mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — Men för allt fler blir perioden efter förvärvslivet fylld av påtvingad overksamhet och av omgivningen förväntade pensionärsattityder. I takt med sänkning av pensionsåldern och bättre fysiskt allmäntillstånd ökar dessa grupper av aktiva pensionärer. De ställer större krav på samhället. Dessa krav förstärks av att morgondagens pensionär i högre grad än tidigare generationer fått uppleva högre levnadsstandard, bättre utbildning osv. Den ödmjuka attityd, som åldringar länge förväntades iaktta, kommer att efter hand förbytas i krav på bättre förhållanden och ökat inflytande över samhällslivet. lever nära 1,1 milj. människor i vilka är eller äldre. 1985 kommer de om man beaktar sänkningen av pensionsåldern till att vara drygt 1,4 milj. Härtill kommer det stigande antalet förtidspensionärer, f. n. omkring 300 000 människor. Antalet pensionärer närmar sig med andra ord antalet förvärvsarbetande kvinnor i landet. inträder pensionsåldern redan vid . Också möjligheten till tidigare delpension förbättras. Det växande antalet yngre pensionärer kommer att förändra begreppen. I stället för att som tidigare räkna med tre generationer kommer vi att få fyra: ungdomar, yrkesverksamma, unga pensionärer och gamla pensionärer. Många av dem som pensioneras vid kommer att kräva rätt till ett mer aktivt liv än tidigare årgångar av pensionärer. Ur ekonomisk synpunkt kommer de till följd av ATP att ha helt andra förutsättningar. minskar inte yngre generationers plikt att på andra områden solidariskt bidra till att skapa en värdig och trygg ålderdom för dem som byggt upp dagens samhälle. De unga pensionärerna har vid pensionstillfället mänskligt att döma åtminstone kvar av aktivt liv. De utgör en mänsklig resurs vi inte kan förneka eller undvara. Samhället måste ta till vara deras livserfarenhet och arbetsvilja för sin egen såväl som pensionärernas skull. Från pensionärshåll finns en dokumenterad vilja till insatser. Inte minst för att överbrygga generationsklyftorna och skapa nya relationer mellan samhällets grupper kan de äldre göra en ovärderlig insats. De pensionärer, som så önskar, borde ha en given plats i verksamheten inom barnomsorg, i skolor och på fritidsgårdar liksom inom vårdinstitutionerna. Inom kommunernas och kyrkans pensionärsverksamhet, studieförbunden samt Röda korset och andra frivilligorganisationer skulle pensionärerna kunna göra värdefulla och uppskattade insatser. Antalet pensionärer, som under en längre eller vill fortsätta sitt yrkesverksamma liv, ökar efter hand. En 60-åring ser i många fall med rädsla fram emot den dag han skall pensioneras. Han vill kanske fortsätta arbeta efter pensioneringen. Han vet, att övergången till ett inaktivt pensionärsliv leder till missnöje och åldrande . Olika studier över sambandet mellan industrialisering och de äldres situation visar ganska entydigt på att ju mer industrialiserat eller utvecklat samhället är desto mindre deltar de äldre i produktionen. Man får en skarp gräns vid pensionstillfället som också tenderar att förskjutas mot yngre åldrar. Hälsotillståndet förändras vid pensionstillfället liksom den sociala aktiviteten och över huvud taget relationerna till samhället minskar i omfattning och intensitet. En stor del av vårdproblemen tycks uppkomma av sådana förhållanden. Forskningen visar också tämligen klart att det finns samband mellan subjektiva begrepp som isolering, livstillfredsställelse, hälsa och rörelseförmåga respektive behovet av samhällsinsatser. Vissa av dessa samband går så att säga omvägen över fysiska egenskaper hos åldringar. Isolering och ensamhet påverkar näringstillförseln och hälsan, benägenheten att motionera och därmed rörelseförmågan. Vi kan säga att de äldre i viss mån befinner sig i instabil jämvikt; kommer den nedåtgående rörelsen bara i gång så fortsätter den sedan av sig själv. För att skapa ökad valfrihet för pensionärerna och minska de negativa följderna av pensioneringen fordras att fler deltidsarbeten skapas. I statlig och är möjligheterna att få behålla sin tjänst efter pensioneringen så gott som obefintliga. Här liksom i den enskilda sektorn bör s. k. partnersarbete, dvs. att två eller fler personer delar på en tjänst, prövas i större utsträckning. Modem forskning visar, att individens förmåga att lära, uttrycka sig och tänka logiskt förblir obruten ända . Snabbheten avtar däremot. Men den allmänt omfattade tron att människan redan i 60-årsåldem börjar bli olämplig för yrkesarbete är uppenbarligen felaktig. Också detta måste få konsekvenser för morgondagens arbetsliv. Det är också angeläget att påverka attityderna till pensioneringen och åldrandet. Redan i skolan bör ett nytt synsätt gentemot de äldre grundläggas så att de bemöts med respekt och omtanke. Den av många omfattade åsikten att pensionärer är en avvikande minoritet, som bör behandlas på ett speciellt sätt, måste förändras. Självfallet byter en människa inte uppfattning om sig själv som individ och medmänniska för att hon får rätt till pension. Många pensionärer känner inte till sina sociala rättigheter, vilka stödformer stat och kommun tillämpar osv. En speciell pensionärsintroduktion borde därför kunna fylla en angelägen uppgift. Kommunen eller skulle härigenom informera om sin verksamhet inom hälso- och sjukvård, åldringsvård och fritidsverksamhet etc. Upplysningar om de sociala rättigheterna skulle härigenom fungera bättre. Om denna information om pensionärslivet spreds t. ex. skulle en mjukare övergång från förvärvslivet ske. Det mänskligt och psykologiskt värdefulla i denna mjuklandning är obestridligt. Alltför länge har pensionärernas synpunkter förbisetts i planeringen och utformningen av samhället. Vårdinstitutioner, kommunikationer, olika former av service etc. har länge utformats utan att de äldres särskilda behov och önskemål beaktats tillräckligt. Det är angeläget att bättre tillvarata dessa synpunkter och de äldre generationernas vilja till inflytande. En rad andra viktiga frågor, såsom skattefri folkpension, stats- och kommunalpensionäremas situation m. m., berörs utförligt i en särskild motion. Moderata samlingspartiet vill att den inledda utbyggnaden av den decentraliserade öppna sjukvården skall fullföljas, att hemsjukvården som ett led i denna utbyggnad skall ges kraftigt ökad kapacitet och 1985 omfatta 100 000 vårdplatser, att den största utbyggnaden läggs på primär- och landstingskommunernas uppsökande hemsjukvård (s. k. vårdteam), att ersättningen höjs och arbetsvillkoren för anhöriga vårdare påtagligt förbättras genom rätt till ATP-poäng, sjukpenning samt ledighet för semester, att patienten och (den anhörige) vårdaren ges möjlighet att genom skatteavdrag/ersättning finansiera ombyggnad eller modernisering av bostaden samt utrusta denna med erforderlig specialutrustning. att patienten garanteras nära kontakt med läkare samt rätt till intagning på sjukhus för kontroll, akutvård eller då (den anhörige) vårdaren behöver semester/annan ledighet, att som ett led i den öppna vården de s. k. fritidspraktikerna skall få samma rätt som privatpraktiker att ansluta sig till den allmänna sjukförsäkringen, att ett husläkarsystem införs som bl. a. garanterar att patienterna alltid kan vända sig till samma läkare, att tandvårdsförsäkringens regler om etableringskontroll skall upphävas, att alla medborgare, även barn och ungdom, skall omfattas av tandvårdsförsäkringen, att större hänsyn tas i samhällsplanering och samhällsarbete till de äldres synpunkter och behov, att fler deltidstjänster inrättas för pensionärer vilka önskar förvärvsarbeta också efter pensioneringen, att de äldres möjligheter till insatser inom barnomsorg, skola, ungdoms- och fritidsverksamhet samt inom de frivilliga organisationerna i högre grad beaktas. F AMILJEPOLITIK Familjen en Samhället förändras och därmed också de betingelser under vilka familjen och dess medlemmar lever och verkar. De gifta kvinnornas inträde på arbetsmarknaden, samhällets utbyggnad av barntillsynen, tekniska hjälpmedel för hemarbetet och arbetslivets ökade krav på välutbildad arbetskraft är några faktorer, som påverkat familjernas yttre levnadsvillkor. Nya förändringar kommer att följa. Från olika håll hävdas, att familjens ställning som i samhällsbyggnaden inte kan förenas med dessa förändringar. Familjen har spelat ut sin roll, säger man. Det allmänna bör ta över huvudansvaret för barnens vård och fostran. Detta tal skapar otrygghet och osäkerhet hos alla dem för vilka ansvaret för och samvaron med den egna familjen är omistliga värden. Förslag, som syftar till att försvaga familjens ställning i samhället, måste därför med kraft avvisas. Men lika viktigt är det att motverka förhållanden, som försvagar den enskildes ställning inom familjen. Detta innebär inte någon fastlåsning vid ett traditionellt livsmönster. Det väsentliga är att skapa förutsättningar för barns och föräldrars ut veckling till självständiga och ansvarsmedvetna medborgare i ett samhälle, där kravet på jämställdhet mellan könen av allt fler upplevs som angeläget och självklart. Detta bör ske med utgångspunkt i uppfattningen om familjen och familjesammanhållningen som viktiga förutsättningar för personlig och känslomässig trygghet. Äktenskapet är för de flesta den självklara formen för familjebildning. Det, nedgång, åter stigande antalet ingångna äktenskap visar att allt fler delar den uppfattningen. Äktenskapet får inte ses enbart som ett ekonomiskt avtal. Samlevnaden mellan man och kvinna bör vara en gemenskap som täcker praktiskt taget hela livssituationen för makarna. Om vi vill skapa ett bättre, lyckligare, mer harmoniskt samhälle, måste vi först och främst garantera våra barn en trygg och harmonisk uppväxt. För barnet är familjen den fasta punkten i tillvaron. Personlighetsutvecklingen beror till stor del på förhållandena inom familjen. En av familjens viktigaste uppgifter är därför att skapa en miljö, där barnen kan utvecklas i trygghet, kärlek och omtanke. Föräldrars rätt och skyldighet att själva bära ansvaret för barnens vård och fostran får inte åsidosättas. Denna rätt och skyldighet kan väl förenas med det växande barnets behov av kontakt med andra människor utanför familjen och med nya miljöer. När och på vilket sätt barnet skall möta nya omgivningar måste föräldrarna själva få avgöra, självklart med de begränsningar som t. ex. den allmänna skolplikten anger. Detta förutsätter en valfrihet som tillåter föräldrar att, inom vida gränser, välja livsform för sig och sina barn. Familjepolitiken måste syfta till att stärka valfriheten och underlätta för familjerna att på bästa sätt förverkliga det livsmönster de föredrar. En vanlig familjetyp blir en gemenskap av två vuxna och ett eller flera barn, där båda föräldrarna förvärvsarbetar under långa perioder och delar ansvaret för hemmets skötsel och för barnens vård och fostran. Samhällets familjepolitik bör formas under hänsynstagande till den förändring av familjestrukturen som ägt rum. Politiken måste dock ge utrymme för att förverkliga olika familjemönster under gynnsammast möjliga villkor. Om de ekonomiska möjligheterna finns, kommer förmodligen någon av föräldrarna att under längre eller kortare perioder, medan barnen är små och särskilt vårdbehövande, att vilja begränsa eller helt avstå från förvärvsarbete utanför hemmet för att ägna mer tid åt hem och barn. I flerbarnsfamiljer kan hemmaperiodema komma att sträcka sig över kanske 10 eller av ett utbildnings- och yrkesliv, som för de flesta fyller 40 eller av vuxenlivet. Principen måste vara att alla vuxna oavsett kön skall ha samma möjligheter att, om de så önskar, ha arbete i och utom hemmet och att alla yrken i princip skall stå öppna för både kvinnor och män. Inte minst småbarnsföräldrarnas behov av att upprätthålla kontakten med förvärvsarbetet utan att eftersätta hem och barn måste uppmärksammas. För att ge de föräldrar som så önskar möjlighet att ägna sig åt både förvärvslivet och familjen krävs att arbetstiderna anpassas efter familjernas behov och efter de tider då barntillsyn kan ordnas utan extra påfrestningar för barnen. Även om det blivit vanligare att inrätta deltidstjänster, är behovet av sådana ändå inte täckt. För att motverka att inrättandet av fler deltidstjänster bidrar till ytterligare uppdelning i en manlig (högavlönad) och en kvinnlig (lågavlönad) arbetsmarknad måste de sociala förmånerna vid deltidsarbete förbättras och fler deltidstjänster med kvalificerade arbetsuppgifter inrättas samt erbjudas både män och kvinnor. Föräldrar med barn under skolåldern bör få möjlighet till förkortad arbetsdag förslagsvis genom s. k. partiell tjänstledighet. Detta skulle minska efterfrågan på deltidstjänster. Systemet med s. k. flextid bör kunna utvidgas och göra det möjligt för fler, både män och kvinnor, att i större utsträckning anpassa arbetet utanför hemmet till arbetet med hem och barn. Dessa åtgärder skulle ge förvärvsarbetande småbarnsföräldrar möjlighet att vara tillsammans med sina barn mera per dag och förkorta barnens daghemsvistelse. Behovet av sådana åtgärder framstår som så mycket större som barnmiljöutredningen visat, att av alla småbarnsföräldrar har mer än 10 timmars arbetsdag inklusive arbetsresor. Även den diskuterade generella arbetstidsförkortningen skulle få denna effekt, om den sker genom avkortning av den dagliga arbetstiden. En etappvis genomförd arbetstidsförkortning bör låta småbarnsföräldrarna komma i första rummet. Den av regeringen aviserade arbetsgrupp som skall utreda konsekvenserna av en arbetstidsförkortning för småbarnsföräldrar måste få en allsidig sammansättning. Den lagstadgade rätten till tjänstledighet bör utsträckas till att omfatta tiden till yngsta barnet uppnått ålder. Med anledning av bl. a. en motion från moderata samlingspartiet beslöt 1975 att låta utreda detta. Vi avvaktar de förslag som utredningen kommer att framlägga. Efter det att yngsta barnet fyllt bör partiell tjänstledighet och deltidsarbete underlättas för föräldrarna. Familjens viktigaste uppgift är barnens vård och fostran. Samhället bör underlätta för föräldrarna att ge barnen bästa möjliga uppväxtförhållanden. Barnomsorgen kan inte rationaliseras. Föräldrar och andra vårdare måste ges tid att ägna barnen personlig omvårdnad med närkontakt och kärlek. Det finns inget mönster för arbetsfördelning och barnomsorg som är det självklart bästa för alla familjer. Det blir alltid fråga om att välja mellan olika alternativ. I allmänhet kan ingen bättre än familjen själv träffa det valet. Därför måste samhällets familjepolitik syfta till att ge familjerna största möjliga mått av valfrihet frihet för båda föräldrarna att välja mellan hemarbete och förvärvsarbete och frihet att välja mellan olika former av barnomsorg i den mån båda föräldrarna vill kombinera arbete i hemmet med förvärvsarbete utanför hemmet. Barnomsorg med kvalitet och valfrihet Det finns i ungefär 400 000 barn under skolåldern, vilkas båda föräldrar eller i enförälderfamiljerna den enda föräldern arbetar utanför hemmen. har vi ungefär 70 000 daghemsplatser, och 40 000 förskolebarn har plats i familjedaghem. Naturligtvis betyder dessa siffror inte att bortåt 300 000 förskolebarn går helt utan tillsyn, medan föräldrarna förvärvsarbetar. Men det finns alltför många nyckelbam och påsbam i . Och även i de fall då någon form av tillsyn i princip är ordnad, uppstår ofta stora praktiska problem för föräldrarna vid tjänstgöring på övertid, vid barnens eller vårdarens sjukdom etc. Därtill kommer inte sällan stora kostnader, vilka inte ens är avdragsgilla vid beskattningen. Det råder full enighet om att en fortsatt utbyggnad av daghemmen är nödvändig. För många barn är vistelsen på daghem positiv. Gemenskapen med andra barn och samvaron med välutbildad personal är utvecklande och stimulerande. För andra barn kan emellertid en daghemsvistelse vara problemfylld. Utbyggnaden av barntillsynen får därför inte ske så ensidigt att man i praktiken endast bygger daghem. För många familjer är familjedaghemmet ett bättre alternativ än daghemmet. Det gäller bl. a. familjer, där föräldrarna har arbetstider som inte stämmer med daghemmens öppethållande, familjer med handikappade eller infektionskänsliga barn osv. Antalet familjedaghemsplatser måste svara mot efterfrågan och dagbarnvårdarna måste få en god utbildning, vari även bör ingå möjligheter till vidareutbildning. Vid den fortsatta utbyggnaden av barntillsynen bör man undersöka möjligheten att anordna mindre daghem av typen lägenhetsdaghem eller kvartersdaghem. Dessa bör ligga i nära anslutning till bostaden. Möjligheter att anordna barntillsyn på detta sätt bör planeras och lokaler för detta ändamål reserveras redan vid projekteringen av ett nytt bostadsområde. Denna typ av daghem bör enligt vår mening prioriteras i kommunernas 5-årsplaner för utbyggnaden av barntillsynen. Lägenhets- eller kvartersdaghem skall också kunna drivas privat men bör stå under kommunens överinseende. Det kommer dock alltid att finnas familjer, för vilka varken heltidsförskola eller familjedaghem kan tillgodose behoven. Samhällets resurser måste ge utrymme för individuella lösningar. En ökad valfrihet vad gäller tillsynsformen ger utrymme för t. ex. det s. k. trefamiljssystemet. Vid all barntillsyn måste kvalitetskravet beaktas. Samtliga former av barntillsyn bör ha en pedagogisk inriktning. I förskolan skall barn med handikapp av olika slag integreras. Detta kommer att ställa ökade krav på förskollärarnas utbildning i handikappfrågor. Den nya förskolan kräver ett stort nytillskott av personal, speciellt utexaminerade förskollärare. Med den brist som råder på förskollärare har förskolan såväl heltids- som deltidsförskolan på flera håll redan reducerats till enbart en tillsynsinstitution. Det krävs därför ökade resurser för utbildning av personal med olika barnavårdande funktioner. Det kommer ändå att ta att tillfredsställa behovet av välutbildad personal inom barnomsorgen. I avvaktan på detta bör i högre grad än satsas på en kvalitativt god korttidsutbildning bl. a. till dagbarnvårdare. En sådan utbildning bör även erbjudas personer, som under del av dag är villiga att åta sig arbete i mindre barngrupper. Många föräldrar även småbarnsföräldrar vill helst förvärvsarbeta, om barntillsynen kan ordnas. Dessa familjer har berättigade krav på fullgod barntillsyn. Men det finns också på daghemmen och i daghemsköema tusentals barn, vilkas föräldrar hellre skulle vilja själva vårda sina barn eller ordna tillsynen på annat sätt än i daghem om de bara hade råd. De har dock inte råd, bl. a. därför att familj epolitiken numera är så ensidigt inriktad på just daghemsbyggande att valfriheten för de flesta sätts ur spel. Många som får vänta på en daghemsplats skulle kunna få den mycket snabbare, om de som hellre vill sköta sina barn själva fick ekonomiska möjligheter att göra detta. Daghemssubventionen är det i särklass största bidrag som utgår inom hela det familjepolitiska systemet. Varje daghemsplats subventioneras av stat och kommun med i genomsnitt . Till skillnad från barnbidrag och bostadstillägg går daghemsbidraget inte till alla landets barnfamiljer eller till de mest behövande utan endast till de kanske av alla barnfamiljer i landet som kan utnyttja en daghemsplats och därigenom också få möjlighet att ytterligare förbättra hushållsekonomin genom att skaffa familjen två förvärvsinkomster. Det är rimligt och rättvist att även den majoritet av barnfamiljerna som inte kan få del av daghemssubventionen får ekonomiskt stöd till barntillsyn under de år då barnen är som allra mest vårdkrävande. I själva verket beror barnfamiljernas ofta bekymmersamma ekonomiska situation och deras behov av bidrag på den höga svenska beskattningen och skattereglernas utformning. I motsats till vad fallet är på många håll utomlands tar den svenska skattelagstiftningen icke tillräcklig hänsyn till familjernas verkliga skattekraft och försörjningsbörda. Det naturliga sättet att komma till rätta med barnfamiljernas problem och att vidga deras valfrihet mellan olika tillsynsformer vore därför att genomföra en reform på det skattepolitiska området. Frågan härom berörs närmare i moderata samlingspartiets skattemotion. Ett alternativ till skattepolitiska åtgärder ägnade att undanröja de orättvisor som förekommer och vidga valfriheten är att införa något slags vårdnadsersättning. Från moderat håll har framlagts flera förslag med sådan innebörd. En vårdnadsersättning kan utformas på många sätt. Den kan utgå generellt eller endast till dem som inte utnyttjar barntillsynen i samhällets regi. Den kan utgå per barn eller per familj. Den kan göras skattefri eller skattepliktig. De ensamstående föräldrarnas problem kräver särskilt beaktande. Syftet med vårdnadsersättningen är att öka familjernas valfrihet samt att lätta trycket på daghemmen till glädje för dem som vill ha och behöver just en daghemsplats. Sådan ersättning utgör också ett erkännande av hemarbetets betydelse. Den föräldrapenning som utgår efter ett barns födelse bör enligt moderata samlingspartiets mening kompletteras med en vårdnadsersättning, som utgår till familjer som har barn under förslagsvis ålder. Detta bör gälla även vid adoption. I botten ligger då den vanliga föräldrapenningen, som vi anser skall utgå tills barnet blivit . bör ersättningstiden utsträckas till . Föräldrapenningen är relaterad till den bortfallande inkomsten men med en garantinivå (. per dag). avlöses föräldrapenningen av en vårdnadsersättning, som utgår med ett fast belopp oavsett tidigare inkomst. Ersättningen bör vara tillräckligt stor för att erbjuda ett någorlunda realistiskt alternativ till en lägre andrainkomst i familjen. För att undvika alltför stora ekonomiska påfrestningar för samhället bör vårdnadsersättningen kunna byggas ut i etapper, t. ex. så att den första året utgår till familjer med barn , dvs. 1 1/3 årsklass utöver dem som redan täcks av föräldrapenningen. kan ytterligare en årsklass göras ersättningsberättigad. Ett av syftena med reformen skulle vara att minska bidragsklyftan mellan familjer som har och familjer som inte har plats i kommunalt daghem eller familjedaghem. Detta syfte kan nås antingen genom att vårdnadsersättning endast tillfaller familjer som inte utnyttjar barntillsyn eller genom att låta ersättningen utgå utan denna begränsning men i gengäld höja daghemsavgiften för familjer med vårdnadsersättning. Båda metoderna har såväl för- som nackdelar. Vilken som bör väljas får närmare utredas. För familjerna blir nettoeffekten i huvudsak densamma i båda fallen. Med hänsyn till erfarenheterna från sjukförsäkringen bör vårdnadsersättningen göras skattepliktig. Den bör beskattas hos den make i en tvåförälderfamilj som har den lägsta inkomsten, dvs. i förekommande fall hos hemmamaken. Systemet bör kombineras med den av oss förespråkade rätten till avdrag med faktiska, styrkta kostnader för barntillsyn upp till ett visst tak. Om avdragsrätten tar vid, då vårdnadsersättningen upphör dvs. då inget barn i familjen är minskar de s. k. tröskeleffekterna. Varje ny årskull består av ca 100 000 barn. Eftersom av dessa har syskon under , blir ca 90 000 familjer berättigade till vårdnadsersättning . I cirka hälften av dessa familjer förvärvsarbetar båda föräldrarna eller den ensamma föräldern. Nettokostnaden för vårdnadsersättningen blir densamma oavsett om den utgår till alla familjer med barn eller endast till dem som inte utnyttjar barntillsyn. I det förra fallet avses ju vårdnadsersättningen möjliggöra en större täckning av de reella daghemskostnaderna. Om av de 45 000 familjer som ej har hemmamake utnyttjar barntillsyn, vilket är realistiskt med den nu pågående utbyggnaden av daghemsplatser, blir det ingen merkostnad till följd av vårdnadsersättningen för 36 000 familjer per årsklass barn. De ytterligare 9 000 familjer som beräknas sakna hemmamake förutsätts ordna barntillsynen på annat sätt. I dessa fall kommer av vårdnadsersättningen att betalas tillbaka i form av skatt.