mot · FZ02174 · 1976-01-12 00:00:00 — 1975/76 174-179 Motion 1975/76: 174 om ett system med fast anställda offentliga försvarare i brottmål för brott misstänkt skall ha tillgång till juridisk expertis. Det är en mycket elementär regel i ett rättssamhälle. Mindre självklart är det system som f. n. tillämpas vid utseende av offentlig försvarare i brottmål. Systemet har från skilda håll utsatts för kritik. Denna kan sammanfattas i följande punkter: Det har uppstått en krets av s. k. kändisadvokater, glamorösa laguttolkare som far land och rike kring på skattebetalarnas bekostnad. För brott misstänkta personer önskar ofta - och säkert allt oftare - till sin försvarare utse en dylik superstar. Om detta förvägras, betraktar den misstänkte detta som om tingsrätten redan från begynnelsen intar en fientlig attityd och hon eller han känner sig dömd på förhand. Om tingsrätten å andra sidan - med bortseende från merkostnaden för samhället - förordnar en avlägset boende kändisadvokat på en anhållens begäran väcker detta icke sällan och ofta alls icke utan skäl anstöt hos allmänheten, vilket åtminstone kan menligt påverka den respekt för rättsordningen och det förtroende för domstolarna som utgör grundläggande förutsättningar för en väl fungerande rättskipning. Ett aktuellt och omskrivet fall vid bestyrker att komplikationer av nämnt slag kan uppstå. Det har stundom från advokathåll påpekats - och vitsordats - att vissa tingsrätter utvecklat ett favoritsystem, innebärande att vissa advokater erhåller alla eller merparten av uppdragen som offentlig försvarare. 1 ett brottmål agerar tre skilda auktoriteter: domaren, åklagaren och försvararen. Samtliga tre har djupare sett samma uppgift sådan den är beskriven i 21:7 med avseende å den offentlige försvararen: verka för sakens riktiga belysning. Rättvisa skall skipas. Ingen oskyldig skall dömas, ingen skyldig skall dömas för annat brott än det som verkligen begåtts och ingen skyldig skall förklaras vara oskyldig. Det kan måhända upplevas som en triumf för försvararen att en skyldig går fri, men för rättsordningen är det djupare sett givetvis ett nederlag. Mot bakgrund härav ter det sig märkligt och svårbegripligt att två av parterna i brottmålsprocessen, domaren och åklagaren, är inom rättsväsendet fast anställda funktionärer, medan den tredje, försvararen, verkar som fri företagare. Lika viktigt och angeläget som det är att rättsväsendet förfogar över en kader av goda och väl utbildade domare och åklagare borde det rimligtvis vara att en motsvarande krets av offentliga försvarare står till samhällets förfogande. Det kan med fog göras gällande att samhället utbildar och avlönar tjänstemän för att få fast folk för brott men underlåter att göra sammalunda i syfte 1 2975/76. 1975/76: 174 att fria folk för brott. Det är en obalans som kan ge sken av att det förstnämnda skulle vara en viktigare samhällsuppgift än det sistnämnda. Så är det självfallet ingalunda. Det skulle vara rationellt, logiskt och ägnat att avdramatisera brottmålsprocessen om uppdragen som offentlig försvarare fördelades mellan ett antal fast anställda jurister efter samma system som tillämpas på åklagarsidan. Åklagarväsendets organisation på länsplanet kan tjäna som förebild för uppbyggnaden av en motsvarande organisation med avseende på de offentliga försvararna. Motståndet mot ett system sådant som jag här pläderat för är på sina håll starkt och envist. Det har därvid hävdats att den offentlige försvararen måste stå fri från samhället; som fast anställd och avlönad skulle hans oväld kunna sättas i fråga, han skulle bli beroende av uppdragsgivaren och gå samhällets ärenden i stället för den misstänktes. (Man bortser då ifrån att samhället och den misstänkte har samma ärende: att en riktig och rättvis dom avkunnas - friande eller fällande.) 1 själva verket förhåller det sig väl precis tvärtom: den fast anställde är mindre beroende av uppdragsgivaren än den frie företagare som skall förlita sig på uppdragsgivarens gunst. Den sistnämnde har givetvis större anledning stå på tå än den förstnämnde, trygg och säker och därmed självständig i sin verksamhet. Den ettriga kritiken mot ett system med fast anställda offentliga försvarare drabbar på ett ganska utmanande sätt de advokater som är anställda vid de allmänna advokatbyråerna och som förordnas som offentliga försvarare. Vågar någon verkligen påstå att dessa advokater skulle fullgöra sina uppdrag som försvarare i brottmål mindre tillfredsställande, mindre självständigt och med mindre oväld än andra? Det skulle vara en helt sanningslös och oförsynt anklagelse. Det må anmärkas att ett system med fast anställda offentliga försvarare tillämpas i och i , där det såvitt känt fungerar väl och utan komplikationer av de slag som framhävs av dess motståndare här i landet. Med åberopande av det anförda hemställer jag att beslutar att hos regeringen begära att förslag skyndsamt framläggs till ett system med fast anställda offentliga försvarare i brottmål enligt de riktlinjer som angivits i motionen.