mot · FZ022104 · 1976-01-27 00:00:00 — av i Holmgården m. fl. om överförande av kommunägd mark till lantbruksnämnd, m. m. Många kommuner har köpt betydande områden för ev. framtida bebyggelse. Detsamma gäller privata och folkrörelseanknutna byggföretag. Så länge dessa markförvärv gäller områden som kommer att bebyggas finns inga invändningar att göra mot detta, även om ändringar i bl. a. expropriations- och förköpslagarna gjort det lättare att förvärva mark i samband med själva exploateringen. Många av dessa förvärv har skett i ren spekulation. Även kommunernas markinköp har i hög grad skett utan anknytning till översiktliga överväganden om var en framtida bebyggelse skulle vara mest ändamålsenlig. Som framgår av en rapport från statens råd för byggforskning (markpolitik i tre norrlandsstäder 1950-70, R 24:1974) har markförvärv av denna typ i många fall kommit att på ett irrationellt sätt styra planeringen. Man har byggt där man haft mark, inte alltid där det varit lämpligast. är en av de kommuner i vilken denna fråga har diskuterats. Ytterligare exempel på hur tidigare markförvärv på ett irrationellt sätt påverkar debatten i en kontroversiell planfråga belyses i redovisningen av ett expertuppdrag till planverket (Jordbruket i den kommunala planeringen, 1975 01 15, sid. 12-22). Särskilt med hänsyn till den allmänt pressade ekonomin är det givetvis frestande att exploatera de områden som kommunen redan äger, även om de med dagens sätt att se på resurshushållningen inte borde exploateras. Andra nackdelar med dessa överflödiga markreserver är att de ofta vanhävdas. föreligger ett behov av mark bl. a. för rationaliseringsverksamheten inom jordbruket. Inte minst mot bakgrund av den ökade vikt man lägger vid hushållning med naturresurserna kan man alltså konstatera att kommuner och byggföretag har betydande markreserver, som sannolikt inte kommer att bebyggas. Enligt vår uppfattning bör sådan mark inlösas av staten och via lantbruksnämnderna vidareförmedias till aktiva lantbrukare. Detta kan ske bl. a. i samband med den rationaliseringsverksamhet som lantbruksnämnderna medverkar i. I någon mån bör kommunerna själva kunna medverka i denna verksamhet genom att byta mark utanför planerade områden mot privatägd sådan inom planområdena. Några exakta uppgifter finns inte över hur stora arealer som inköpts i områden som ligger utanför dem man avser exploatera inom överskådlig framtid. Däremot pågår i anknytning till den fysiska riksplaneringen ett omfattande arbete med översiktlig planering i praktiskt taget samtliga kom Särskilt i det hundratal kommuner för vilka särskilda program för hushållning med jordbruksmark skall upprättas kommer att finnas ett värdefullt underlag för bedömningen av vilka områden som kan återföras till aktiv jordbruksproduktion. - Mot bakgrund av bl. a. lantbruksnämndernas redovisning av var den bästa jordbruksmarken finns skall i dessa kommuner redovisas var samhällsutbyggnaden bör ske på 5 resp. . Den för exploatering förvärvade marken utanför dessa områden bör alltså återföras till aktiv jordbruksproduktion. Denna återköpsverksamhet bör omfatta även de skogsmarker som följt med i dessa förvärv - i den mån de inte avsätts som rekreationsområden för vilka man lägger alltför stora restriktioner för en ekonomisk skogsproduktion. För den kommunägda marken gäller att man i första hand avlastar kommunerna det ekonomiska tryck som pressar dem till ur allmän synpunkt irrationella beslut i planeringsfrågor. I många fall har kommunerna köpt dessa områden till sådana priser, att de med ränta inte rimligen kan tas ut av dem som förvärvar denna mark för jordbruksproduktion. Någon form för reglering av sådana förluster bör alltså prövas. Med hänsyn till kommunernas allmänt pressade ekonomi bör dessa förluster enligt vår mening i huvudsak bäras av staten, t. ex. genom ett särskilt anslag till lantbruksverket för inköp av dessa områden. Det är trots allt med statsmakternas goda minne och mot bakgrund av den statliga jordbrukspolitiken som kommunerna bedrivit sin markpolitik. Det kan ifrågasättas om denna återköpsverksamhet även skall omfatta exploateringsföretagens spekulationsköp. Många skäl talar emot detta. De borde själva kunna stå för sina förluster. En rad praktiska skäl talar dock för att återköpsverksamheten även omfattar dessa markinnehav. Ett av dessa är att denna mark bör återföras till aktiv jordbruksproduktion och till priser som inte ytterligare pressar upp priset på jordbruksmark. Ett annat skäl är att exploateringsföretagen genom sitt "lätt tillgängliga markinnehav påverkar kommunernas planering så att det inte ligger någon skillnad i om det är kommunen eller byggföretaget som äger marken. Av dessa skäl förordar vi att återköpsverksamheten skall omfatta även exploateringsföretagens mark utanför planerade områden. Däremot kan övervägasom skilda reglerbörgälla förde olika kategorierna av mark i vad gäller regleringen av de ev. förlusterna i förmedlingsverksamheten. De frågor som här berörts bör lämpligen utredas av sittande jordbruksutredning i anknytning till de planerings- resp. resurshushållningsfrågor som tidigare remitterats till denna utredning. Av de skäl som ovan redovisats bör i annan ordning också utredas på vilket sätt expropriations- resp. kommunala förköpslagen bör begränsas till att gälla enbart för områden inom vilka kommunerna genom översiktliga planer kan redovisa att en exploatering för samhällsutbyggnad är aktuell under de närmaste 10 eller ev. 15 åren. Kommunerna har som regel en sådan planberedskap att ett sådant krav är motiverat. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställes' att jordbruksutredning i syfte att främja dels en rationell planering, dels (en aktiv jordbruksproduktion och) rationaliseringsverksamheten inom lantbruket ges i uppdrag att utreda formerna för en överföring av kommunernas och vissa andra markinnehav utanför aktuella utbyggnadsområden till lantbruksnämnderna. () i Holmgården . () i *(Seäven motionen 1975/76:2105)