mot · FZ022304 · 1976-03-24 00:00:00 — En viktig del av strävandena att skapa ett kulturvänligt klimat är, som vi framhållit ovan, att se till att kulturarbetare av olika slag får ordentlig ersättning för sina verk och tjänster. Den främsta garantin för det är en upphovsrätt som skyddar konstnärens arbete. Därför är det så viktigt att den nuvarande lagstiftningen inte urholkas utan byggs ut. På en viktig punkt ger nämligen den nuvarande lagstiftningen inget skydd. Exemplar av utgivet litterärt eller musikaliskt verk får spridas vidare och fritt hyras ut (23 § URL). Detsamma gäller exemplar av konstverk som överlåtits till annan (25 § URL). Lagen ger således varken författare, tonsättare eller bildkonstnärer rätt till ersättning för utlåning eller uthyrning av deras verk, såvida de inte själva gör det. Efter en långvarig kamp fick författarna igenom att de, trots bestämmelserna i upphovsrättslagen (URL), skulle få ersättning för utlåningen via biblioteken. har denna ersättning ökat snabbt, inte minst tack vare att beslutat om större höjningar av ersättningsbeloppet än vad regeringen föreslagit. Författarfonden disponerar därigenom, som framhålls i propositionen, betydande belopp för fördelning bland författare. En brist i den nuvarande biblioteksersättningen är att reglerna diskriminerar facklitteraturen. I dagens läge gäller ersättningen vid utlåning från folkbibliotek och motsvarande men inte vid utlåning från de s. k. vetenskapliga biblioteken. Utlåningen vid de vetenskapliga biblioteken avser främst vetenskaplig litteratur och annan facklitteratur, bl. a. kurslitteratur för studerande. I realiteten kommer alltså bestämmelserna om att författarersättning icke skall räknas för lån från de vetenskapliga biblioteken att innebära att författare av fackböcker behandlas på annat sätt än skönlitterära författare. En ändring bör därför göras, så att också de vetenskapliga biblioteken omfattas av reglerna om rätt till författarersättning. 1975/76: 2304 En motsvarighet till biblioteksersättningen finns inte för bildkonstnärer, tonsättare, fotografer vid utlåning/visning av deras verk. Enda undantaget är att de har rätt till biblioteksersättning när deras arbeten ingår i bokverk av något slag. I likhet med företrädare för dessa grupper anser vi att det är hög tid att man inför någon form av ersättning till dem vid utlåning eller visning av deras verk. I sin årliga s. k. prioriteringsskrivelse har Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS) mycket starkt understrukit angelägenheten i detta. Organisationen har fört fram kravet på en särskild visningsersättning som första och enda prioritering inför årets budgetproposition. Vi föreslår att begär att får i uppdrag att utforma ett förslag till visningsersättning och att detta läggs fram för . I dagens läge kommer en sådan ersättning, liksom biblioteksersättningen, att sakna förankring i upphovsrättslagstiftningen. Det innebär bl. a. att storleken av ersättningen inte kan bli föremål för verkliga förhandlingar mellan berörda parter. Efter ett uttalande av sker visserligen förhandlingsliknande överläggningar mellan företrädare för författare m. fl. och staten i vad gäller biblioteksersättningen. Men resultatet av dessa överläggningar har, som framhåller i betänkandet Konstnärerna i samhället, inte samma bindande verkan som vid vanliga avtalsförhandlingar, I sista hand är ju ersättningens storlek och konstruktion en fråga som avgörs av . Grunden för verkliga överläggningar måste vara en lagbunden ersättningsrätt. En sådan rätt finns i och diskuteras i flera andra länder. Vid den översyn av upphovsrätten som förestår bör man enligt vår mening ta upp denna fråga. Den nämns dock inte i direktiven. Vi föreslår därför att uttalar att man vid översynen av upphovsrätten prövar möjligheterna att införa en lagstadgad rätt till ersättning vid visning och utlåning av konstnärliga verk. För att kunna genomföra en utställning krävs det ofta en betydande ekonomisk satsning från konstnärens sida, en service som han bjuder allmänheten på. Enligt vår mening är det inte rimligt, att samhället på detta sätt åker snålskjuts på bildkonstnärerna. Som vi tidigare framhållit tillhör det samhällets uppgifter att se till att kulturstödet decentraliseras och att den kulturella produktionen sprids till olika delar av vårt land. Vi anser att det allmänna bör ersätta konstnärerna för att de ställer ut sina produkter. har därför tidigare i motioner föreslagit en särskild utställningsersättning för konstnärer (t. ex. motion 1973:683 och 1974:1709). betänkanden har MUS 65 och varit inne på liknande tankar. Båda utredningarna har föreslagit ett generellt statligt stöd till ut 1975/76: 2304 Överlag har remissopinionen ställt sig positiv till detta. Däremot har meningarna varit delade beträffande den praktiska utformningen. I propositionen föreslås att ett ersättningssystem endast skall gälla statliga utställningar. Den omfattande utställningsverksamheten på lokal och regional nivå ställs därmed helt utanför. En sådan inskränkning är omotiverad. Ett system med utställningsersättning bör i princip gälla alla typer av utställningar. har presenterat ett förslag som enligt vår mening bör kunna ligga till grund för ett generellt ersättningssystem. Det innebär i korthet följande: Statsbidragen skall utgå för kostnader för förhyrning av verk som är i konstnärens ägo i samband med offentlig utställning som kommunen själv driver eller stöder. Privat utställningsverksamhet med sådant stöd är således bidragsberättigad. Förutsättningen skall vara att det rör sig om yrkesverksamma konstnärer. Bidraget bör handhas av och skall utgå i efterhand. Kommunen förutsätts alltså kunna förskottera utställningsersättningen till konstnären, liksom kommunerna normalt också bör svara för viss del av utställningsersättningen. De organ som regionalt och lokalt administrerar bidragen bör till lämna en preliminär plan över den utställningsverksamhet som under kommande budgetår kan komma i fråga för statsbidrag. Den närmare utformningen av bidragsfördelningen och administration bör bli föremål för överläggningar mellan , företrädare för kommunerna samt bildkonstnärernas organisationer. I sina petita har beräknat att ett statligt bidrag till ersättningar i samband med lokal och regional utställningsverksamhet bör uppgå till 3 milj. kr. Vi föreslår att anvisar detta belopp för ändamålet. Vid sidan av den officiella kulturpolitiken förekommer det, som påpekat , en dold kulturpolitik. På en rad områden, t. ex. skatteområdet, vidtas åtgärder som i hög grad påverkar arbetsförhållandena för kulturarbetare av olika slag. Men dessa åtgärder står sällan i samklang med de strävanden som bär upp kulturpolitiken. Detta kom bl. a. till uttryck i den skrivelse som Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS) riktade till en rad departement . I den heter det: som man i renodlat kulturpolitiska sammanhang i ett departement gör uttalanden om behovet av kulturarbetare, samhällets ansvar för kulturen och oss samt nödvändigheten av att vidta åtgärder för att förbättra vårt läge, stiftar man i andra departement lagar och förordningar 1975/76: 2304 beträffande skatter, avgifter, arbetsmarknadsåtgärder, rättshjälp m. m. som antingen hotar våra möjligheter att existera eller i varje fall lämnar oss utan förmåner, lättnader eller stöd, som man programmatiskt anser böra tillkomma alla enskilda medborgare. Det är flera problem som kulturarbetarna möter. En rad av deras inkomster godtas inte som rörelseinkomster och kan därmed inte bilda underlag för beräkning av ATP o. d. Avdragsreglerna vid beskattning är inte utformade med hänsyn till de speciella villkor som gäller för olika kulturarbetargrupper, liksom inte heller reglerna för bokföringsmässig redovisning. Dessutom ställs många kulturarbetare inför samma problem som andra egenföretagare när det gäller arbetsgivaravgifter av olika slag. De bekymmer som på den punkten drabbar egenföretagarna sammanhänger bl. a. med att skatter och avgifter läggs ovanpå varandra och på att man först får göra avdrag för de avgifter som man betalat in. Till detta kommer det övergångsproblem som beslutet att slopa beloppstaket för en rad arbetsgivaravgifter skapat. I vad gäller skatte- och avgiftsförhållandena för egenföretagarna anser vi att man inte skall beskattas hårdare för att man tjänar sitt levebröd som författare, konstnär, fiskare, tandläkare, taxichaufför osv. än om man har motsvarande inkomst som löntagare. För att uppnå det bör man enligt vår mening vidta följande åtgärder: o Övergångsproblemen då arbetsgivaravgifterna höjts men avdragen inte hunnit med bör lösas genom rätt till ett provisoriskt avdrag för arbetsgivaravgifterna som man betalat dem. o Egenföretagare bör befrias från den allmänna arbetsgivaravgiften, liksom också alla företag med fem anställda, o Marginalskatterna bör sänkas och ett tak sättas för det sammanlagda uttaget av skatter och avgifter från egenföretagare, o Arbetsgivaravgifterna bör beräknas så, att en egenföretagare inte beskattas hårdare än en löntagare. Det sistnämnda innebär att beräkningen av avgifterna måste ske på ett sådant sätt att man inte, som , får betala avgift på avgiften. Det nuvarande missförhållandet kan undanröjas genom att avdragsbestämmelserna i kommunalskattelagen ändras så, att avdragen för de aktuella avgifterna flyttas från de allmänna avdragen till förvärvskällan. Därigenom kommer avdragen också att gälla det löpande året, och de svårigheter som den nuvarande eftersläpningen skapar kan undvikas. Utöver dessa åtgärder bör man närmare pröva begreppet egenföretagare. Detta är, som påpekats i flera sammanhang, något oegentligt. Flera av de yrkesgrupper som räknas in under det är knappast företagare i egentlig mening. I stället rör det sig om personer som försöker tjäna sitt uppehälle utan att vara anställda hos någon. Starka skäl talar därför för att man i lagstiftningen vid sidan av begreppet rörelseidkare har ett annat begrepp som bättre motsvarar förhållandena för de aktuella yrkesgrupperna. 1975/76: 2304 i tillämpade ordningen, där kulturarbetare och en del andra egenföretagare räknas som självsysselsatta arbetare är därvidlag en intressant lösning, som bör vara möjlig att tillämpa även i . Med en sådan lösning skulle en del av de skatte- och avgiftsproblem som möter på kulturområdet försvinna eller kunna lösas på ett smidigt sätt. Vi föreslår att skatteutredningen får i uppdrag att granska skatte- och avgiftssituationen för kulturarbetare och andra egenföretagare med likartade förhållanden och då särskilt överväga möjligheterna att låta dessa grupper bilda en särskild kategori i beskattningshänseende. uppmärksammade att resurserna för bevarande av den äldre bebyggelsemiljön inte stod i proportion till de senaste årens ambitioner på detta område. Större delen av insatserna inom byggnadsvården slussades via (), medan det ordinarie anslaget till vård och underhåll av kulturhistoriskt värdefulla byggnader endast upptog några hundratusental kronor. Av denna anledning anhöll om översyn av formerna för medelstilldelningen till vård och bevarande av byggnader och byggnadsmiljöer (KrU 1974:15, rskr 1974:248). Under har uppmärksamheten ytterligare riktats på hur viktigt det är att ta till vara och levandegöra de kulturhistoriska värdena i den fysiska miljöplaneringen. Den historiska kontinuiteten har en betydelse som ej går att mäta samhällsekonomiskt. Kontinuitet i den fysiska miljön har en grundläggande betydelse för den enskilda människans känsla av trygghet och förankring i tillvaron. Detta gäller i lika hög grad i storstäder som på landsbygd. Mot denna bakgrund är det synnerligen angeläget att de ekonomiska resurserna för att vårda och bevara äldre byggnader och byggnadsmiljöer förbättras. måste preciseras och medel anvisas härför. Utbildningsministern har därför lämnat direktiv till en parlamentarisk utredning i frågan så sent som . har frågan behandlats av en arbetsgrupp inom . Arbetsgruppen har sökt bilda sig en uppfattning om det totala vårdbehovet i landet då det gäller kulturhistoriskt värdefulla byggnader och miljöer. Man har framför allt studerat vårdinsatserna som skett i form av beredskapsarbeten och den radikala förändring i statsbidragsgivningen som inträdde . AMS återgick då till att endast meddela normalbidrag (33 96) till kommunala och enskilda beredskapsarbeten. hade rått en friare bidragsgivning som även kunde väga in kulturhistoriska angelägenhetsskäl. Genom återgången sjönk vårdarbetena markant. Det vårdanslag som disponeras av 1975/76: 2304 motsvarar - trots uppräkningar - inte tillnärmelsevis behovet. Det är allvarligt att frågan om statens ekonomiska stöd för vård och bevarande av kulturhistoriska byggnader ej ännu lösts. 1 arbetet med att slutföra den fysiska riksplaneringen och den kommunala översiktsplaneringen avkrävs kulturminnesvårdarna besked om möjligheterna till ekonomiska insatser från statligt håll. Deras trovärdighet sätts i fråga då de påyrkar planering för att bevara byggnader och miljöer utan att kunna anvisa någon ekonomisk lösning på frågan om vård och upprustning. Det finns därför risk för att bevaringssynpunkterna kommer till korta i den pågående planeringsprocessen. Förhållandet att sakkunniga först nu tillsätts för att göra den av riksdag begärda översynen av frågan innebär en ytterligare risk för att de kulturminnesvårdande synpunkterna kommer bort i det fortsatta kommunala planeringsarbetet, eftersom den statliga ansvarsdelen i byggnadsvården inte kan preciseras. Det framstår därför som helt nödvändigt att vårdanslag, som i propositionen givits en högst ordinär uppräkning, höjs med ytterligare 1,7 milj. kr. till 5 milj. kr. Därutöver är det synnerligen angeläget att AMS kan få tidigarelägga kulturhistoriska byggnadsprojekt av sysselsättningsskäl. Den mycket kraftiga eftersläpningen som råder i fråga om upprustning och bevaringsinsatser innebär att möjligheten till beredskapsarbeten på byggnadsvårdens område måste kunna utnyttjas . Bidragsgivningen för beredskapsarbeten regleras av 96 § arbetsmarknadskungörelsen. Däri sägs att statsbidrag i fråga om arbete, till vilket statsbidrag får beviljas enligt särskild författning, får utgå efter de grunder som anges i författningen. För vård- och underhållsanslag meddelas särskilda bestämmelser i regeringens regleringsbrev. För att AMS skall kunna tillämpa särskild statsbidragsgivning till kulturhistoriska objekt fordras att vårdanslag omges med en särskild författning. 1 denna bör anges vilka typer av objekt och vilka kulturhistoriskt betingade överkostnader som kan erhålla bidrag. Exempelvis bör man för konservering av byggnadsdetaljer, såsom portaler av sten, kunna erhålla full kostnadsersättning av statsbidrag. Med en sådan författning, knuten till vårdanslag, skulle det åter bli möjligt att bedriva beredskapsarbeten på byggnader i eller enskild ägo i en större omfattning då sysselsättningsläget så fordrar. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi 1. att hos regeringen begär 1975/76: 2304 a) att erfarenheterna av stödet till ny svensk skönlitteratur och förslag till förbättringar med anledning därav läggs fram för , b) att förslag till generellt stöd åt översättningar av utländsk skönlitteratur läggs fram för , c) att ges i uppdrag att utreda frågan om biblioteksersättning till förlagen, d) att ges i uppdrag att lägga fram förslag om utformningen och omfattningen av ett starkt utvidgat stöd till facklitteraturen, e) att ett förslag om stöd åt boklådorna läggs fram för , 0 att förslag om visningsersättning för konstnärer läggs fram för , g) att översynen av upphovsrättslagstiftningen även skall omfatta möjligheterna till lagstadgad rätt till visnings- och biblioteksersättning, h) att skatteutredningen ges i uppdrag att granska skatte- och avgiftssituationen för kulturarbetare och andra egenföretagare med likartade förhållanden och då särskilt överväga möjligheterna att låta dessa grupper bilda en särskild kategori i beskattningshänseende; 2. att uttalar att den nuvarande upphovsrätten för författare, konstnärer, tonsättare, fotografer m. fl. inte får urholkas; 3. att beslutar a) att ett massmarknadsförlag skall inrättas enligt i motionen angivna riktlinjer, b) att rätten till författarpenning skall utsträckas till att gälla alla bibliotek, c) att en provisorisk författning skall utfärdas för anslag till vård och underhåll av kulturhistoriskt värdefulla byggnader, d) att egenföretagare vid deklarationen får dra av arbetsgivar- och socialförsäkringsavgifter i rörelsebilagan; 4. att anvisar a) 3 milj. kr. till utställningsersättning vid lokala och regionala konstutställningar, 1975/76: 2304 b) 5 milj. kr. för vård och underhåll av kulturhistoriskt värdefulla byggnader.