mot · FZ022509 · 1976-04-23 00:00:00 — Motion 1975/76:2509 av med anledning av propositionen 1975/76:168 om vissa frågor rörande den regionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation Frågan om de tre länsdomstolarnas ställning har, som redovisas i propositionen, varit föremål för diskussion. När domstolarna kom till valde man lösningen att anknyta dem till länsstyrelserna på så sätt att de rättsbildade medlemmarna av länsrätterna skulle vara tjänstemän inom länsstyrelserna och domstolarnas kansligöromål skulle ombesörjas av enheter inom . Domstolarna är som följer av det sagda starkt integrerade inom länsstyrelserna. Att denna lösning valdes tedde sig naturligt vid domstolarnas tillkomst. Dessa övertog ärenden som länsstyrelserna resp. prövningsnämnderna tidigare handlagt. Vad som skedde var att lekmän infördes i beslutsprocessen och att vissa nya processregler blev tillämpliga. På många andra punkter kunde allt fortsätta som förut. Man kan erinra om parallellen från regeringsrättens tillkomst. Då 1909 vissa konseljärenden överfördes till regeringsrättens avgörande, bibehölls statsdepartementen som berednings- och expeditionsmyndighet för regeringsrätten, som sålunda blott omhänderhade själva avgörandet av målen. omformades regeringsrätten till en självständig domstol med avseende på kansliorganisationen. Det måste av principiella skäl inge allvarliga betänkligheter att låta länsdomstolarna, efter hand som de utvecklas, förbli delar av . Departementschefen understryker visserligen riktigt att man icke ifrågasatt att länsdomstolarna dömer självständigt, men därmed är icke sagt att såväl den personella som den lokala integrationen mellan förvaltningsorgan och domstolsorgan icke medför allvarliga nackdelar, bortsett från att denna symbios är principiellt oacceptabel. Främst måste man understryka att den som skall vara domare i ett så viktigt organ som en länsdomstol i princip bör vara domare och icke ena stunden förvaltningstjänstemän och den andra domare. Både arbetssätt och delvis även inställning till de problem som föreligger till avgörande är icke desamma i en domstol och hos en förvaltningsmyndighet. Det är i längden icke möjligt att företa en sådan personlighetsklyvning som det nuvarande systemet pålägger många i länsdomstolar tjänstgörande domare. Den allmänna meningen bland länsrättemas personal torde också vara att man skulle hälsa en självständighet för länsrätterna med tillfredsställelse. En annan allvarlig nackdel med den nuvarande ordningen är att den hindrar en nödvändig integration mellan förvaltningsdomstolarna själva. Kammarrätterna och regeringsrätten har en samordnad karriär, medan länsdomstolarna i stort sett står utanför denna och i stället bygger sin rekrytering på länsstyrelserna. En forsta förutsättning för att få en förnuftigt ordnad utbildningsgång och ett vettigt befordringssystem inom förvaltningsrättskipningen är att länsdomstolarna frikopplas från sitt nuvarande beroende av länsstyrelserna. Möjligheterna att vidga länsdomstolarnas kompetensområde, vilket är önskvärt, beror också i viss grad på om de får en självständig ställning. Frågan om handläggning av kommunalbesvärsmålen kan bli aktuell i detta sammanhang. Det egentliga skälet till att icke något åtgjorts i denna sak tidigare redovisas av departementschefen i propositionen, nämligen att två tredjedelar av länsstyrelserna vill bibehålla nuvarande ordning. Detta ställningstagande sammanhänger i sin tur med svårigheterna att - om länsdomstolarna bryts ut - få en lämplig uppgiftsfördelning och personalorganisation för de delar av dessa enheter som skall bli kvar i . Här föreligger uppenbara svårigheter, men dessa kan icke få hindra att det principiellt riktiga och praktiskt betydelsefulla frigörandet av länsdomstolarna från kommer till stånd. Under åberopande av vad som anförts hemställs att hemställer hos regeringen om en utredning om länsdomstolarnas utbrytning ur länsstyrelserna.