mot · FZ022433 · 1976-04-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:136 om ändringar i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap I regeringens proposition 1975/76:136 föreslås en liberalisering av nu gällande regler beträffande naturalisation av barn. Barn i äktenskap mellan svensk moder och utländsk fader naturaliseras i vårt land i allmänhet som biperson till fadern. Har barnet fyllt , får även barnet uttala sig innan ansökan avgörs. Skulle fadern avstå från att för egen del söka svenskt medborgarskap, naturaliseras barnet självständigt utan hinder av att dubbelt medborgarskap uppkommer. I praxis har sålunda i stor utsträckning redan accepterats att barn i samband med naturalisation får medborgarskap i mer än ett land. Det har bedömts viktigare att ge barnet svenskt medborgarskap än att undvika dubbelt. Vi delar denna uppfattning och hälsar med tillfredsställelse den liberalisering som i detta avseende föreslås i proposition 1975/76:136. Statsrådet uttalar att som huvudregel bör gälla att medborgarskapsansökningar för barn i äktenskap mellan utländsk fader och svensk moder bör bifallas, under förutsättning att familjen är bosatt i landet. Ansökan skall ha gjorts av båda föräldrarna. Trots detta klara uttalande uppstår emellertid i vissa fall problem, inte minst när det gäller barn i upplösta äktenskap, där modern är svensk medborgare och fadern utländsk medborgare. Kravet på att ansökan om svenskt medborgarskap för barnet skall ha gjorts av båda föräldrarna bör i dessa fall utgå. Följande exempel kan belysa svårigheterna att bereda svenska barn svenskt medborgarskap, då ett äktenskap mellan en svensk kvinna och en utländsk man upplösts genom äktenskapsskillnad. Modern tillerkänns vårdnaden om barnen, som alltså icke är svenska medborgare. Kvinnan gifter sig med en svensk man och får barn i sitt andra äktenskap. Barnen från det första äktenskapet får stark samhörighet med den nya familjen, och de har kanske inte någon som helst anknytning till den biologiska faderns hemland. Den frånskilda mannen, som kanske inte bor kvar i , vägrar att medverka till att barnen skall bli svenska medborgare. Enda möjligheten i ett dylikt fall är att i faderns hemland hos domstol ansöka om medgivande till förvärv av svenskt medborgarskap. Eftersom svensk domstol dömt till äktenskapsskillnad, gäller inte alltid denna i faderns hemland utan stadfästelse. De svenska lagreglerna är oftast icke kongruenta med andra länders lagregler, varför man riskerar att man måste börja en ny process för att få en stadfästelse till stånd. Detta kan ta och medföra dryga kostnader. Till grund för reglerna om increscens ligger den uppfattningen att barn med utländskt medborgarskap, vilka har växt upp här i landet, därigenom knutits så starkt till att de bör ha rätt att bli svenska medborgare, om de så önskar. I de fall då ett äktenskap mellan en svensk kvinna och en utländsk man upplösts genom äktenskapsskillnad och kvinnan tillerkänts vårdnaden om barnen, bör det vara tillräckligt att ansökan om svenskt medborgarskap görs av modern. Med stöd av vad som anförts får vi hemställa att i anslutning till behandlingen av propositionen 1975/76:136 måtte besluta att ge regeringen till känna vad i motionen anförts om att svenskt medborgarskap för barn i vissa fall måtte beviljas trots att ansökan därom endast gjorts av modern till barnet. () i Kumla