mot · FZ021163 · 1976-01-26 00:00:00 — av m. fl. om ändring av bestämmelserna för vapenfri tjänst Kritiken mot lagen om vapenfri tjänst som togs i bruk har främst gällt att den i centrala avsnitt inte kunnat ges en entydig tolkning och därför kunnat utnyttjas för politiska och militärpolitiska bedömningar från myndigheternas sida, bl. a. på så sätt att man i vissa lägen kan avslå Iler ansökningar om vapenfri tjänst just genom en restriktiv tolkning av lagen. Tvärtemot detta påstående hävdar regeringen att antalet bifallna ansökningar ökat kraftigt eller t. ex. mer än fördubblats . Men studerar man motiveringarna till ansökningarna , blir bilden mer komplicerad än så. avgjorde den beslutande instansen, vapenfrinämnden, 2 379 ansökningar. 1 994 fall åberopades religiösa skäl för ansökan, i de övriga 1 385 angavs etiska och andra skäl. Av de religiösa ansökningarna bifölls 90 96 eller 894 ansökningar. Av de etiska och andra ansökningarna bifölls endast 31 96 eller 435 ansökningar. Siffrorna speglar en klar tendens i tilllämpningen av vapenfrilagen. Ansökningarna på religiös grund behandlas relativt enhetligt. Engagemang i något religiöst samfund är ett viktigt kriterium när vapenfrinämnden tar ställning, en religiös-humanistisk pascifism baserad på budord och kärleksbudskap är ett annat. I sina ansökningar har de som åberopat religiösa motiv också haft stöd i vapenfrinämnden, där regelbundet flera representanter för den religiösa åskådningen, i allmänhet präster, haft plats. För de icke-religiösa ansökningarna har förhållandet varit - och är - problematiskt. Dessa ansökningar har mer sällan den entydigt organisatioriskaprogrammatiska grund som de religiösa ansökningarna åberopar och som vapenfrinämnden valt att premiera. Det direkta utrymmet för godtyckliga bedömningar av ansökningarna ges i vapenfrilagens första paragraf, där det står: "Värnpliktig äger tillstånd att fullgöra vapenfri tjänst i stället för värnpliktstjänstgöring, om bruk av vapen mot annan icke är förenligt med den värnpliktiges allvarliga personliga övertygelse och skulle medföra djup samvetsnöd för honom." Det avgörande begreppet här är "djup samvetsnöd. Det torde för det första stå klart att de omkring 250 lokalt tillsatta utredningsmän som förbereder varje ansökningsärende och på vilkas utredningar vapenfrinämnden i praktiskt taget varje fall baserar sin bedömning inte tolkar begreppet på samma sätt. En enhetlig objektiv tolkning försvåras säkert också i de många fall där en etisk-humanistisk uppfattning om bruk av våld paras med eller ingår i en allmänpolitisk samhällsuppfattning med en ofta kritisk inställning till det etablerade styresskicket. För det andra ger begreppet "djup samvetsnöcf utrymme för restriktivare tolkningar när bakomliggande politiska rekommendationer från försvarsdepartementet till vapenfrinämnden kräver det. En klassisk replik är den som dåvarande försvarsministern fällde 1970: "Ett orimligt högt antal vapenvägrare kommer inte att accepteras. Även om värnpliktiga, dvs. alla män i åldern , kommer att ha aldrig så goda skäl, känna aldrig så djup samvetsnöd, kommer alltså ända militärpolitiska överväganden att ytterst bestämma bifall eller avslag, inte lagen. Problemen med vapenfrilagen är gamla. Sedan totalvägrare och vapenvägrare mer regelbundet började dyka upp i varje årskull inkallade, har statsmakterna inte funnit något effektivt sätt att behandla dem. Vapenfrilagen var i sig ett försök att komma till rätta med den snabba ökningen av antalet totalvägrare . Lagen visade sig i bruk vara ett klumpigt redskap. De som sökte vapenfri tjänst var oftast angelägna om att få göra meningsfulla samhällsinsatser, som det inte fanns utrymme för inom försvaret. De tjänstgöringsalternativ som vapenfrilagen anger har många värnpliktiga funnit otillfredsställande eller i dålig överensstämmelse med den hänsyn som skall tas till den utbildning och fallenhet samt i möjlig mån till dina önskemål. (Ur en informationsbroschyr från AMS, såsom registrerande och utbildande organ för alla vapenfria.) Det här förhållandet markeras också av att så många värnpliktiga trots vapenfrilagen fortfarande totalvägrar gång på gång och därvid döms till fängelsestraff. har totalvägrare tillbringat sammanlagt i fängelse, straffade för sin uppfattning, som i försvarsfrågan avviker från regeringens, och för sin önskan att göra en väsentlig samhällsinsats i linje med utbildning och erfarenheter. Detta anger klart såväl bristerna i regeringens försvarstänkande som vapenfrilagens små möjligheter att lösa frågan om meningsfull samhällstjänst. En utväg, som staten allt flitigare tycks använda sig av för att slippa den ofta besvärande diskussionen kring statistiken över vapenfrilagens användning, är att de som mönstrar och anför tvekan till vapentjänst kan frikallas på psykiska grunder. En sådan utveckling bör motarbetas både därför att den i huvudsak sker dolt och för att de som frikallas får en mycket negativ stämpel på sig. har vapenfrilagen inte hjälpt utan tvärtom ofta drabbat unga människor med en positiv inställning till att göra aktiva insatser för samhället. Lagen bör ändras så att den direkt får en funktion för den som har subjektiva skäl att åberopa den, dvs. att den får tillämpning för den för vilken bruk av vapen mot annan icke är förenligt med den värnpliktiges allvarliga personliga övertygelse. Resten av meningen i första paragrafen, där begreppet djup samvetsnöd ingår, bör strykas. Vidare måste tjänstgöringsalternativen bli fler, vissa tjänster i biståndsarbete bör bli tänkbara liksom arbete i ideella föreningar, fredsorganisationer och olika politiska och religiösa organisationer. Likaså bör det undersökas om i vissa fall inte vapenfria kan fortsätta sina civila yrken på de ordinarie arbetsplatserna med samma sociala och ekonomiska villkor som andra vapenfria. Överskottet av arbetet skulle kunna gå till exempelvis freds- och konfliktforskning och olika svenska biståndsprojekt. Tendensen att frikalla allt fler som mönstrar och då söker vapenfri tjänst eller anför tvekan till vapentjänst måste brytas. Vapenfrilagen måste få ett sådant innehåll att den ger plats för alla sådana fall. Det är desto mer angeläget som frikallelse sker på ytterst tvivelaktiga psykologiska grunder. Lagen måste enligt vår mening ändras så, att anledningarna att bryta mot den blir få. Lagen bör i det avseendet vidare justeras så, att i de stycken där brott mot lagen behandlas det inte yrkas fängelsestraff för vägran att göra vapenfri tjänst. Här måste man söka konstruktiva lösningar och vidga toleransen för att komma ifrån den primitiva samhällsåtgärd som en dom till fängelse innebär. Med hänvisning till vad som anförts föreslår vi att uttalar sig för ändring av lagen om vapenfri tjänst (SFS 1966:413), kungörelsen med vissa bestämmelser om vapenfria tjänstepliktiga samt instruktionen för vapenfrinämnden innebärande: a) att den nuvarande formuleringen i 1 § vapenfrilagen "djup samvetsnöd slopas, b) att de vapenfrias tjänstgöringsmöjligheter, angivna i lagen 2 §, utökas och kompletteras enligt synpunkterna i motionen, c) att påföljden fängelse för brott mot lagen slopas, d) att sammansättningen av vapenfrinämnden ändras eller nämnden utökas så att även företrädare för icke-religiösa vägrare får plats i den, e) att tjänstgöringstiden för vapenfria tjänstepliktiga bestäms bli lika lång som för vanliga värnpliktiga. (vpk) (vpk) (vpk) i (vpk) i