mot · FZ02269 · 1976-01-14 00:00:00 — Motion 1975/76: 269 av m. fl. om hälso- och sjukvården Svensk sjukvård har byggts ut i snabb takt. Internationellt är vi i toppklass. Trots denna utveckling känner många människor en stor otrygghet för sig själva eller sina anhöriga hur de blir omhändertagna vid sjukdom. Många människor har svårt att få kontakt med sjukvården. Vid återbesök får de inte träffa samma läkare. Vid vissa kliniker är arbetsläget mycket pressat. I stressens och överbeläggningens spår följer oro, brist på mänsklig kontakt och svåra påfrestningar på patienten och dennes anhöriga. I många kommuner och landstingsområden kan man konstatera en oavbruten ökning av efterfrågan på sluten sjukvård för äldre personer, som inte kan klara sig utan vård och tillsyn. Vårdresurserna för invalidiserande folksjukdomar är helt otillräckliga. Många problem inom sjukvården kvarstår olösta. föreslår att får ta ställning till ett program för den fortsatta utbyggnaden av hälso- och sjukvården. Några av de viktigaste punkterna bör fatta beslut om: O varje person bör få en husläkare inom den öppna vården som hon kan lära känna och vid sjukdom hålla nära kontakt med O att offentligt anställda läkare med fritidspraktik får ansluta sig till sjukförsäkringen så att inte den sjukvårdsresurs de utgör försvinner i den aktuella bristsituationen eller blir dyrare för patienterna en utbyggnadsplan för långtidsvården som omfattar minst 20 000 platser O ökat stöd åt hemsjukvården O större resurser för forskning inom reumatologin och för utbildning av läkare i reumatologi inrättande av en reumatologisk klinik vid i O decentralisering av beslutanderätt från till landstingen och från landstingen till sjukhusen, avdelningarna och klinikerna O tillvaratagande av viljan till ideella insatser O fullgod ersättning till dem som drabbats av behandlingsskada innan patientförsäkringen trädde i kraft O en översyn av systemet för läkemedelsrabattering i syfte att motverka nuvarande tendenser till onödig förskrivning av läkemedel. Vart tog människan vägen? Många människor känner en förtvivlan när de kommer i kontakt med den s. k. vårdapparaten. Den som blivit sjuk, eller så gammal att han eller hon inte kan klara sig själv, är alltid i underläge, känner sig alltid osäker. Att då få sitta i långa köer utan någon att prata med, att få vänta i timmar liggande på en bår i en korridor - det driver människor till hopplöshet. Den känslan kan också finnas hos dem som arbetar inom vården. De sliter hårt, de har stort ansvar, de försöker så gott de hinner ge patienten den personliga kontakt som behövs. Men tiden, tiden Personliga vittnesbörd från patienter saknas inte. Det finns också några vetenskapliga undersökningar om människans situation i sjukvården. Hit hör forskningsrapport om bröstcancerpatienternas psykiska situation. Och de som arbetar inom vården har mycket att säga, både om den egna arbetssituationen och de problem som de ser att patienterna drabbas av. Som en röd tråd i dessa vittnesmål och i debatten omkring dem går anklagelsen att vården blivit alltför teknisk, att patienterna blir objekt, enheter, att de saknar kontakt med vårdpersonalen och att deras psykiska situation inte beaktas. Med rätta talas ofta om de storartade insatser vårdpersonalen utför men hur svårt det ändå blir att få vårdinstitutionerna att fungera mänskligt. Det här är synpunkter sorn vi måste lyssna på. Det tyder på att vi trots alla ansträngningar inte lyckats skapa en mänskligare vård - eller ens en verklig vårdtrygghet. Det är lätt att peka på vad som faktiskt gjorts. Svensk sjukvård har byggts ut i snabb takt. Internationellt är vi i toppklass. Viktiga sjukdomar har trängts tillbaka. Och framför allt har fattiga och svaga människor fått den vård som tidigare förvägrats dem. Forna tiders sjukvård erbjöd sannerligen inga mänskliga paradis. Många, många människor fick dålig sjukvård eller ingen vård alls. Allt detta kan sägas. Men för den enskilda människan som faktiskt upplever en brist på medmänsklighet i vården och en stor otrygghet för sig själv eller sina anhöriga är det inte så intressant hur det var . Det är problemen nu som måste vara utgångspunkten för reformarbetet. Och de viktigaste kan sammanfattas: O Många människor har svårt att få kontakt med sjukvården. När de eller deras barn blir sjuka skulle de vilja ha omedelbar kontakt med någon läkare, gärna någon som redan känner dem och deras förhållanden. I många fall ser de ingen annan utväg än att vända sig till sjukhusets akutmottagningar, som blir överbelastade. O Vid vissa kliniker är arbetsläget mycket pressat. Det sliter personalen och går ut över omvårdnaden. I stressens och överbeläggningens spår följer oro, brist på mänsklig kontakt och svåra påfrestningar på patienten och dennes anhöriga. O Den svenska befolkningen blir allt äldre. I många kommuner och landstingsområden kan man konstatera en oavbruten ökning av efterfrågan på sluten sjukvård för äldre personer som inte kan klara sig utan vård och tillsyn men som inte kan beredas plats inom långvården. Ofta hamnar de på andra kliniker som blir överbelastade. Trots en ofta forcerad inhuman, medicinskt felaktig och socialt oförsvarlig - utskrivning kvarstår mestadels dygnet runt allvarliga överbeläggningsproblem. Långtidsvårdens väntelistor fylls oavbrutet på. Gamla människor skjutsas hit och dit i vårdapparaten. 0 Väntetiderna förbehandling inom vissa specialiteter är fortfarande mycket långa. Vårdresurserna för invalidiserande folksjukdomar är helt otillräckliga. Det gäller främst reumatikervården, som är ett skandalöst försummat område. Bristen på mänsklig kontakt och omvårdnad hör naturligtvis ihop med bristen på resurser - som efterfrågan på vård ökar. Personalen sliter hårt, de politiskt ansvariga försöker spara och effektivisera så gott det går. Det har gått ut över vårdkvaliteten, hur oönskat det än har varit. "Rationaliseringar har i många fall helt enkelt betytt att det blivit färre tjänster per patient. Särskilt illa är läget under semestrar och . En del av metoderna har också väl okritiskt övertagits från andra verksamheter, t. ex. storindustrins organisation. Den långt drivna arbetsfördelningen mellan olika anställda, en sorts löpande-band-princip, är det kanske mest typiska exemplet. Den typen av "effektiviseringar" har inte bara gått ut över patienternas trygghet - den har dessutom ofta varit ineffektiv och oekonomisk. Men en mänskligare vård har också samband med vårdens organisation, 1 stort och smått. Den pågående utbyggnaden av den öppna vården kan ge oss chanser att skapa bättre vårdtrygghet för den enskilde. En mindre byråkratisk vårdorganisation, där man gav större rörelsefrihet för de olika vårdenheterna, skulle betyda mycket för att anpassa vården efter människors skiftande behov. En ökad respekt för den enskilda människans behov av information och för hennes personliga integritet skulle göra vården mänskligare. En mänskligare vård behöver inte alltid kosta mer pengar. Det är också fråga om ett synsätt, en strävan till större medmänsklig förståelse och kontakt. Den personliga kontakten och omsorgen inom vården är inte bara en fråga om patientens välbefinnande, en sorts lyxartikel som man kan kosta på sig i ett rikt samhälle. Många läkare menar att den personliga kontakten med patienten är en viktig men alltför försummad del av själva behandlingsarbetet. Men det är naturligtvis främst en fråga om humanitet, främst då gentemot de många svårt sjuka eller gamla människor som så intensivt känner övergivenheten och ångesten. Därför är frågan om en mänskligare vård det allra viktigaste problemet för vården och ibland viktigare än utbyggnaden av insatser på nya medicinska områden. Det kan finnas annat som det är viktigare att satsa nya resurser på: tid för personlig kontakt mellan sjukvårdspersonal och patienter, större möjligheter till kontakt med anhöriga, läkarkontinuitet, flera anställda så att arbetstiderna inte blir så hårt pressade. Den här motionen är inte ett fullständigt vårdprogram. Vi har koncentrerat oss på sådana insatser som, om de skulle förverkligas, ger människor ökad vårdtrygghet och bättre mänsklig kontakt inom vården. Vissa viktiga frågor utvecklas i särskilda motioner från . Det gäller ökat skydd för patienternas integritet (1975/76:300), ökat stöd åt handikappade (1975/76:305) och vårdutbildningsfrågor (1975/76:320). Den öppna vården skall nu byggas ut. Det är bra. Men skall vi uppnå en verklig avlastning av sjukhusens akutmottagningar och ge människorna större vårdtrygghet är det nödvändigt att införa ett husläkarsystem. Det skulle också svara mot önskemål som uttryckts av patienterna. I en intervjuundersökning som genomfört gällde de vanligaste kommentarerna att man inte får samma läkare vid återbesök. Man tycker att det är besvärligt att berätta allt på nytt och man tycker inte att man får möjlighet att på ett besök bygga upp ett förtroende. Som speciellt negativt har framhållits de täta bytena av distriktsläkare/allmänläkare. Flera vill ha tillbaka den gamla husläkaren. 1 en enkätundersökning som genomfört framfördes en liknande kommentar: Jag tycker att landstingen borde satsa på husläkare som man känner och som man lätt ringer till. Vi avser ett system som påminner om det som tillämpats i . För svensk del skulle det innebära följande: Varje person lår möjlighet att registrera sig hos en allmänläkare. I första hand sker den registreringen hos den distriktsläkare som har hand om det område där man bor. Den kan också ske hos en privatpraktiserande läkare. Valet av läkare skall vara fritt. Man skulle också ha rätt att byta läkare om man är missnöjd med den man har. Varje läkare har hand om i princip 2 500-3 000 personer. I allmänhet samarbetar flera läkare inom en vårdcentral. Antalet personer per läkare bör variera efter geografiska avstånd och befolkningens ålderssammansättning. Den öppna allmänläkarvården bör byggas ut i första hand i takt med den ökande tillgången på läkare och sjuksköterskor. Vid sjukdom kontaktar patienten sin husläkare. Konsultation sker vid allmänläkarens mottagning, eller om detta inte är möjligt genom hembesök av läkaren. Vi anser att hembesök bör bli vanligare vid detta system än det är . Vid en vårdcentral inom i princip varje kommun upprätthålls också en telefonjour dygnet runt så att en patient vid behov kan komma i kontakt med en läkare som också har tillgång till patientens vårdjournal. Vid behov av specialistkonsultation eller ett sjukhus resurser för undersökningar utfärdas remiss av husläkaren. Även om inget formellt remisstvång infors innebär detta att ingen bör komma till sjukhusens mottagningar utan remiss med undantag för olycksfall och plötsligt insjuknande. Den stora fördelen med det här systemet är att varje människa vet vart och tiil vem hon skall vända sig om hon blir sjuk. Hon vet att hon kan komma tillbaka till samma läkare. Den läkaren känner till patientens problem. Läkaren får å sin sida bättre kunskap om patienternas levnadssituation. Behandlingen underlättas också genom en mer personlig kontakt inom vården. För barnfamiljer bör det vara särskilt värdefullt att de när barnen är sjuka kan vända sig till en husläkare som barnen lärt känna. Verksamheten på vårdcentralerna bör samordnas med barnavårds- och mödravårdscentralerna. Vårdcentralerna bör ha tillgång till vissa specialister, framför allt barnläkare och gynekologer. En viss samordning bör ske med socialvården. Psykologer, kuratorer, skötare och sjuksköterskor bör i ökad utsträckning engageras i ett lagarbete tillsammans med läkarna vid vårdcentralerna och i nära samarbete med socialvården. När den öppna vården på så sätt har kunnat ta över vården av ett större antal psykiskt sjuka patienter kan de stora mentalsjukhusen successivt avvecklas och delvis ersättas av mindre enheter i anslutning till sjukhem och sjukhus. Genom husläkarsystemet avlastas också skol- och företagshälsovården. Om man i praktiken får ett system där ingen kommer till sjukhusens specialavdelningar utan remiss innebär det att den dyrbara sjukhusvården kan koncentreras till de allvarligaste fallen. Man uppnår en klar avlastning av sjukhusen, främst akutsjukvården. Efter behandling på sjukhus sändes en journalkopia till patientens läkare, som stöd för efterbehandling och kontroller. Införandet av ett sådant system skulle medföra betydande fördelar, ge ökad vårdtrygghet, bättre personlig kontakt - och på medföra en klar och bestående avlastning på den tunga och kostnadskrävande slutna vården. Systemet får införas stegvis. Förebygg sjukdom och vårdbehov Vi känner till orsakerna till många sjukdomar och kan förebygga dem. Det kan spara stora sjukvårdsresurser, pengar och personal åt landstingen, medan de förebyggande åtgärderna ofta behöver vidtas av andra samhällsorgan. och regeringen måste t. ex. satsa på bättre trafiksäkerhet, hårdare kontroll av giftutsläpp i luft och vatten, strängare krav på en god arbetsmiljö, åtgärder för att minska förbrukningen av tobak, alkohol och narkotika. En bättre undervisning i skolorna om människokroppen och dess funktioner är en nödvändig förutsättning för att varje människa skall kunna ta ett ökat ansvar för sin hälsa och vid sjukdom kunna målmedvetet medverka i arbetet med att återvinna hälsan. Utvidgad vuxenundervisning genom kurser, radio-TV och tidningar i samma syfte är ett nödvändigt komplement. Många människor oroar sig i onödan för små krämpor och söker få kontakt med läkare. En bättre kunskap om den egna kroppen och om sjukdomar skulle kunna betyda en stor avlastning för sjukvården. Information om hälsosamma levnadsvanor, och praktiska möjligheter att förverkliga dem, krävs för en god friskvård. Den skall beakta de olika förutsättningarna i olika åldrar och särskilt tillgodose de äldres behov av stimulans och hjälp i form av servicebostäder med matdistribution, hemsjukvård, fot- och hårvård etc. 1 den bristsituation som råder måste vi kunna utnyttja alla mänskliga resurser inom vårdsektorn. finns ett stort antal läkare som är offentligt anställda och som vid sidan av sin ordinarie verksamhet har privat mottagning. De har gjort stor nytta för många människor. Det nya ersättningssystemet för privatläkare innehåller emellertid sådana begränsningar att många av dessa läkare inte kan ansluta sig. Bristsituationen inom sjukvården gör att detta drabbar patienterna. anser därför att offentliganställda läkare med privatpraktik under en övergångstid skall kunna anslutas till det ersättningssystem som gäller i övrigt för privatläkare. Läkaren måste naturligtvis upprätthålla en klar skillnad mellan sin offentliga och sin privata verksamhet. Mänskligare omsorg inom vården Människor som plötsligt kommer till sjukhus, kanske för svåra sjukdomar, befinner sig i en helt ny och ångestladdad situation. Det sedvanliga livsmönstret bryts; personligheten tycks försvinna i vårdapparaten som behovet av mänsklig kontakt är större . Många vågar inte reagera på denna situation eller över huvud taget visa sin ångest och smärta. Sorg, förtvivlan eller ångest förnekas eller undertrycks. En patient som i alla situationer visar upp ett glatt leende och aldrig beklagar sig är storartad, en patient som gråter och protesterar är besvärlig. Men att hålla tillbaka sina känslor i sådana pressade situationer är ansträngande och kan skada patienten och försvåra tillfrisknandet. Människor med långvarig och tät kontakt med sjukvården har omvittnat hur det egna självförtroendet och jag-känslan förkvävs i samband med inläggningen på sjukhus. Det krävs stor viljekraft för att fråga läkare och annan personal, verkligen ta reda på hur den egna situationen är. De allra flesta orkar inte med det, passiviseras och griper ängsligt och tacksamt i varje smula av information som ges dem. Ofta har de svårt att förstå vad läkarna säger. Läkarna och annan personal är å sin sida också i en besvärlig situation. Längre samtal med varje patient tar tid från ett pressat tidsschema. Ofta är prognosen osäker och man vill inte säga för mycket. En del skyggar för att ge patienterna uppriktiga besked, särskilt vid allvarliga sjukdomstillstånd. De vet inte riktigt hur man skall bete sig för att möta de ångesttillstånd som då kan uppstå - och har inte tid för de samtal som borde vara självklara. En god omvårdnad måste sätta patienten först. Ett av de allra viktigaste kraven är att.patienten får bättre introduktion vid inskrivningen på sjukhuset. Den som inte vet hur sjukhuset i stort fungerar och vad som skall ske med honom eller henne själv kan lätt känna sig som ett nummer eller som ett emballage till ett sjukt organ. Vid den fortsatta behandlingen skall patienten ges begriplig information om sin situation, om behandlingen, om olika alternativ etc. Den rätten är lika viktig som rätt till behandling. Rutinerna måste ordnas så att det finns tid för information. På det sättet får patienten bättre möjligheter att påverka sin egen vårdsituation. Ett stort problem inom den slutna vården är bristen på kontinuitet. Många patienter upplever ständigt nya läkare, sjuksköterskor, kuratorer och biträden. Situationen är svår också för vårdpersonalen. Arbetet blir otillfredsställande för den som inte kan fullfölja behandlingen av en patient. Problemet hänger samman med behovet av ledighet efter jourtjänstgöring, utbildningssystemet och den långt drivna arbetsfördelningen. Patienterna får kortvariga kontakter med en lång rad personer. Genom ändringar i personalorganisation och joursystemet bör man kunna minska omsättningen av läkare och annan personal påen avdelning, så att det inte ständigt kommer nya människor. Inom många sjukhus gick man in för en sorts "löpandebands-princip. Arbetet delades upp på en rad olika rutiner, där en och samma person gjorde samma syssla. Den typen av arbetsordning måste bort. I stället bör man satsa på vårdlag eller, som det ibland brukar kallas, gruppvård. Det är egentligen ingenting nytt. Det är en återgång till hur patienterna tidigare skötts. Personalen delas upp i mindre grupper som får sköta en mindre grupp av patienter . Arbetsfördelningen görs mindre snäv. Då blir det mer kontakt mellan personal och patienter. De får större chans att lära känna varandra. För de anhöriga känns det tryggt att få tala med någon som sköter patienter mer kontinuerligt. Praktisk försöksverksamhet har givit positiva erfarenheter av gruppvård från såväl patient- som personalsynpunkt. Patienter, särskilt de som vårdas på sjukhus, får viktiga erfarenheter av problem och brister inom vårdorganisationen. Det är viktigt att dessa erfarenheter tas till vara för att förbättringar skall kunna ske . Det bör vara naturligt att sjukhuset i samband med utskrivningen intervjuar patienterna om deras uppfattning om vården och sjukhusmiljön och frågar dem om egna förslag. (Naturligtvis skall det vara frivilligt att delta!) Sjukhusinfektionerna är ett allvarligt och växande problem. De drabbar såväl personal som patienter. Många människor avlider genom sjukhusinfektioner och många människor, även nyfödda, drabbas av årslångt lidande. En av orsakerna till sjukhusinfektionerna tycks vara s. k. rationaliseringar inom städningen, försök till besparingar inom denna sektor etc. Stora insatser måste nu till för att komma till rätta med sjukhusinfektionerna genom ökad satsning på effektiv städning, utbildning av städpersonal och sjukhusets egen personal, krav på noggrann hygien samt isolering av patienter som drabbats av sjukhusinfektioner. Detta kan medföra nya utgifter, men dessa är förhållandevis små i jämförelse med vad sjukhusinfektionerna kan kosta både den enskilde och samhället. Frågan om ersättning för behandlingsskada har varit aktuell . har i krävt ett förbättrat försäkringsskydd. En sjukförsäkring med utvidgat patientskydd finns fr. o. m . De som blivit skadade tidigare omfattas dock inte av försäkringen. Detta är en orättvisa: de som haft oturen att drabbas av infektioner eller andra skador tidigare bör ges en fullgod ersättning. Den skadeprövningsnämnd som tillsatts i samband med den nya försäkringen bör fl pröva även tidigare inträffade skador. I de fall anspråken anses rimliga bör landstingen stå för kostnaderna. Trygghet för barn på sjukhus För små barn innebär sjukhusmiljön och bortovaron från föräldrarna en stor psykisk påfrestning. Barn bör tas in på sjukhus bara när det är absolut nödvändigt. Då bör barnen vårdas på särskilda salar med tillgång till personal som är utbildad för omsorg om barn. Det måste finnas god tillgång till lekmaterial och skolundervisning. Vidare måste föräldrar och nära anhöriga fl möjligheter att övernatta. Besök bör vara tillåtna . Det finns tyvärr fortfarande många sjukhus där man tillämpar begränsade besökstider också för besök hos sjuka barn. Föräldrarna bör inte hindras att vara hos barnet, därför att de inte har råd. a. därför är det motiverat med utökning av de som föräldrarna nu har rätt till sjukpenning för vård av sjuka barn. Denna del av föräldraförsäkringen bör dels byggas ut så att familjer med flera barn erhåller rätt till ett ytterligare antal sjukpenningsdagar, dels medge särskilda möjligheter till ledighet och föräldrapenning när barnet vårdas på sjukhus. Föräldrarnas möjligheter att besöka barnet bör öka. Yrkanden i detta syfte framfördes i en partimotion från . Eftersom regeringen nu aviserar en särskild proposition om bl. a. dessa frågor avser vi återkomma i det sammanhanget. Den äldre delen av befolkningen har ökat starkt . Deras andel av befolkningen väntas öka ytterligare . Denna befolkningsutveckling ställer ökade krav på sjukvården. Långtidssjukvården och hemsjukvården liksom kommunala omsorger för de äldre är därför angelägna uppgifter. I budgetpropositionen meddelas att regeringen avser att ta upp dessa frågor, som är av avgörande betydelse för de äldre i samhället, vid en särskild konferens med och . Det är enligt vår mening beklagligt att regeringen inte nu är beredd att lägga fram konkreta förslag till förbättringar av långtidsvården och åldringsvården. Trots allt som har byggts och ordnats är det fortfarande många gamla människor som inte får en mänsklig vård. Alltför ofta skjutsas de hit och dit i vårdapparaten. Deras egna eller deras anhörigas möjligheter att påverka vården är ofta mycket liten. Bristen på platser för en riktig vård av långtidssjuka är alltjämt mycket stor. Sjukhusens akutavdelningar fylls av långvårdspatienter, vilket försvårar akutvården av andra. På ålderdomshemmen bor också många som skulle behöva plats på sjukhem. En utbyggnad med i medeltal 2 000 långvårdsplatser skulle ge en total platstillgång på 58 000 platser för långtidssjuka vid periodens slut. Det skulle motsvara av antalet människor i åldrarna . Det får betraktas som ett minimiprogram. Väntelistor till långtidsvården kommer ändå att bli nödvändiga. Det innebär likväl att takten i utbyggnaden måste öka i förhållande till den senaste 10-årsperiodens utbyggnad. Det är viktigt att sjukhemmen inte byggs för stora. Det händer ofta att gamla människor vårdas på sjukhem som ligger långt borta från de orter där deras barn bor. Den personliga omsorgen inom långtidsvården bör också förbättras genom ökad personaltäthet och genom bättre personalutbildning. Anställningsvillkoren måste vara sådana att god rekrytering blir möjlig. En ökad personaltäthet inom långtidsvården är viktigare än hög standard på byggnader och utrustning. Den kommunala servicen till pensionärer som bor självständigt bör vara väl differentierad och omfatta även hemsjukvård och möjlighet till tillsyn . Sådan åldringsvård kan bidra till att en annars ofrånkomlig institutionsvård kan skjutas . Den primärkommunala åldringsvården och landstingens långtidsvård besväras på många håll av bristen på samarbete och samordning. Man kan befara att de samarbetsorgan som kommunförbunden rekommenderat inte alltid blivit det effektiva samrådsinstrument som man hade hoppats på. Enligt mening måste det vara landstingens uppgift att svara för sjukvården även när det gäller gamla människor.