mot · FZ02175 · 1976-01-12 00:00:00 — Motion 1975/76:175 om marknadsmässig lön för arbete utfört av intagna i fångvårdsanstalt Det måste löna sig att arbeta. Det är en generellt gällande sanning, som i sin mest elementära form bör göras tillämplig på dem som arbetar såsom intagna i fångvårdsanstalt. Detta arbete bör sålunda tillerkännas marknadsmässigt bestämd lön. Därmed skulle en mängd för samhället väsentliga fördelar uppnås. Det är att göra det alltför lätt för sig att i kriminalvårdsradikal yra utropa riv fängelserna. Dess värre måste säkert fängelser i en eller annan form alltid finnas, eftersom mer eller mindre allvarliga brott mot samhällets lagar och bestämmelser alltid kommer att begås och bli föremål för någon form av samhällelig reaktion. Det är därför lika angeläget i dagens läge som tillförne att med alla medel söka verka för att den i fångvårdsanstalt intagne kan återvända till friheten som en laglydig och med samhällsnormerna solidarisk individ. Därvid kan frågan om marknadsmässig lön ha en ingalunda oväsentlig betydelse. Fördelarna med att arbete i fångvårdsanstalt betaides likvärdigt med motsvarande arbete i fria marknaden kan bedömas bli dessa: Arbetstrivseln skulle givetvis öka. Det är ingen oviktig uppgift att hos den intagna inympa uppfattningen och känslan av att en hederlig arbetsinsats ger ett tillfredsställande utbyte och utgör ett gott alternativ vid ett kommande val av utkomstmöjligheter. Att - som - skapa leda vid arbetet försvårar den intagnes anpassning till ett normalt arbetsliv sedan han lämnat fängelset. Genom att komma upp i en närmast normal arbetsinkomst skulle den intagne få möjlighet att göra rätt för sig . Tämligen generellt belastas den frihetsberövade med skulder av skilda slag: böter och skadestånd på grund av brottet eller tidigare förseelser, underhållsbidrag i olika former och måhända också andra utgifter av mer eller mindre pressande art. Ju mer av detta som kan av , desto bättre för den intagne och därmed för samhället. Återfall i brott beror kanske i huvuddelen av fallen på den frigivnes icke ogrundade uppfattning att livet i frihet visade sig bli en grym besvikelse: trots hårt och tungt arbete återstod på avlöningsdagen blott livets nödtorft i form av ett existensminimum, som i praktiken ingen kan existera på. I all synnerhet om skulderna är stora och därmed långvariga grips den frigivne lätt av modlöshet. Framtiden ter sig hopplös och miserabel och frestelsen att återvända till laglösa metoder blir lätt övermäktig. Det vore därför ytterst 1975/76: 175 välbetänkt att ordna så att den intagnes skuldbörda elimineras eller i mesta möjliga mån reduceras före frigivningen. Arbetsmarknadsmässig lön är därvid metoden. Det må anmärkas att även kretsen av borgenärer skulle finna sig väl till freds med en ordning som vida bättre än vad nu är fallet skulle tillgodose deras intressen. Den merutgift som ett system med marknadsmässiga löner förde intagna skulle föra med sig avbalanseras dels - och väsentligen - genom att syftet med kriminalvården bättre skulle tillgodoses, framför allt genom en förutsägbar minskning av antalet återfall i brott, dels genom de skatteintäkter som skulle återföra en del av avlöningen till statskassan och dels genom en viss återbetalning av bidragsförskott i underhållsbidragsärenden. Och framför allt: Menar vi allvar med allt tal om vård i stället för straff, måste vi sluta upp med att i praktiken bejaka uttrycket straffarbete. Arbete skall inte betraktas som ett straff utan som ett privilegium och som det bästa av alla sätt att tjäna pengar. Men åberopande av det anförda hemställer jag att hos regeringen begär att förslag till införande av arbetsmarknadsmässig lön för arbete utfört av intagen i fångvårdsanstalt skyndsamt framläggs.