mot · FZ021246 · 1976-01-24 00:00:00 — Motion 1975/76: 1246 av m. fl. om en ny inriktning av socialpolitiken Den socialpolitik som bedrivs i och övriga västvärldens kapitalistiska länder kan kort beskrivas som statens insatser för att stimulera den ekonomiska tillväxten genom reglerad konsumtion. Socialpolitiken har också som funktion att i görligaste mån skyla över den utsugning, den fattigdom och nöd och övriga brister som drabbar arbetare och tjänstemän under kapitalistiska produktionsförhållanden. kommunisterna föreslår i motionen att socialpolitiken ges en ny inriktning i de arbetandes intresse. Vi kräver åtgärder för allas rätt till ett meningsfullt arbete med en lön som inte behöver utfyllas med socialbidrag. Vidare införande av en allmän social försäkring, som skall garantera ekonomisk trygghet vid alla former av inkomstbortfall. Denna försäkring skall finansieras genom beskattning av kapitalet. Vi kräver också att den nuvarande sociallagstiftningen skall ersättas av en socialförsäkring som på ett obyråkratiskt sätt ger stöd åt människor i nödsituationer, utan utnyttjande av tvångsmedel. Det är också nödvändigt att utföra en fortlöpande kontroll av att beslutade reformer får åsyftat resultat. Dessa riktlinjer bör överlämnas till socialutredningen som tilläggsdirektiv. Med socialpolitik brukar man avse: arbetsmarknadspolitik, arbetarskydd, hälso- och sjukvård, social försäkring, familjepolitik, bostadspolitik och socialvård. Här ryms således generella, gruppinriktade och individinriktade åtgärder. Dessa kommer därigenom att fylla delvis olika funktioner, men ändå samverka i ett större socialt-ekonomiskt sammanhang. För att se det funktionsmönster som socialpolitiken uppfyller under olika ekonomiska betingelser finns det anledning att anlägga ett historiskt perspektiv och se på några av de åtgärder som vidtogs och . Att ha laga försvar, det var att ha en anställning. Den som inte hade laga försvar kunde tas om hand och placeras i tvångsarbete eller i krigstjänst. I ståndssamhället var detta en ändamålsenlig lagstiftning, dels för att utöva kontroll över de fattigaste i samhället, dels för att skydda ståndspersoner mot tiggeri och förmögenhetsbrott. Det var också ett bra sätt att försörja krigsmakten med rekryter. Däremot var det inte ändamålsenligt när industrialismen hade brutit igenom. Kapitalet behövde ett ständigt tillflöde av arbetskraft, och det förutsatte rörelsefrihet för arbetarklassen, av män niskor vilkas möjlighet till överlevnad låg i att kunna sälja sin enda tillgång, sin arbetskraft. När därför försvarslöshetsbestämmelserna avskaffades 1885, handlade det om en anpassning till nya ekonomiska förhållanden. Under hela senare infördes successivt bestämmelser, som begränsade möjligheterna att använda barn och ungdomar i industriellt arbete. Först gällde det nattarbete inom vissa industrigrenar, där arbetet var särskilt tungt och farligt; man skapade emellertid inte de möjligheter som erfordrades för att kontrollera genomförandet av lagstiftningen. Det skedde först i och med att barnarbetet förbjöds . var lagarna mest ägnade att tillfredsställa opinioner inom arbetarklassen och vissa liverala kretsar. Men hade det industriella arbetet nått en sådan organisationsnivå och en sådan pressad arbetstakt, att barn inte längre var lönsamma inom industrin. I den situationen kom initiativen till förbud mot barnarbete från arbetsköparna själva. Det första stora intressekravet från arbetarklassens sida, som genomdrevs mot arbetsköparnas intressen, var införandet av åtta-timmarsdagen. Därmed begränsade man arbetsköparnas möjlighet till utsugning av arbetarna genom att förlänga arbetstiden. Detta innebar dock att arbetsköparna intensifierade sina ansträngningar att pressa ut mer arbete av arbetarna under varje given tidsperiod, dvs. Detta har man åstadkommit genom att införa löpande band som man kunnat reglera hastigheten på, tidsstuderade ackord, lagackord, och senare självstyrande grupper m. m. Därför har arbetarklassen fått och får alltjämt föra en ständig kamp mot ökad utsvettning genom ökad hets på arbetsplatserna. och bok i befolkningsfrågan kom att få stor betydelse för familje- och bostadspolitiken . Där konstaterades att det fanns tendenser mot en befolkningsminskning i landet, vilket konkret betydde att det fanns risker för arbetarklassens reproduktion. För att vända tendenserna menade man att det fordrades genomgripande socialpolitiska och fördelningspolitiska reformer, så att människorna ansåg att de kunde börja skaffa sig barn igen. genomfördes också vissa reformer främst när det gällde socialförsäkring och bostadspolitik. Under det tidiga försökte man möta arbetslösheten med olika former av nödhjälpsarbeten, där lönerna hölls på en mycket låg nivå. Men i samband med den ekonomiska krisen bröt nya idéen för den ekonomiska politiken igenom. Staten skulle gå in med konjunkturstimulerande åtgärder, och man satsade på offentliga arbeten och försökte dessutom stimulera de privata investeringarna. Arbetarklassen betraktades inte längre som bara en producerande klass utan också som en konsumerande, vilket innebar att det gällde att försöka bibehålla arbetarnas köpkraft för att stimulera konjunkturen. I konsekvens med detta fick också arbetslöshetskassorna statligt stöd 1934. var modellen för och ideologin bakom de socialpolitiska reformerna under monopolkapitalismen tämligen färdigutveck Det stod klart vilka olika funktioner socialpolitiken måste fylla. Vad som sköts fram, främst av socialdemokratin, var uppgiften att skydda arbetarklassen mot kapitalismens mest framträdande skadeverkningar, i forsta hand ekonomisk och social otrygghet. Men bakom fanns också kravet på statliga åtgärder för att trygga arbetskraftens reproduktion och att föra en aktiv konjunkturpolitik. Det är således uppenbart att reformerna inte i något avseende stod i strid med kapitalets intressen, utan tvärtom krävdes för att kapitalismen skulle kunna fungera så friktionsfritt som det någonsin var möjligt. reformpolitik har inte bara fullföljt de före kriget fastlagda handlingslinjerna, utan också kompletterat dem i väsentliga avseenden. Detta gäller kanske framför allt utbyggandet av arbetsmarknadspolitiken i syfte att underlätta kapitalets rörlighet både geografiskt och strukturellt. Det gäller också speciella bidragsformer som tillkommit för att mildra konsekvenserna av kostnadsutvecklingen, exempelvis bostadsbidragen. Det blev också uppenbart att man för att täcka behovet av arbetskraft inte enbart kunde lita till stimulering av barnafödandet. Det var alltför kostnadskrävande - utbyggnad av barnomsorg - och planeringsmässigt alltför långsiktigt för att passa in i kapitalismens häftiga svängningar mellan hög- och lågkonjunktur. I stället har man satsat på att täcka högkonjunkturens behov av arbetskraft genom ökad invandring. Då har man också kunnat räkna med att många invandrare, som har vistats i landet , återvänder till sina hemländer igen när det börjar bli trångt på arbetsmarknaden. Det är således i princip samma politik som har tilllämpats av de länder i som använt sig av gästarbetare, men i på ett mer försåtligt sätt. I stället för att öppet skicka tillbaka arbetare som inte behövs längre låter man utslagningsmekanismerna på arbetsmarknaden och den sociala utstötningen fungera, så att det förefaller som om invandrarna själva väljer att resa tillbaka hem. De borgerliga partiernas inställning till den förda ekonomiska politiken och till socialpolitiken som en del därav präglas av svårigheter att anpassa resp. partiers ideologiska framtoning till monopolkapitalismens verklighet. De har haft och har alltjämt svårigheter att inse att det för monopolkapitalismens utveckling är en nödvändighet att staten griper in med stimulerande och reglerande åtgärder. Som borgerliga partier framstår de därför som anakronismer. Socialdemokratin har däremot genom sin avideologiserade och pragmatiska politik och sitt accepterande av det kapitalistiska systemet inte haft några svårigheter att anpassa sig till monopolkapitalets behov. Socialdemokratin framstår således som en säkrare garant för fortsatt kapitalistisk hegemoni än vad de borgerliga partierna gör. Problemet både för socialdemokratin och kapitalismen är att detta sker i strid mot de långsiktiga intressena hos massorna av medlemmar i det socialdemokratiska partiet. Den förda socialpolitiken har motiverats bl. a. utifrån fördelningspolitiska aspekter, med syftet att åstadkomma en jämnare inkomstfördelning. Transfereringar kan då ske antingen mellan olika samhällsklasser, inom samhällsklasser eller mellan olika tidpunkter i en människas liv. De begränsade studier som har företagits av socialpolitikens utjämnande effekter har antytt att dessa är marginella och i huvudsak utgör överföringar från arbetare och tjänstemän till de allra sämst ställda i samhället. Till detta kommer vad man brukar kalla uppskjuten konsumtion, dvs. överföring av inkomst från en tidpunkt till en annan i form av sjuk- och pensionsförsäkring. Vissa sociala reformer har finansierats genom arbetsgivaravgifter. Detta har emellertid inte annat än tillfälligt inneburit inkomstöverföringar från kapitalägarna till arbetare och tjänstemän, eftersom kapitalägarna, i synnerhet monopolkapitalet, har kunnat kompensera sig för dessa avgifter dels vid avtalsförhandlingar, dels genom prisökningar. Vi har här visat att den förda socialpolitiken i allt väsentligt tjänat monopolkapitalets intressen och kan karakteriseras som statens insatser för att stimulera den ekonomiska tillväxten genom reglerad konsumtion. Dessutom har syftet varit att åstadkomma rättvisare och drägligare förhållanden för de arbetande. Härvidlag råder emellertid stor tveksamhet om i vad mån detta syfte uppnåtts, och de socialpolitiska åtgärderna har inte varit föremål för någon mera grundlig utvärdering. Socialpolitiken kan betraktas som en naturlig del av den kapitalistiska ekonomiska strukturen och är ett verksamt instrument för statsmakten för att värna den borgerliga hegemonin. Det måste emellertid understrykas att socialpolitiken också innehåller väsentliga moment av arbetares och tjänstemäns kamp för bättre förhållanden, eftersom socialpolitiken för att vara verksam för kapitalets behov måste i någon mening tillfredsställa krav som ställs av de arbetande. Enligt vår uppfattning måste socialpolitiken ges en ny inriktning och präglas av en offensiv politik i arbetarklassens intresse. kommunisterna för i en rad motioner till årets fram motioner i detta syfte. Det gäller, för att ta några exempel, utbyggnad av barnomsorgen, sex timmars arbetsdag, en rad åtgärder på arbetsrättens och arbetsmiljöns områden, sysselsättning, kvinnans rättigheter, höjda barnbidrag, invandrarnas rättigheter, bostadspolitiska åtgärder osv. Den utsugning, den fattigdom och nöd och övriga brister som drabbar arbetare och tjänstemän är direkta följder av den kapitalistiska ekonomin i dess nuvarande utvecklingsstadium. 1 konsekvens härmed skall också kapitalet belastas med kostnaderna för socialpolitiken. Under hänvisning till ovanstående hemställs 1. att uttalar sig för en ny inriktning av socialpolitiken i de arbetandes intresse, bl. a. åtgärder för att trygga allas rätt till ett meningsfullt arbete, b. införande av en allmän socialförsäkring, som skall garantera ekonomisk trygghet vid alla former av inkomstbortfall, finansierad genom beskattning av kapitalet. c. att den nuvarande sociallagstiftningen ersätts av en socialförsäkring, som på ett obyråkratiskt sätt ger stöd åt människor i nödsituationer, utan utnyttjande av tvångsmedel, d. fortlöpande kontroll av att beslutade reformer får åsyftat resultat, 2. att hos regeringen hemställer om tilläggsdirektiv till socialutredningen i enlighet härmed. (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) i (vpk) i