mot · FZ021031 · 1976-01-27 00:00:00 — Motion 1975/76:1031 om egenföretagarnas avgifts- och skatteproblem Genom beslut av ändrades lagen om allmän försäkring i vissa delar (prop. 1975/76:46, SfU 1975/76:17). Ändringen innebar bl. a. att uppdragsgivare nu är skyldiga att betala arbetsgivaravgifter på uppdragsinkomster som inte härrör från rörelse eller jordbruksfastighet. För rörelseidkare bibehålls rätten att med uppdragsgivare sluta likställighetsavtal. Skillnaden mot tidigare är dock att fr. o. m. 1976 endast s. k. fullständiga likställighetsavtal får förekomma. Ett fullständigt likställighetsavtal omfattar samtliga socialförsäkringsavgifter med undantag av lönegarantiavgiften (0,). Kostnaden för ett sådant avtal uppgår till . Det tidigare tillåtna begränsade likställighetsavtalet, omfattande endast ATP, motsvarade en kostnad av 11 ">. beslöt att slopa taket vid beräkning av socialförsäkringsavgifter (det s. k. beloppstaket) med undantag av avgiften till ATP. Härigenom ökar avgifterna till socialförsäkringarna. I viss mån ökar också avgifterna för ATP genom att uppdragsgivarna ålagts obligatorisk skyldighet att betala ATP-avgifter. Uppdragstagare som redan ligger över beloppstaket (7 1/2 x basbeloppet) får ändå ATP-avgifter betalda på övriga uppdragsinkomster. Det fullständiga likställighetsavtalet enligt nya lagen omfattar flera förmåner än tidigare, men detta kan ändå inte betraktas som någon reell förmån, eftersom de flesta rörelseidkare av olika skäl inte har möjlighet att sluta sådana avtal. Bland rörelseidkarna återfinns bl. a. de konstnärliga och litterära yrkesutövarna. Dessa har, inte minst genom sina fackliga organisationer, målmedvetet kämpat för att få till stånd likställighetsavtal avseende ATP-avgifterna. Man har härvid ofta mött starkt motstånd. Det är uppenbart att den nya situationen, med mer än fördubblade kostnader, avsevärt försämrar nyssnämnda gruppers förhandlingssituation. Den nya Igen löser på ett tillfredsställande sätt problemen med socialförsäkringsavgifterna för stora grupper uppdragstagare. De flesta tillhör gruppen anställda med extrainkomster. Som en följd av det slopade beloppstaket skulle dessa nämligen fått betala egenavgifter på uppdragsinkomsterna. TCO riktade uppmärksamheten på detta i en skrivelse till regeringen. Det var också främst det problemet som regeringen ville lösa när den uppdrog åt pensionskommittén att snabbt framlägga förslag om förfarandet med socialförsäkringsavgifter på uppdragsinkomster. Med det förslag till lösning som pensionskommittén i sitt utredningsförslag anvisade kom dock även andra uppdragstagare att bli berörda. Självfallet är det bra att de negativa konsekvenserna rättades till för de stora löntagargrupperna och vissa andra som har klar ställning som uppdragstagare. Emellertid kvarstår orättvisan för de uppdragstagare vars uppdrag ingår i rörelse. Dessa återfinns bland ett flertal olika yrken. Konstnärliga och litterära yrkesutövare hör dit. I den allmänna debatt som följt på den nya lagen om socialförsäkringsavgifterna har många exempel framkommit på orimliga konsekvenser som en följd av lagen. Förhållandena kräver en snar rättelse. Med utgångspunkt från allmänna målsättning om största möjliga rättvisa vid beskattningen måste man förutsätta att avsikten med den nya lagen inte varit att ekonomiskt försätta gruppen rörelseidkare i underläge. Att lagen fått den effekten torde snarare bero på brådskan i såväl utredningsarbetet som vid behandlingen inom departement och utskott. Det förefaller som om man inte i någon instans fullt klarlagt alla konsekvenser av det förslag som framlades och som godkände. Den vilsna debatten i , då förslaget behandlades, stärker också detta antagande. Med hänsyn till de stora höjningar av arbetsgivaravgifterna som skett förefaller det synnerligen tveksamt om det över huvud taget är möjligt att komma till rätta med rörelseidkarnas (egenföretagarnas) skatte- och avgiftsproblem genom att fortsätta med att göra en eller annan teknisk förändring på avdragssidan och liknande ingrepp. Sådana metoder ger inte för framtiden acceptabla lösningar. Man måste i detta sammanhang också observera hur arbetsmarknaden fungerar i vårt land. Det står då alltmera klart att vårt skattesystem inte är anpassat till verkligheten. Enligt skattelagstiftningen indelas skattebetalarna i två grupper: anställda och arbetsgivare. Till den senare gruppen hör rörelseidkare, även om dessa är egenföretagare och inte satsar annat i rörelsen än sin egen arbetskraft. Så länge arbetsgivaravgifterna var låga var det av mindre betydelse för egenföretagarna att de blev beskattade som arbetsgivare. Med de nuvarande höga och växande avgifterna har problemet fått en helt annan dimension och måste nu nödvändigtvis angripas på allvar. Det fortsatta utredningsarbetet inom skatte- och avgiftsområdet bör därför, när det gäller rörelseidkare, i första hand inriktas på att söka införa ytterligare en skattegrupp. Många egenföretagare, som beskattas som rörelseidkare, skulle troligen med fördel kunna hänföras till en särskild skattegrupp. Gruppen skulle kunna benämnas Självsysselsatta arbetare. Konstnärliga och litterära yrkesutövare är en definierbar yrkeskår som skulle kunna hänföras till en sådan ny skattegrupp. I den norska skattelagstiftningen finns en sådan skattegrupp. Med stöd av det ovan anförda hemställes att beslutar hemställa hos regeringen om en skyndsam utredning syftande till att eliminera de orimliga konsekvenser ändringen av iagen om allmän försäkring medfört för vissa rörelseidkare och att frågan om införande av en ny skattegrupp för egenföretagare därvid särskilt prövas.