mot · FZ022316 · 1976-03-24 00:00:00 — Motion 1975/76: 2316 av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:135 om den statliga kulturpolitiken 3 I motionen föreslås vissa ändringar i byggnadsminneslagen, med syfte att förenkla lagen och stärka skyddet för byggnadsminnesmärken. Regeringen har i propositionen 1975/76:135 föreslagit en decentralisering av viktiga delar av den statliga kulturminnesvården och att ansvaret för tillämpningen av lag om byggnadsminnen flyttas från till länsstyrelserna. Förslaget, som har fått ett brett stöd av remissinstanserna, har som främsta motivering att åstadkomma en smidigare handläggning av byggnadsminneslagen. Lagen har inte alls fått den betydelse som motsvarande lagar har i resten av . har bara 305 byggnader förklarats för byggnadsminnen av i stället för ett par tusen som man räknade med vid lagens tillkomst. 1 själva verket har lagen haft ännu mindre effekt än vad som framgår av antalet byggnadsminnen; en betydande del av de skyddade byggnaderna har haft fullgott skydd, medan lagen ofta visat sig helt ineffektiv när det gäller att skydda verkligt hotade byggnader av erkänt kulturhistoriskt värde. Orsakerna till lagens ineffektivitet har ansetts vara dels bristande personella och ekonomiska resurser, dels lagens juridiska bristfälligheter. Det i propositionen föreslagna överflyttandet av ansvaret från ämbetet till länsstyrelserna bör visserligen i sig kunna öka takten i byggnadsminnesförklaringarna, men de nya ansvariga ute i länen får i den i propositionen föreslagna nya lydelsen av byggnadsminneslagen ett nästan lika otympligt instrument som ämbetet haft att arbeta med. Ett av grundfelen med byggnadsminneslag har ansetts vara att den i allt väsentligt kopierar naturskyddslag och naturskyddskungörelse vilkas bestämmelser inte utan vidare går att överföra på byggnader. Naturskyddslagens försiktiga formuleringar ersattes ju f. ö. av den i fråga om skydd för allmänintresset betydligt radikalare naturvårdslagen. Någon motsvarande modernisering av byggnadsminneslagen har däremot inte skett. visade siglagensotillräcklighetsom skyddsinstrument, då riksantikvarien på grund av bestämmelserna i 8 § tvingades återkalla frågan om byggnadsminnesförklaring av det senare rivna s. k. Strindbergshuset vid i . har stor enighet rått om behovet av en modernisering av lagen, och förslag om ändringar har framförts bl. a. i saneringsutredningen. Senast har krav på en ändring 1975/76: 2316 framförts av det av i samarbete med , statens planverk och för europeiska byggnadsvårdsåret anordnade byggnadsvårdsseminariet i . musei- och utställningssakkunniga (Mus 65) fick 1967 i uppdrag att i samband med frågan om kulturminnesvårdens organisation även göra en översyn av kulturminnesvårdens speciallagstiftning, inbegripet byggnadsminneslagen. De av Mus 65 framlagda förslagen blev emellertid i flera avseenden föremål för stark kritik från remissinstanserna. 1 samband med remissbehandlingen av betänkandet Kulturminnesvård lade fram ett eget väl underbyggt förslag till bl. a. reviderad byggnadsminneslag, som stöddes även av andra remissinstanser. Förslagen till ändrad lagstiftning togs emellertid inte upp i princippropositionen 1974:28 angående den statliga kulturpolitiken. Den med anledning av propositionen tillsatta arbetsgruppen för vissa kulturminnesvårdsoch museifrågor har inte heller ansett det ingå i sitt uppdrag att föreslå andra förändringar av lagar och kungörelser än som direkt blir en följd av den föreslagna decentraliseringen. Inte heller bygglagutredningen, som 1972 efter hemställan av gavs tilläggsdirektiv att överväga skydd för kulturhistoriskt värdefulla bebyggelser och miljöer, har ansett en revidering av byggnadsminneslagen ingå i det givna uppdraget. Trots att det torde råda stor enighet om att en revidering av byggnadsminneslagen i huvudsak enligt förslag av är mycket angelägen har alltså förslagen fallit bort inför riksdagsbehandlingen av kulturminnesvårdens omorganisation. Sedan 1960 års byggnadsminneslag tillkom har synen på bevarandet av äldre bebyggelser och miljöer radikalt förändrats. Byggnadsminneslagen tillkom främst för att skydda enstaka äldre byggnader av stort historiskt eller kulturhistoriskt värde. är intresset i stället inriktat på att uppnå en för den enskilda människan värdefull kontinuitet i den dagliga miljön. Byggnadsminnesvården är inte längre en fråga för en handfull specialister utan ett brett allmänintresse. Med denna motivering föreslår vi följande nya lydelse av några paragrafer i lagen (1960:690) om byggnadsminnen. 1 5 Byggnad som är märklig genom sitt kulturhistoriska eller konstnärliga värde må förklaras för byggnadsminne. Vad i denna lag finnes stadgat. Såsom redan skett i expropriationslagstiftningen bör det onödiga förstärkningsordet synnerligen strykas i definitionen av byggnadsminne. I enlighet med vad anförde bl. a. i sitt yttrande över förslaget till uppdelning av byggnadsstyrelseorganisationen , bör ett konstnärlighetskriterium. liknande det som gäller för statliga byggnadsminnesmärken, införas i byggnadsminneslagen. Enligt gällande byggnadsminneslag har ämbetet inte ansett sig kunna ta upp frågan om byggnadsminnesförklaring av t. ex. och Tändstickspalatset i , 1975/76: 2316 eftersom det är oklart om de representerar gången tids byggnadsskick enligt paragrafens nuvarande lydelse. 1 b § Förändringar av byggnadsminne må endast göras såvida den är att anse som nödvändig. Reparations- och underhållsarbeten på sådan byggnad bör inte åsyfta att sätta densamma i ett skick, som vore den ny, utan den bör utföras så, att dess karaktär i möjligaste mån lämnas oberörd. Närmare föreskrifter och anvisningar rörande vården av byggnadsminnen utfärdas av . Byggnadsminneslagen saknar, till skillnad från naturvårdslagen och kungörelse om det offentliga byggnadsväsende!, helt inledande målsättningsbestämmelser. I enlighet med förslag bör därför i byggnadsminneslagen införas en ny paragrafmotsvarande kungörelsens 18 §, andra, tredje och femte styckena. 3 5 Förändring eller reparation av byggnadsminne eller dess inredning må ej verkställas eller på ett för arbetets utförande bindande sätt förberedas innan förslag därtill blivit godkänt av . Vad här stadgas må dock ej utgöra hinder för reparationsåtgärd av obetydlig beskaffenhet. Medför sådan ändring som avses i första stycket att meddelade skyddsföreskrifter måste jämkas, må meddela tillstånd därtill. Tillstånd, som här avses, gäller . 3 § enligt propositionens lydelse (Om ändring av byggnad i strid mot meddelade skyddsföreskrifter finnes nödvändig för att byggnaden skall vara till nytta eller sådan ändring eljest kan anses påkallad av särskilda skäl, må meddela tillstånd därtill.) är direkt övertagen års naturskyddslags stadganden för naturminnen. Motsvarande stadgande saknas däremot i gällande naturvårdslag. Bestämmelsen är juridiskt otymplig, eftersom den ursprungligen avsåg åtgärder i strid mot skyddsföreskrifter för naturområden och är inte anpassad för bebyggelse. I enlighet med ämbetets förslag bör i stället här införas motsvarande bestämmelser års kungörelse 6 §, femte stycket, och 22 §, sista stycket. Stadgandena har sin motsvarighet även i den allmänna byggnadslagstiftningen. 8 § bör helt utgå. 8 § enligt propositionens lydelse motsvarar helt 17 $ i naturvårdskungörelsen av . Bestämmelsen ströks såsom onödigt detaljerad kungörelse och ersattes med den nu gällande 16 S, enligt vilken skall samråda med och av frågan närmast berörda kommuner innan styrelsen i naturvårdsärende fattar beslut som kan föranleda ersättningsskyldighet eller annat beslut av vikt. Enligt propositionen avser departementschefen att i annat sammanhang föreslå regeringen att utfärda föreskrifter angående byggnadsminneslagens tillämpning i huvudsaklig överensstämmelse med naturvårdskungörelsens 16 §. Därmed bortfaller enligt vår mening helt behovet av den föreslagna 8 § byggnadsmin 1975/76: 2316 Vi vill erinra om att i sitt remissyttrande 1972 särskilt framhållit en revidering av bestämmelsen i 8 § som mycket angelägen, eftersom den i praktiken visat sig innebära att en ersättningsfråga ej ens kan foras till rättslig prövning så snart det är fråga om krav på större belopp. 16 § Om synnerliga skäl äro därtill, må regeringen helt eller delvis upphäva beslut om förklarande för byggnadsminne eller jämka därav föranledda skyddsföreskrifter. Meddelas beslut enligt forsta stycket för att lämna rum för arbetsföretag äger regeringen föreskriva att företaget skall bekosta och till överlämna särskild dokumentering av byggnaden. 15 och 16 §§ enligt propositionens lydelse motsvarar 9 § naturskyddslagen. Uppdelningen på två skilda paragrafer i byggnadsminneslagen motiverades med att hävandet av beslut om byggnadsminnesförklaring i ena fallet gjordes av riksantikvarien, i andra fallet av Konungen. 1 propositionen 1964:148 om ny naturvårdslag anförde departementschefen bl. a. att bestämmelserna i sin tidigare lydelse innebar att lagen i många situationer alltför lätt kunde sättas ur spel av intressen vilka från allmän synpunkt i och för sig kunde vara mindre väsentliga än naturreservatets bibehållande. Det låg i sakens natur att eftergifter måste ske med synnerlig återhållsamhet. Då det knappast var möjligt att på ett uttömmande sätt i lagtext ange de olika fall där eftergift kan vara motiverad, borde det helt allmänt föreskrivas att tillämpliga beslut måtte helt eller delvis upphävas endast om därtill fanns synnerliga skäl samt att undantag från meddelade skyddsföreskrifter måtte medgivas i särskilda fall. Såsom framhållit bör bestämmelserna i byggnadsminneslagen omformuleras i enlighet med gällande naturvårdslagsbestämmelser. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi att beslutar att lagen om byggnadsminnen skall ändras på det sätt som anges i motionen. () ()