mot · FZ021974 · 1976-01-27 00:00:00 — Motion 1975/76:1974 av herrar Östrand och om prövningen av utvidgad skogsindustriell verksamhet antog (prop. 1975/76: 1, CU 8) lag (1975: 1321) om ändring i byggnadslagen (1947: 385). Därigenom ändrades lydelsen av bl. 136 a § byggnadslagen (BL) så att möjlighet nu ges att pröva tillkomsten och lokaliseringen av industriell eller liknande verksamhet även med hushållningen med träfiberråvara som prövningsgrund. I lagtexten (andra stycket 2) anges vissa verksamhetstyper som inte får nyanläggas utan regeringens tillstånd. Regeringen kan såväl medge undantag från denna generella prövningsskyldighet som föreskriva för visst fall att också nyanläggning eller utvidgning av verksamhet av annan typ skall tillståndsprövas. När det gäller utvidgning av verksamhet av den typ som generellt skall prövas föreslog civilutskottets majoritet (s, vpk) i anslutning till principerna i propositionsförslaget att även här skulle i lagtexten anges vissa fall när prövning generellt skulle ske. Som förutsättning för prövningsskyldighet angavs att utvidgningen av verksamheten medförde en viss angiven ökning av råvaruförbrukningen per kalenderår i förhållande till det av när förbrukningen var högst eller i förhållande till den förbrukning som tidigare tillåtits enligt paragrafen. På motsvarande sätt som vid nyanläggning kunde enligt förslaget regeringen såväl medge undantag från prövningsskyldigheten som föreskriva för visst fall att utvidgning skulle prövas, även om ett generellt tillståndskrav inte förelåg. antog emellertid efter lottning lagen med den lydelse som föreslagits i en till utskottsbetänkandet fogad reservation (c, fp). Detta innebär att ingen regel ges beträffande vilka utvidgningsfall som generellt skall kräva tillstånd. Regeringen har i stället att från fall till fall besluta att viss utvidgning inte får ske utan prövning enligt paragrafen och ett därpå grundat tillstånd. Enligt utskottsmajoritetens förslag kunde en företagare sålunda själv avgöra om tillståndsplikt förelåg eller inte. prövade själv de närmare förutsättningarna för en obligatorisk tillståndsprövning av utvidgningar. Enligt antagen lydelse av paragrafen, i enlighet med reservationsförslaget, har regeringen att bevaka planerade utvidgningar för att kunna bedöma om tillstånd bör krävas eller inte. Underlag för denna bedömning ges i de fall där företaget inte självmant gör en förfrågan, genom uppgifter som lämnas enligt cirkuläret (1975: 1424) angående statsmyndigheternas anmälningsskyldighet i ärenden enligt 136 a § byggnadslagen. I cirkuläret återges det av utan erinran lämnade uttalandet att det utan särskild bestämmelse torde åligga vederbörande myndighet att anmäla behovet av beslut om förbehåll beträffande prövning enligt 136 a § BL, en skyldighet som föreligger även om inget ärende formellt anhängiggjorts hos myndigheten. Vidare erinras om denna skyldighet och uttalas att anmälan skall göras även i fall där myndigheten finner att tveksamhet kan råda om någon prövningsgrund föreligger. Ställningstagandet mot en generell av given regel och för individuella regeringsbeslut om prövningsskyldighet motiverades i första hand av uppfattningen att den, generella regeln innebar en byråkratisk och krånglig detaljreglering. Motsatsvis torde därav kunna utläsas att beslut från fall till fall om prövningsskyldighet inte ansågs ha en sådan innebörd. Redan hittillsvarande erfarenheter visar dock att reservationsförslaget gett upphov till oklarheter för alla parter. Det torde av kammardebatten att döma inte föreligga skilda meningar om att regeringen vid sin bedömning av om prövning skulle krävas i ett enskilt fall förutsätts utgå från sakinnehållet i den förkastade generella regeln, dvs. föreskriva prövningsskyldighet då ökningen av råvaruförbrukningen kan antas komma att överskrida den angivna gränsen. förutsättning av att underrättelseskyldigheten kommer att täcka alla planerade utvidgningar där ett beslut om prövning skulle kunna komma i fråga har båda alternativen samma slutliga effekt för företaget. Skillnaden skulle ligga i att företagets ansökan om tillstånd ersattes av en myndighets anmälan av utvidgningsplanerna och i att beslutet om prövningsskyldighet skulle kunna komma i ett skede när en del planeringsåtgärder redan vidtagits. Det får med hänsyn till anförda motiv antas att större delen av dem som stött reservationen utgått från att myndigheternas anmälningsskyldighet i praktiken skulle täcka alla här aktuella utvidgningar och att sålunda en ökning av råvaruförbrukningen inte skulle kunna slumpvis göras av vissa företag, som lyckats hålla sina planer utanför statsmyndigheternas vetskap. Utskottets majoritet och de reservanter som framlagt det antagna förslaget är uppenbarligen ense om att en tillståndsprövning erbjuder avgörande fördelar genom möjligheterna att till ett tillstånd knyta vissa villkor, som t. ex. binder råvaruförbrukningen till visst eller vissa slag av råvara. Det anförda motiverar enligt vår mening att på nytt får ta upp frågan om hur prövningsskyldigheten vid utvidgning av verksamhet inom skogindustrin skall konstateras. Vi förordar den lösning med en generellt given regel som utskottsmajoriteten ställt sig bakom i betänkandet CU 1975/76: 8 och förutsätter att utskottet utformar förslag till lag om ändring i byggnadslagen, sålunda även ikraftträdande- och eventuella övergångsbestämmelser. att antar lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385), varigenom stadgas att utvidgning av skogsindustriell verksamhet skall prövas enligt 136 a § byggnadslagen under i paragrafen generellt angivna förutsättningar.