorerna utarbetas, 9. som målsättning ställes att höja den svenska ekonomins förädlingsgrad och att gradvis minska rovdrift av energi och råvaror. (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)