mot · G0021327 · 1976-01-01 00:00:00 — 1976/77: 1327 Motion 1976/77: 1327 av m. fl. om näringspolitiken och inrättande av en strukturfond har den högsta levnadsstandarden per invånare i världen, i varje fall om hänsyn tas till fördelningen mellan olika grupper och individer. Grunden till detta välstånd skapas av det arbete som läggs ner inom det svenska näringslivet av arbetare, tjänstemän, tekniker och företagsledare. Det är därför en viktig uppgift för den ekonomiska politiken och i synnerhet för näringspolitiken att vidmakthålla och fortsätta att vidareutveckla det svenska näringslivets produktion och konkurrenskraft. Förutsättningarna för detta är goda. Den viktigaste förutsättningen är den höga grad av kunskap, skicklighet och initiativkraft som finns på alla nivåer i de svenska företagen. En annan viktig förutsättning är den konstruktiva attityd till näringslivets utveckling och strukturförändring som finns hos de anställda i de svenska företagen och hos de anställdas organisationer. Denna inställning grundas på insikten om att en fortsatt förändring av den svenska industrin är nödvändig för att fullfölja samhällsbyggande och välståndsutveckling. Denna positiva inställning skulle emellertid inte ha varit möjlig utan en långtgående politik syftande till att garantera de anställda en social trygghet i omställningsprocessen. Erfarenheterna från andra länder visar klart att de anställda inte på samma sätt är beredda att bejaka förändringar i näringslivet om dessa förenas med arbetslöshet och otrygghet. Övertygelsen om att näringslivets utveckling är ett gemensamt och ömsesidigt intresse är också en grund för en alltmer omfattande samråds- och medinfiytandeverksamhet på olika nivåer. Denna har gjort det möjligt att utnyttja den stora fond av erfarenhet och kunskap som de anställda på olika nivåer besitter. En annan viktig grund för industrins utveckling har varit den oavbrutna ökningen av industrins investeringar . Inget annat land i västvärlden torde kunna uppvisa en motsvarande serie årliga ökningar. Denna gynnsamma utveckling har inte kommit till av en slump utan är en följd av kraftfulla insatser inom ramen för den socialdemokratiska regeringens ekonomiska politik. I förhållande till andra länder har en betydande andel av de industriella investeringarna i vårt land satts in för att möta ökande krav på bättre arbetsmiljö och bättre yttre miljö. Kraven på en bättre yttre och inte miljö är snabbt växande i alla industriländer. Den stora satsning som skett inom den svenska industrin är till stor del en följd av olika I 1976/77. Den innebär att den svenska industrin för framtiden har ett väsentligt försteg i förhållande till industrin i en rad andra konkurrentländer. Industrin är för sin utveckling också i hög grad beroende av samhällsinsatser på andra områden. Genom den socialdemokratiska regeringens målmedvetna utbyggnad av den offentliga sektorn har vi uppnått en hög nivå i fråga om samhällsservice på sådana områden som t. ex. utbildning, kommunikationer, transporter, energiförsörjning, bostadsförsörjning och utbyggnadstakt i barnomsorgen. Ytterligare insatser måste emellertid göras på många av dessa områden. Endast genom en väl utbyggd service på sådana områden är det möjligt att driva och vidareutveckla en avancerad industri på ett sätt som upplevs som positivt och som en gemensam angelägenhet för alla medborgare. Uppemot hälften av den svenska industriproduktionen exporteras, och större delen av vår hemmamarknadsindustri arbetar i en hård internationell konkurrens. Den internationella ekonomiska utvecklingen har därför en avgörande betydelse för vår industri och dess utveckling. Det internationella konkurrensläget har skärpts . Detta är inte minst följden av att nya länder, nya produkter och nya produktionsmetoder kommit att spela en allt större roll på världsmarknaden. Nya gruvor har öppnats i fjärran länder och ökat konkurrensen med den svenska järnmalmen. Arbetsintensiv produktion har alltmera spritts till länder med lågt löneläge och skärpt konkurrensen morn flera industrigrenar. Elektroniken ersätter i allt större utsträckning traditionella finmekaniska produkter, vilket skapar stora omställningsproblem för företag inom dessa branscher. Nya produktionsmetoder inom t. ex. fönsterglastillverkningen skapar helt ändrade konkurrensförhållanden i förhållande till fabriker som arbetar med traditionell teknik. Detta är endast några få exempel på hur nya länder, nya produkter och nya produktionsmetoder ställer allt större krav på industrin i fråga om snabb och effektiv anpassning till marknadens möjligheter och krav. Genom en målmedveten satsning på utveckling, planering, framförhållning och effektivitet kan emellertid de problem som uppstår till följd av dessa förändringar vändas till nya möjligheter och framgångar. Det är i första hand fortsatta insatser för industrins utbyggnad och effektivisering som måste till för att vi skall kunna vidmakthålla det försteg vår industri haft och har i fråga om lönenivå och konkurrensförmåga. En annan omständighet som inneburit väsentligt större krav på den svenska industrin än tidigare är de starka konjunkturrörelserna . Konjunkturavmattningen var betydligt djupare och mer omfattande än tidigare . Problemen möttes i vårt land i stor utsträckning genom olika former av samhällsinsatser, där bl. a. lagerstöd, investeringsstimulanser och utbildningsinsatser spelade en betydande roll. I många andra länder fick däremot lågkonjunkturen slå med full kraft på sysselsättning och produktion. Det är mot bakgrund av våra egna förutsättningar och den internationella utvecklingen som de samhälleliga kraven på industrins utveckling måste ställas. Ett avgörande krav på industrin är att den skall kunna erbjuda de sysselsatta trygga och välbetalda arbetsplatser med en god arbetsmiljö. Dessa måste finnas i olika delar av landet så att människorna i alla regioner kan få sitt behov av sysselsättning tillgodosett. I detta ligger också ett krav på att sysselsättningen skall kunna bevaras av konjunkturavmattning liksom att arbetsplatserna skall ha en sådan utformning att alla olika kategorier arbetssökande har en god möjlighet til! Härutöver måste andra krav ställas på industrins utveckling. Den måste ske med ett rimligt beaktande av människornas behov av en god naturmiljö och vårt gemensamma intresse av en ansvarsfull förvaltning av råvarutillgångarna. Det är väsentligt att söka eliminera den motsättning som finns mellan dessa krav och behovet av en industriell utbyggnad genom att satsa på utvecklandet av en sådan industriell teknik som kan tillgodose både miljö- och produktionskraven. Industrins utveckling är inte endast en fråga för dem som själva är sysselsatta där. De resultat som uppnås inom industrin har en avgörande betydelse för utvecklingen på andra centrala samhällsområden. Industrins utveckling och exportförmåga avgör hur snabbt vi skall kunna återställa vår bytesbalans och våra möjligheter att solidariskt hjälpa de fattigare länderna. Produktionsutvecklingen inom industrin har även en avgörande betydelse för hur snabbt de totala resurserna växer och därigenom även för hur stort utrymme som kan utnyttjas för en utbyggnad och förbättring av samhällsservicen inom den gemensamma sektorn. Effektivitets- och produktivitetsutvecklingen inom industrin har också stor betydelse för hur snabbt det skall gå att förverkliga målet om en kortare arbetstid för alla. Alla dessa krav leder gemensamt fram till slutsatsen att en snabb produktions- och effektivitetsutveckling inom industrin är nödvändig. Det betyder ofta omfattande omställnings- och anpassningsåtgärder. För att dessa skall kunna accepteras är det emellertid nödvändigt att de sker i socialt acceptabla former. Detta innebär stora krav på såväl företagens som samhällets insatser. Industrins utveckling är en fråga av gemensamt intresse. Därför kan det inte accepteras att den sker i sådana former att den skärper de rådande ojämlikheterna i inkomst- och förmögenhetsfördelningen. Industrins utveckling får inte ske i sådana former att ett litet fåtal kan tillgodogöra sig de huvudsakliga frukterna av de ansträngningar som görs av de anställda och samhälle. Den samlade effekten av de beslut som fattas i företagen har genomgripande betydelse för hela samhället. Företagens handlande, som styrs av 1* 1976/77. 3 sam!. marknadskrafterna, leder inte nödvändigtvis till att de olika krav som måste ställas från samhälleliga utgångspunkter tillgodoses. Endast genom en samhällelig näringspolitisk planering kan det ömsesidiga samspel mellan företagen och samhällsintressena uppstå i vilket en anpassning till de olika kraven kan äga rum. För att kunna förverkliga och ta ansvaret för de allt högre ambitionerna på allt fler områden måste också samhället få ökade möjligheter och styrinstrument. I detta sammanhang måste alla typer av styrinstrument komma till användning, alltifrån generella och selektiva stödinsatser till olika typer av tvingande medel baserade på lagstiftning. Valet av medel måste ske pragmatiskt och förutsättningslöst. Socialdemokratin avvisar bestämt ett synsätt på näringspolitiken som innebär att man begränsar sina praktiska handlingsmöjligheter av principiella och dogmatiska skäl. Socialdemokratin har sålunda aldrig tvekat att t. ex. låta staten engagera sig ägarmässigt i företag, om detta varit nödvändigt för att t. ex. rädda sysselsättningen. har en rad nya instrument tillkommit, och befintliga medel har effektiviserats i syfte att möjliggöra en utbyggd näringspolitik. Information och samråd är viktiga medel i syfte att skapa det nödvändiga bedömningsunderlaget för den näringspolitiska planeringen och olika åtgärdsinsatser. Tillkomsten av det s. k. DIS-systemet innebär att myndigheterna får kännedom om den planerade utvecklingen på i företagen. Inrättandet av statens industriverk med dess utredningsresurser har gjort det möjligt med en löpande uppföljning av utvecklingen inom alla delar av industrin och särskilda fördjupade studier inom sådana områden där detta är påkallat. Den utbyggnad av företags- och industristatistiken som skett inom SCB utgör den grundläggande basen för en stor del av planeringsarbetet inom industrisektorn. Inrättandet av de s. k. branschråden har inneburit att branscherna inom sina resp. områden har fått tillgång till ett väsentligt organ för utbyte av information och samråd mellan företrädare för företagen och för regeringen. Den styrelserepresentation för samhället som funnits under i banker och större finansiella företag har visat sig vara av stort värde. beslutade också om att denna verksamhet skulle utvidgas till ett betydligt större antal företag samt att samhället också skulle få möjlighet att sätta in styrelserepresentanter i större produktionsföretag. I olika sammanhang har framskymtat att man från den nya regeringens sida tyvärr inte är beredd att utnyttja de möjligheter den utökade styreiserepresentationen erbjuder i den näringspolitiska planeringen. bör därför uttala ett krav på att den möjlighet regeringen fått utnyttjas. Generella åtgärder för att påverka industrin kan i vissa fall ha stor betydelse även om man bör vara medveten om deras begränsningar. Som exempel kan nämnas skatteavdragen för investeringar i maskiner som tillämpats av vikande efterfrågan. Införandet av de s. k. arbetsmiljö- och särskilda investeringsfonderna, där företagen tvingades till avsättningar un der 1974 då de flesta företag redovisade mycket höga vinster, har haft stor betydelse för att förmå företagen att använda dessa höga vinster till investeringar i stallet för att öka utdelningarna. Utnyttjandet av dessa fonder har inte enbart inneburit en stark stimulans till investeringsverksamheten utan har också utgjort ett mycket betydelsefullt bidrag till det ökade arbetstagarinflytandet i företagen. De anställda har varit garanterade väsentligt större inflytande över dessa investeringar än vad som varit normalt inom näringslivet beträffande företagens utbyggnad. Selektiva stimulansåtgärder kan vara av stor betydelse när samhället vill stimulera företagen till särskilda insatser på olika områden. Tillkomsten av Investeringsbanken har gjort det möjligt för samhället att medverka vid tillkomsten av stora och förhållandevis riskfyllda industriprojekt, som normalt inte skulle ha kunnat finansieras inom ramen för den vanliga bankverksamheten. Styrelsen för teknisk utveckling har möjlighet att stödja företagens tekniska utvecklingsarbete av mer grundläggande karaktär. Stöd till utveckling av prototyper och igångsättandet av mera utvecklad produktion kan understödjas via utvecklingsfonden. Inom vissa branscher finns det möjlighet att erhålla s. k. strukturgarantilån, vilket möjliggör strukturoperationer i syfte att tillvarata företagens möjligheter att rädda hotad sysselsättning genom att satsa på livskraftiga företag och produktionsenheter. Speciella branschstödsprogram har dessutom satts in för vissa utsatta branscher. Lagstiftning spelar stor roll när det gäller att icglera vissa minimikrav på industrin. Detta gäller t. ex. den yttre miljön och arbetsmiljön. Genom 136 a S i byggnadslagen har dessutom viktiga samhällsintressen beträffande utnyttjandet av landets mark- och vattenresurser samt resurser i fråga om skogsråvara och energi kunnat regleras. Statligt ägarengagemang spelar också en betydande roll i näringspolitiken. har investeringsverksamheten i de statliga företagen legat på en mycket hög nivå och verksamt bidragit till att hålla uppe våra totala industriinvesteringar. Statens motiv till ägarengagemang är av många olika slag. Utan ett statligt ägarengagemang inom varvsindustrin skulle det inte varit möjligt med den långsiktigt planerade omställning som sker inom varvsindustrin. Statens engagemang i hade ursprungligen ett likartat motiv. Trots ett tidigare starkt politiskt motstånd har betydande investeringsinsatser gjorts, vilka lett till att företaget tillhör våra främsta skogsindustriföretag. Det statliga ägarengagemanget i AB Eiser har möjliggjort en betydande satsning på sysselsättning i norra delen av landet. Det statliga engagemanget i NJA har varit en helt avgörande faktor för utvecklingen av sysselsättningen i . Stansaab och AB Berol Kemi är tekniskt avancerade industriföretag med snabb expansion och ett stort kapitalbehov. Utan ett statligt engagemang i dessa företag skulle de knappast haft någon möjlighet till vidareutveckling. Statens engagemang i AB Kabi och AB kan motiveras utifrån samhällets särskilda ansvar på dessa områden. Även om den nya regeringen visat sig beredd till förstärkningar av vissa statliga ägarengagemang, vilket t. ex. förslagen om kapitaltillskott till NJA och Svenska är ett visst uttryck för, så har man ofta gett uttryck för en principiellt negativ grundinställning till statlig företagsverksamhet. Det finns därför anledning att frukta att man inte kommer att ta de kraftfulla nya initiativ som kan bli nödvändiga för att värna utveckling och sysselsättning. Regeringen bör därför uppmanas att utnyttja statliga ägarengagemang inom näringspolitiken i all den omfattning som är nödvändig för att tillgodose viktiga samhällsintressen. Alla de olika medlen måste komma till användning inom ramen för en aktiv näringspolitisk planering. En sådan planering omfattar insatser som är både defensiva och offensiva, dvs. har till syfte att lösa akuta problem resp. att skapa förutsättningar för en ytterligare utveckling inom expansiva områden. Det kan vara en planering som tar sig uttryck i ramar för industrins agerande, som t. ex. den s. k. fysiska riksplaneringen. Det kan vara en planering som siktar till en planmässig omstrukturering av en bransch. Den socialdemokratiska regeringens arbete med varvsindustrin är ett exempel på detta. Det kan vara en planering i form av samordnade och målinriktade satsningar på vissa branscher, produktionsområden eller regioner. Den näringspolitiska planeringen måste syfta till att i vidgad utsträckning påverka produktionens inriktning och lokalisering, att uppnå en konkurrenskraftig branschstruktur samt att garantera en jämn och trygg sysselsättning genom att strukturomvandlingen planeras mer långsiktigt och att den yttre miljön och naturresurserna skyddas. fick i uppdrag av den socialdemokratiska regeringen att löpande ta fram ett basmaterial kring industriutvecklingen. En första rapport presenterades . Denna verksamhet bör byggas ut till ett aktivt och ömsesidigt samspel mellan företagsintressena och samhällsintresset. De s. k. branschråden är ett exempel på en sådan form av gemensam planering. De tunga branscherna måste ägnas särskild uppmärksamhet i den näringspolitiska planeringen. Det gäller i första hand för branscher som skogsindustrin, olje- och petroindustrin och även viss verkstadsindustri, som t. ex. varvs- och transportmedelsindustrin. Dessa branscher är centrala för den svenska ekonomin och de svarar för en mycket stor del av det totala förädlingsvärdet, investeringarna, sysselsättningen och exporten inom industrin. För dessa branscher bör det finnas insyns- och samrådssystem, som gör det möjligt för statsmakterna att tillsammans med företrädare förde anställda och företagen kontinuerligt följa branschens utveckling samt diskutera kring dess framtida utveckling. Den socialdemokratiska regeringen tog initiativ till bildandet av branschråd för skogsindustrin, järn- och stålindustrin, byggnadsindustrin och till en motsvarighet för varvsindustrin genom det s. k. varvsrådet. Även för s. k. problembranscher, liksom Tordén utvecklingsintensiva industrin, t. ex. dataindustrin, krävs mer planmässigt insatta åtgärder. I industrihuvudtiteln anförs att det "i första hand är företagens uppgift att enligt bl. a. trygghetslagstiftning ta ansvar för sin verksamhet och sina anställda. Inom en socialt anpassad marknadsekonomi måste emellertid statsmakterna underlätta näringslivets anpassning till konjunktur- och strukturförändringar genom att ange ramar och riktlinjer för näringspolitiken." Från socialdemokratiskt håll vill vi på intet sätt bestrida företagens ansvar för de anställda. Detta har tvärtom med skärpa understrukits i den arbetsmarknadspolitik som utformats . Ett av dess syften har varit att förlägga en väsentlig del av kampen mot arbetslösheten inne i företagen. Tillkomsten av de s. k. trygghetslagarna, lagerstödet och de olika formerna av utbildningsbidrag är ett klart uttryck för delta synsätt. Vad vi däremot bestämt vänder oss emot är att begränsa de näringspolitiska ambitionerna till att endast betona företagens eget ansvar och inskränka samhällets uppgift till att dra upp de allmänna ramarna och riktlinjerna. Den näringspolitiska planeringen kan omöjligen begränsas till företagens eget blickfält och enbart baseras på företagens egna företagsekonomiska kalkyler. Man kan från samhällets sida knappast frånsäga sig det ansvar man har för sysselsättning och industriell vidareutveckling. De strukturpolitiska problemen är dessutom ofta av det slaget att samhället enligt vår mening måste ta ett aktivt initiativ för att främja branschrationaliseringar. Det är viktigt att sådana åtgärder kan initieras och utformas med hänsyn till de allmänna samhällskraven på näringspolitiken. Ofta krävs också samhällsinsatser för att garantera att det finns tillräckliga resurser för att åstadkomma t. ex. de finansiella rekonstruktioner som torde vara nödvändiga. I andra sammanhang kan förutsättningar för en stark samhällelig satsning på tekniskt utvecklingsarbete uppkomma i samband med att olika företag samordnar sina resurser. Som ett exempel på det förstnämnda motivet kan samhällets insatser för varvsindustrin nämnas. Sannolikt kommer det också att bli fråga om ett behov av starka samhälleliga insatser i samband med strukturomvandlingen av stålindustrin. Som ett exempel på det andra motivet kan nämnas det uttalande som gjordes av den tidigare regeringen i samband med behandlingen av dataindustriutredningens förslag. Regeringen förklarade sig därvid beredd att, under förutsättning av att strukturfrågorna på detta område kunde få en tillfredsställande lösning, också göra en kraftfull satsning på tekniskt utvecklingsarbete i form av samhälleligt stöd. En industripolitik som mera direkt medverkar i strukturomvandlingen kräver också ett ökat samspel mellan statlig, privat och kooperativ före Statsföretag bör t. ex. i vidgad grad kunna utnyttjas vid omstruktureringen av en viss bransch. Den socialdemokratiska regeringen inledde sådana aktiviteter. De offensiva åtgärderna måste kombineras med en skärpt beredskap mot de negativa effekter som är förknippade med internationaliseringen av vår ekonomi. Tillväxten av multinationella företag, såväl utländska som svenska, måste underkastas skärpt samhällelig kontroll. Internationaliseringens effekter på industristruktur och sysselsättning i kommer att bli betydande, särskilt mot bakgrund av rättmätiga krav på en ny ekonomisk världsordning. Det gäller att i denna oundvikliga process låta industripolitiken präglas av realism och ändamålsenlighet och ha den långsiktiga planering som krävs för att klara den nödvändiga omställningen i socialt acceptabla former. För detta krävs också en nationell solidaritet i förhållande till utsatta branscher. Regeringen har i budgetpropositionen tillkännagivit sin avsikt att lägga fram särskilda förslag om näringspolitiska insatser inom varvsindustrin och teko-industrin. En proposition om den glasindustrin har lagts fram. Det finns därför inte anledning för oss att i detta sammanhang närmare behandla dessa branschområden. Inom många andra branschområden finns det omfattande uppgifter för en aktiv näringspolitik. Vår avsikt är inte att i detta sammanhang närmare gå in på dessa. Vi vill här endast inskränka oss tili att ta upp några aktuella uppgifter för den näringspolitiska planeringen inom tre olika områden, nämligen skogsindustrin, stålindustrin och datorindustrin, för att därmed söka belysa vissa frågor som vi anser aktuella för en aktiv näringspolitik. Den svenska skogsindustrin har expanderat snabbt. Dess förbrukning av skogsråvara har ökat från 1973. Förbrukningen 1973 motsvarade i sin tur en bruttoavgång ur skogen , som skall jämföras med tillväxten på något . Även om 1973 i vissa hänseenden var ett extremt år med t. ex. mycket högt kapacitetsutnyttjande, så har utvecklingen i princip inte inneburit någon förändring. Vi tar ut mera skog än vad tillväxten tillåter. Skogsindustrins anspråk på råvara fördjupar den svacka i virkestillgången som avtecknar sig under framöver. skogsutredning har med ett övertygande material redovisat nödvändigheten av restriktivitet när det gäller fortsatt utbyggnad av skogsindustrin. Skogsindustrin har utbyggnadsplaner som, om de förverkligades, skulle öka förbrukningen av skogsråvara till . har beräknat, att redan en virkesförbrukning på skulle innebära att virkesförrådet i de svenska skogarna efter 30 årskulle ha minskats med mer än en tredjedel och tillväxten från till . Utan bestämda åtgärder från samhällets sida skulle företagens planer kunna få en förödande inverkan på den svenska skogens framtida produktionsförmåga och därmed på sysselsättningen. De fackliga organisationerna på såväl arbetar- som tjänstemannasidan har krävt samhällsåtgärder för en planmässig hushållning med skogsråvaran för att trygga sysselsättnings- och regionalpolitiska hänsyn i skogsindustrins framtida utveckling. Råvarusituationen har på sina håll tagit sig uttryck i akut råvarubrist. Prisstegringarna på skog har varit mycket starka . Mindre ekonomiskt bärkraftiga företag har fått svårt att konkurrera om råvaran. Det gäller särskilt sågverk. Vi riskerar en ökad takt i utslagningen av företag, i första hand sådana som ligger inom sysselsättningssvaga områden, bl. a. i inland. Därför är det angeläget med en skärpt övervakning och aktiva åtgärder från samhällets sida om inte onödiga påfrestningar skall uppstå för de anställda och för de kommuner som är beroende av nedläggningshotade företag.