mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — uttryckt priser (eller ca . 1950 i löpande priser). Detta innebär en mycket kraftig skatteskärpning. Tabell 1: Den statliga marginalbeskattningen 1970 och 1976. Statlig marginalskatt i % I figurerna 1 och 2 har inte beaktats folkpensions- och sjukförsäkringsavgifterna, vilka erlades av inkomsttagarna resp. Borttagandet av dessa avgifter var centrala delar av de provisoriska skatteomläggningar, som trädde i kraft ovannämnda år. Det skulle alltså kunna göras gällande, att figurerna 1 och 2 överdriver den faktiska skatteskärpningen. Vi vill inte påstå, att borttagandet av löntagarnas socialförsäkringsavgifter saknade effekter i fråga om utvecklingen av de reala disponibla inkomsterna. Klart torde emellertid vara, att dessa effekter har varit utomordentligt begränsade. som löntagarnas avgifter borttogs, infördes en motsvarande arbetsgivaravgift. Löntagarorganisationerna förutsattes reducera sina löneanspråk i samma mån som arbetsgivaravgifterna för sjukförsäkring och folkpensionering ökade. Som ovan nämnts säger sig löntagarorganisationerna också ha handlat i överensstämmelse härmed. Nettot av en borttagen, avdragsgill socialförsäkringsavgift och en utebliven löneökning av samma storleksordning torde för flertalet inkomsttagare vara ganska blygsamt. Höjningen av arbetsgivaravgifterna var så avpassad, att statskassan denna väg skulle ta in ett belopp som motsvarade de bort Figur 2: Stats- och kommunalskattens totala utveckling i procent av den taxerade inkomsten. Inkomsterna är omräknade till penningvärde. Beräkningen avser ensamstående inkomsttagare. 1975/76:1979 80 Tabell 2: Köpkraftsutvecklingen för några statliga befattningshavare 19501974. Nominell bruttolön och köpkraft 49 320 34 529 64 980 40 635 91 728 51 990 Helt klart är, att skatteomläggningarna, inklusive resultatet av de borttagna socialförsäkringsavgiftema, inte inneburit någon skattesänkning, vilket från regeringshåll gjorts gällande. Resultatet av den skärpta beskattningen har blivit, att stora inkomsttagargrupper, trots betydande bruttolöneökningar, har fått mycket små eller inga reala nettolöneökningar. Detta förhållande exemplifieras i tabell 2 och i figur 3. Vad gäller tabell 2 skall observeras, att hänsyn tagits till kommunal- och statsskatt samt i förekommande fall till folkpensionsavgiften. I nettoinkomsten ingår förutom nettolönen också två barnbidrag. Av de statliga befattningshavare, som tabellen behandlar, har trots kraftigt höjda bruttolöner endast postiljonen fått en köpkraftsförstärkning . Figur 3 ger en drastisk illustration av samma förhållande. Figur 3: Brutto-, netto- och den reala nettolöneutvecklingen för en genomsnittlig industriarbetare 19501975. Trots löneökningarna har inkomsten efter skatt och med hänsyn till inträffade prisstegringar för den genomsnittlige industriarbetaren ökat mycket långsamt. är det fråga om en viss standardsänkning. I genomgången ovan har vi endast uppehållit oss vid beskattningen av fysiska personer och därvid blott behandlat den direkta skatten. Denna, inklusive den direkta skatten från juridiska personer, svarar emellertid inte för med än av den offentliga sektorns samlade inkomster. Mervärdeskatten är den viktigaste av de indirekta skatterna. När denna, eller rättare sagt omsättningsskatten som den ursprungligen hette, infördes , uppgick den till . 1962 av den uppe i , 1966 hade den höjts till , och när omsen 1969 ersattes av momsen uppgick denna till . har mervärdeskatten, bortsett från en konjunkturpolitiskt motiverad, tillfällig sänkning , varit . Den allmänna arbetsgivaravgiften infördes i samband med övergången från oms till moms. Den var då . 1971 fördubblades den av konjunkturpolitiska skäl till och kom därigenom att medverka till den kraftiga konjunkturnedgången under detta år. 1973 fördubblades den allmänna arbetsgivaravgiften åter i samband med den första av de provisoriska skatteomläggningarna och har legat på . Man skulle kunna säga, att klarade den offentliga sektorn i stort sett sin expansion med de medel, som inflöt via den direkta inkomstskatten. var omsens och momsens decennium, och har varit arbetsgivaravgifternas. uppgick de lagstadgade arbetsgivaravgifterna till av den totala lönesumman, 1965 till , 1970 till och 1975 till . Höjningarna har väsentligen skett i samband med de s. k. skatteomläggningarna. En sammanställning av de olika arbetsgivaravgifter, som utgår ovanpå lönen 1976, återfinns i tabell 4. Fram förelåg det en väsentlig skillnad mellan den allmänna arbetsgivaravgiften och socialförsäkringsavgiftema för sjukförsäkring och folkpensionering. De senare avgifterna var, liksom ATPavgiften begränsad uppåt, så att den endast utgick på inkomster understigande 7,5 gånger basbeloppet. I samband med beslut om ett nytt skatteprovisorium togs emellertid detta tak bort. Inte minst för egenföretagare innebar detta en betydande skatteskärpning. Detta problem berörs närmare nedan. Att endast se till den direkta stats- och kommunalskatten leder till en väsentlig underskattning av den faktiska skattebelastningen på en inkomsttagare i . Dels bör naturligt mervärdeskatten beaktas, dels också de olika arbetsgivaravgifterna. De senare måste betraktas 6 1975/76. 1975/76:1979 82 Tabell 4: Arbetsgivaravgifter 1975 och 1976. Allmän arbetsgivaravgift Socialförsäkringsavgift till som en del av inkomsttagarens lön. Hade vi inte dessa avgifter, skulle nämligen lönerna blivit i motsvarande mån större. De starka arbetstagarorganisationerna i för detta. Figur 4 illustrerar den verkliga inkomst- och skattesituationen för den som 1976 tjänar . Som framgår av figuren får han behålla av den Figur 4: 50 000-kronorsinkomsttagarens skattesituation . i I i SäSS SS g i Så sa af 67 200 - Arbetsgivarens totala arbetskraftskostnad. kostnad som arbetsgivaren har. av den verkliga lönen/arbetsgivarkostnaden går till stat och kommun. Det är en milt sagt enorm beskattning, och den saknar internationell motsvarighet. Skatteperspektiv fram mot 1980 Den framtida skattesituationen i blir givetvis beroende av den offentliga sektorns skatte- och utgiftspolitik . Den expansion inom den offentliga sektorn, som förordats av sysselsättningsutredningen i dess avlämnade betänkande, förutsätter en höjning av arbetsgivaravgifterna med 9 å eller en höjning av den kommunala utdebiteringen med ungefär lika mycket i kronor fram . Inom 1972 års skatteutredning har successiva skatteomläggningar diskuterats, som också de skulle förutsätta en höjning av arbetsgivaravgiften alternativt mervärdeskatten med 8 å . I det senare fallet är det fråga om arbetsgivaravgiftshöjningar, som med nuvarande skatteautomatik erfordras för att förhindra en höjning relativt sett av den statliga inkomstskatten, under förutsättning att s. k. totalfinansiering även fortsättningsvis skall komma i fråga, dvs. om staten även fortsättningsvis begär full kompensation för uteblivna skattehöjningar via automatiken på inkomstskattesidan. Någon inkomstskattesänkning är det alltså inte fråga om. Om detta realiserades, skulle vi sålunda 1980 kunna vara i en situation, där den direkta statsskatten är lika hög som , där arbetsgivaravgifterna uppgår till på lönesumman och där kommunalskatten är . långtidsutredning finns vissa beräkningar avseende de finansiella aspekterna på utredningens utvecklingsalternativ fram . Utredningen arbetar med två huvudalternativ. Alternativ I skulle innebära, att den privata konsumtionen tillåts öka . I så fall måste ökningen av den offentliga konsumtionen begränsas till , om ett av utredningens huvudmål balans i de utrikes betalningarna till 1980 skall kunna realiseras. Alternativ II innebär en ökning av den privata konsumtionen med blott men av den offentliga konsumtionen med ungefär dubbelt så mycket som alternativ I eller . Alternativ I förutsätter därvid en skatteelasticitet på 1,24. Detta betyder, att när bruttonationalprodukten ökar , ökar den offentliga sektorns inkomster . Alternativet II förutsätter en skatteelasticitet på mellan 1,33 och 1,41. 1970 1975 var den genomsnittliga skatteelasticiteten 1,20. Det framgår klart av långtidsutredningen, att alternativet II skulle innebära en betydande ökning av den direkta skattebelastningen på hushållen. Den direkta skatten i förhållande till hushållens totala inkomster skulle öka betydligt snabbare än första hälft. För varje procents inkomstökning skulle det allmännas direktskatteinkomster öka enligt utredningen. För normalinkomsttagaren skulle detta inte ge något utrymme för standardförbättring. Av det utrymme för en årlig 2-procentig ökning av den privata konsumtionen, som alternativ II i långtidsutredningen enligt ovan innebär, skulle normalinkomsttagaren inte få någon del. Av det ökade konsumtionsutrymmet torde nämligen åtminstone hälften tas i anspråk av redan beslutade förmånsförbättringar för pensionärerna; dessa är enligt långtidsutredningen garanterade en real inkomstförbättring på per capita. Dessutom växer antalet pensionärer med . Vidare förutsätts sysselsättningen öka . Härmed är utrymmet för konsumtionsökning för den förvärvsarbetande befolkningen reducerad till någon tiondels procent per sysselsatt. Antages dessutom kommande löneuppgörelser få en låglöneprofil, torde det stå helt klart, att normalinkomsttagaren inte kan påräkna någon förbättring. Det utrymme, som står till förfogande för parterna på arbetsmarknaden blir således enligt detta alternativ mycket begränsat, vilket kan få konsekvenser för såväl den allmänna prisstegringstakten som möjligheterna att avtalsvägen bedriva en fortsatt inkomstutjämning, som långtidsutredningen själv nog så försiktigt uttrycker saken. alternativ II innebär, att hela normalinkomsttagarens reala inkomstökning måste beskattas bort. För stora inkomsttagargrupper, blir en standardförsämring ofrånkomlig. Årets budget, som ju avser i den femårsperiod, som långtidsutredningens undersökning omfattar, ligger helt i linje med alternativ II. Den offentliga konsumtionen antages komma att öka , de statliga affärsverkens och myndigheternas investeringar och kommunernas investeringar . De reala disponibla inkomsterna beräknas öka . antages faktiskt den privata konsumtionen kunna öka hushållen förutsätts nämligen minska sitt sparande. Såsom framhålles i avsnittet om den ekonomiska politiken måste emellertid denna senare siffra bedömas som mycket osäker. För normalinkomsttagaren innebär alltså årets budget i stort noll procents standardförbättring. Man frågar sig om detta är vad regeringen avser med uttalandet i finansplanen att löntagarna måste ha rimliga garantier för att utvecklingen av deras reallön blir sådan att de erhåller sin rättmätiga andel av produktionsresultatet. Det finns i vårt land ett utbrett skattemissnöje. Vi utgår ifrån, att regeringen i lagom tid före årets val kommer att lägga fram ett nytt förslag till skatteomläggning avseende . Det står redan klart, att skatteutredningen för sin del inte kommer att ha något förslag till en permanent skattereform . Mot bakgrund av det ovan anförda torde det stå klart, att ett förslag om ytterligare en provisorisk skattereform från regeringen inte sanningsenligt kommer att kunna be skrivas som en skattesänkning, om regeringen säger sig förorda en fortsatt snabb utbyggnad av den offentliga sektorn. Ordet skattesänkning vore knappast relevant ens om regeringen mot förmodan sade sig förorda långtidsutredningens alternativ I med den långsammare ökningen av den offentliga konsumtionen, vilket alternativ enligt utredningen skulle innebära att man i detta fall hade att emotse en viss neddragning av ambitionsnivån i den offentliga verksamheten och att man på vissa punkter även fick ompröva redan gjorda åtaganden. Det utrymme för konsumtionsökning, som normalinkomsttagaren skulle ha i alternativ I skulle nämligen inte överstiga . synes emellertid ha räknat med en realinkomstökning före skatt av storleksordningen . Härav måste redan i alternativ I 3/4 skattas bort. Det innebär en skatteskärpning. Hur skulle normalinkomsttagarens skattesituation te sig , om långtidsutredningens alternativ II realiseras? har räknat med löneökningar på och överoptimistiskt med prisstegringar på . Dagens 50 000-kronorsinkomsttagare skulle då 1980 ha en årsinkomst på ca . Han betalar ca . i skatt och har sålunda . 1980 skulle han efter skatt ha ca . ; det ger kompensation för den 4-procentiga inflationen men inte mer. Den direkta skatten skulle alltså uppgå till . 1976 betalar han av sin inkomst i direkt skatt; 1980 skulle hans skatt utgöra . Av inkomstökningen skulle skatten ta . Enligt vår uppfattning kan en skatteutveckling efter dessa riktlinjer inte accepteras. Det är nödvändigt att begränsa den offentliga sektorns expansion, att genom rationaliseringar och effektiviseringar åstadkomma besparingar och att föra en sådan utgiftspolitik, att en fortsatt skatteskärpning inte skall te sig nödvändig. Redan beslutade utgiftsprogram bör kunna överses, och möjligheterna att privatisera delar av den offentliga verksamheten undersökas. Det bör observeras, att en rimligare skatteutveckling inte kan åstadkommas genom att man går över till ett nytt skattesystem. Så länge den offentliga sektorn tar i anspråk samma andel av de totala inkomsterna, som f. n. kan en realt sett annan skatteutveckling än vad räkneexemplet ovan speglar inte åstadkommas. Slutsumman inkomsten efter skatt blir densamma, och den faktiska beskattningen av inkomstökningen blir densamma. De problem, som sammanhänger med vårt nuvarande skattesystem, förutsätter för att kunna lösas ett politiskt nytänkande, som omfattar den offentliga sektorns såväl inkomst- som utgiftssida. För att undvika medvetna eller omedvetna missförstånd vill vi i detta sammanhang understryka, att vad vi härmed avser inte innebär att svika gjorda utfästelser gentemot pensionärerna eller att försämra stödet till barnfamiljerna eller att rycka undan grunden för en modern Vad vi däremot menar är, att det inom ramen för en statsbudget, som är större än 100 000 milj. kr. utan tvekan finns omfattande möjligheter till besparingar, om sådana verkligen eftersträvas. Nästan alla människor i detta samhälle torde ha kommit i kontakt med företeelser inom den offentliga byråkratin, vilka framstår som brister ur effektivitetssynpunkt eller med ett handhavande av skattemedel, som framstår som slöseri. Det höga skattetrycket är enligt vår uppfattning ett allvarligt skattepolitiskt problem i sig. Det är emellertid marginalskatteproblemet, som i första hand kommit att stå i centrum för den skattepolitiska debatten. Som redan framhållits och som framgick bl. a. av tabell 1, innebar den skatteomläggning, som trädde i kraft en betydande skärpning av progressiviteten i skattesystemet. Om vi till de i tabell 1 redovisade statliga marginalskattesatserna lägger den kommunala utdebiteringen, erhålles den faktiska marginalskatten 1970 och 1976 såsom framgår av tabell 5. Det är den växande reaktionen mot den höga marginalbeskattning och de problem denna fört med sig, som framtvingat de senare årens provisoriska skatteomläggningar. Med stigande marginalskatter ökar snabbt den bruttolöneökning, som erfordras för att åstadkomma en given nettolöneökning. Med marginalskatter på där ligger normalinkomsttagaren i flertalet OECD-stater erfordras en inkomstökning på . för att man skall få ut . Vid en marginalskatt på blir motsvarande erforderliga inkomstökning . och vid 70 procents Tabell 5: Marginalskatten 1970 och 1976. marginalskatteskala är omräknad till priser. Kommunalskatten har satts till . Taxerad inkomst Marginalskatt i % 1970 1976 1,0 0,8 0,6 0,4 0,2 10 20 30 40 50 60 70 80 90 100 Inkomst, 1 000-tal kr. Erforderlig procentuell bruttolöneökning i olika inkomstlägen för att öka inkomsten efter skatt . B. Procentuell nettoinkomstökning i olika inkomstskikt vid 1 procents bruttoinkomstökning. Av figur 5 framgår dels hur stor procentuell inkomstökning, som i olika inkomstlägen erfordras för att åstadkomma en ökning av inkomsten efter skatt , dels hur stor den procentuella ökningen av inkomsten efter skatt blir i olika inkomstlägen vid en bruttolöneökning på . Av figuren kan exempelvis utläsas, att en 50 000kronorsinkomsttagare vid de 1976 gällande marginalskatterna behöver en bruttoinkomstökning på för att kompensera en allmän prisstegring på . 40 000-kronorsinkomsttagaren behöver för att kompensera samma prisstegring en inkomstökning på . Om priserna stiger och löntagarna med generella lönepåslag inom ramen för det nu gällande skattesystemet söker kompensera sig för denna prisstegring, behövs sålunda lönelyft av storleksordningen 16 å . Det skulle alltså ge en löneökning efter skatt, som motsvarar den inträffade inflation, som man vill kompensera sig för men inte mer. Men genomför man löneökningar av denna storleksordning, så kommer detta att på nytt sätta fart på prisstegringarna. Löneökningar på 16 å torde ge nya prisstegringar på . Det är med andra ord knappast möjligt för löntagarna att med nuvarande skattesystem genom generella lönelyft åstadkomma en standardförbättring. Särskild aktualitet har detta problem i tider med låg produktivitetsökning inom ekonomin och då hela eller större delen av det tillgängliga utrymmet för löneökningar tas i anspråk av statskassan genom t. ex. höjda arbetsgivaravgifter. beräknas produktiviteten i den svenska ekonomin öka . Som framgick av tabell 4 ökar arbetsgivarnas arbetskraftskostnader till följd av ökade arbetsgivaravgifter med . Det reala utrymmet för löneökningar är därmed i stort sett ianspråktaget. Ökningar av arbetskraftskostnaderna utöver detta utrymme kommer att få konsekvenser på kostnads- och prisutvecklingen i samhället. Löneandelen av produktionskostnaderna ligger i på . Därför får man räkna med, att löneökningar utöver det utrymme som produktiviteten ger leder till prisökningar av storleksordningen per procent marginell löneökning. Av figur 5 framgick emellertid, att endast inkomsttagare med inkomster understigande ca . kan räkna med, att av en ytterligare procents löneökning få behålla så mycket efter skatt att nettoinkomsten ökar med . För övriga, dvs. den överväldigande majoriteten av heltidsarbetande inkomsttagare, blir nettoinkomstökningen . Prisgenomslaget av en ytterligare procents löneökning kan förväntas bli större än ökningen av inkomsten efter skatt. Ju större lönelyftet blir i genomsnitt, desto sämre blir standardutvecklingen. Det är detta förhållande, som framtvingat raden av skatteprovisorier. Men som redan framhållits, har dessa inte löst några egentliga problem, blott skjutit dem något . Det är absolut nödvändigt med en snar skattereform, som gör det möjligt för löntagarna att genom löneökningar, av egen kraft, förbättra sin standard. Den orimliga marginalskattesituationen i har utan tvekan medverkat till de senaste årens stora prisstegringar. medges detta också i finansplanen: Löneanspråkens samband med skattepolitikens utformning har klart dokumenterats under de senaste årens fackligt-politiska diskussioner och de politiska beslut som dessa föranlett. Beskattningens utformning är en grogrund för en i ordets verkliga mening osolidarisk lönepolitik. Det är, som vi framhållit, omöjligt för inkomsttagarna som kollektiv att genom generella lönelyft öka sin standard. Däremot är det fullt möjligt för en liten grupp, om den lyckas tillskansa sig större löneökningar än genomsnittet. Vi hade en rad vilda strejker, som torde ha bottnat i sådana motiv. medvetenheten om detta förhållande torde på fackligt håll leda till, att olika organisationer lurpassar på varandra och söker tillskansa de egna medlemmarna större löneökningar än genomsnittet. Detta är ägnat att ytterligare blåsa under inflationsbrasan. Ovan har vi behandlat de marginalskatteproblem, som direkt sammanhänger med stats- och kommunalskatten. För betydande grupper är marginalskattesituationen än värre. Detta sammanhänger med det sociala bidragssystemet och bidrag, som avtrappas med stigande inkomster. I tabell 6 återges den totala marginaleffekt, som en barnfamilj i måste räkna med till följd av marginalskatterna och ett avtrappat bostadstillägg. Motsvarande marginaleffekter för andra delar av landet torde närmast vara aningen högre; i är nämligen bidragsreglerna generösare än genomsnittligt. En ökning av bruttoinkomsten . ger för en trebamsfamilj en ökning av de disponibla inkomsterna på blott ca . En ökning av inkomsten . ger ett netto på . ; av inkomstökningen tar marginalskatten och de avtrappade bostadstilläggen . Det brukar anföras, att marginaleffekter av här nämnd storleksordning är rent hypotetiska, eftersom bidragsreglerna regelbundet justeras. Sådana justeringar mildrar emellertid inte marginalbeskattningen men gör den kanske mindre påtaglig. För exempelvis en hemmafru, som överväger att gå ut på arbetsmarknaden, är marginaleffekterna i högsta grad en realitet. Låt oss titta på en tvåbamsfamilj, där hustrun är hemma Tabell 6: Totala marginaleffekter i olika inkomstlägen med gällande skattesystem och för gällande bostadstilläggsregler. och där makens inkomst uppgår till . Antag, att hustrun har möjlighet att få ett arbete med en inkomst på . Hur ser den kalkyl ut, som denna familj kan göra? Av hustruns inkomst på . tar stats- och kommunal- +35 000 kr. Nettot efter skatt blir . Genom hustruns förvärvsarbete kommer familjens inkomst Därmed går man miste om bostadstillägget. Familjen går vidare miste om hemmamakeavdraget 1 800 Familjen får bamtillsynskostnader. Hur stora dessa är kan Här antages kostnaden bli . Av inkomstökningen på . gick bort till skatt, bortfallna bidrag och tillkommande bamtillsynskostnader. Vi har då inte tagit hänsyn till de ökade levnadskostnader i övrigt, som torde komma att belasta familj eekonomin. Enligt vår uppfattning är marginaleffekter av denna storleksordning oacceptabla. Ett centralt krav på en skattereform är, att skattesystemet och det sociala bidragssystemet samordnas. Vi har i ett skattesystem, vilket som sådant tar mycket ringa hänsyn till familjernas faktiska försörjningsbörda. Skattesystemet skiljer sig härigenom från vad som gäller i flertalet jämförbara länder. Vi har parallellt härmed ett socialt bidragssystem, genom vilket erhålles bidrag, som är relaterade till inkomst, hyra och barnantal. Det är inom ramen för detta system, som en anpassning görs av familjernas nettoinkomster efter försörjningsbördan. Systemet förutsätter en betydande rundgång av pengar inom skatte- och bidragssystemet, vilket torde vara förenat med betydande administrativa kostnader. Man föreställer sig måhända att ett system, som har marginaleffekter av den storleksordning som påvisades i tabell 6, i gengäld ger barnfamiljerna ett mycket påtagligt stöd jämfört med andra grupper. Genom att räkna på några typfamiljer kan vi få en bild av, hur stort detta stöd egentligen är. Beräkningarna nedan är gjorda enligt de 1976 gällande skatte- och bidragsreglerna. När inkomsten per familjemedlem beräknats, har barn räknats som en halv person. a) Två inkomsttagare, inga barn b) En inkomsttagare, inget barn Inkomst 50 000 35 000 50 000 (Ensamstående) Skatt 18 150 10 100 18 150 Inkomst efter skatt 31 850 24 900 31 850 Disponibel familjeinkomst 56 750 31 850 Disponibel familjeinkomst per person 28 375 31 850 c) Tvä inkomstagare, ett barn d) En inkomsttagare, ett barn Inkomst 50 000 35 000 50 000 Skatt 18 150 9 180 15 170 Inkomst efter skatt 31 850 25 820 34 830 e) Två inkomsttagare, tvä barn f) En inkoi 50 000 35 000 (Ensams 50 000 31 850 25 820 g) En inkomsttagare, hemmamake, ett barn Inkomst 50 000 Inkomst efter skatt 33 650 Disponibel familjeinkomst 38 150 Disponibel familjeinkomst per person 15 260 h) En inkomsttagare, hemmamake, två barn 50 000 16 350 33 650 3 600 3 840 i) En inkomsttagare, hemmamake, tre barn Inkomst 50 000 Inkomst efter skatt 33 650 Disponibel familjeinkomst 44 990 Disponibel familjeinkomst per person 12 850 Enligt vår uppfattning ger inte gällande skatte- och bidragsregler makarna i en barnfamilj tillräcklig valfrihet mellan yrkesarbete och hemarbete.