mot · FZ022141 · 1976-01-27 00:00:00 — 1975/76: 2141 av m. fl. Regeringens svävande paroller om arbete åt alla och demagogiska fraser om växelvis 100 000 och 400 000 nya arbeten visar bristande allvar inför sysselsättningsfrågan. Sysselsättningspolitiken saknar linjer och mål. Parollen full sysselsättning är övergiven. Alla systembevarande partier accepterar arbetslöshet för att slå vakt om storföretagens vinster. kommunisterna vägrar acceptera en politik som utgår från kapitalets intressen och som saknar mål. Vpk föreslår ett långsiktigt, sammanhängande program för att uppnå full sysselsättning och kvinnornas ekonomiska frigörelse. Detta kräver ett tillskott av minst 800 000 heltidsarbeten . En del av dessa kan skapas genom en allmän förkortning av arbetstiden . Tre basområden bildar utgångspunkt för skapandet av nya arbeten. Dessa tre områden hänger logiskt samman med varandra. Det ena är statliga industrier inom avancerade framtidsbranscher med hög förädlingsgrad och energibesparande struktur. Det andra är det kollektiva transportnätets upprustning till full teknisk och ekonomisk kapacitet. Det tredje är en rehabilitering av eftersläpande sociala områden: barnomsorgen, vårdsektorn, arbetsmiljön m. m. Ett offensivt sysselsättningsprogram kräver ingripanden i den kapitalistiska ekonomin. Kapitalexport bör förbjudas. Affärsbankerna bör nationaliseras. Inflation bör förebyggas med pris- och hyreskontroll. På leder förverligandet av full sysselsättning logiskt till en socialistisk planekonomi. Arbetslöshet är en tung del i kapitalismens förtryck av lönarbetarna. Arbetslöshet drabbar inte bara dem som direkt ställs utan arbete. Den drabbar alltid hela arbetarklassen. Följden blir allmänt ökad otrygghet, allmänt sämre förhandlingsläge och allmänt försämrad social ställning. Också de av kapitalet mest eftertraktade arbetarna drabbas, låt vara indirekt. Inbördes motsättningar kan skapas bland de arbetande - mellan äldre och yngre, mellan män och kvinnor, mellan svenskar och invandrare, mellan dem som står kvar i arbetet och dem som slagits ut osv. Arbetslösheten slår särskilt starkt mot vissa grupper, vilkas sociala läge redan i sig själv präglas av diskriminering utöver det allmänna klassför Arbetslösheten görs till motiv för ökad utslagning av äldre. Arbetslösheten försvårar ytterligare kvinnornas ekonomiska frigörelse och skärper diskrimineringen. Arbetslösheten drabbar ungdomen jämförelsevis hårdare än andra. Den försämrar inte bara dess ställning i . Den påverkar också de ungas framtida levnadsförhållanden. Som särskilt stötande framstår att det är de unga kvinnorna från arbetarklassen som maximalt slås ned . I deras nuvarande situation gror redan fröet till kvinnoförtrycket i nästa generation. Arbetslösheten får också fördelningspolitiska verkningar. Möjligheterna till offensiv lönepolitik blir sämre. De lönarbetandes totala köpkraft blir mindre än vid full sysselsättning. De sociala kostnaderna stiger. Då de lönarbetande betalar en stigande andel av skatterna, blir följden en kostnadsövervältring, som gynnar kapitalet. Kampen mot arbetslösheten måste vara ett förstahandsmål för arbetarklassen och dess organisationer. Kampen gäller inte bara arbetslösheten som ekonomisk företeelse. Den gäller djupare sett de lönarbetandes totala förhållande till produktionssystem och samhälle. Kampen mot arbetslösheten kan därför inte föras i blott administrativa former - genom att statistiskt dölja den, tillfälligt subventionera bort den eller socialt isolera den genom att acceptera att en växande del av arbetarklassen förs till vad som cyniskt kallats arbetsmarknadens B- och C-lag. Kampen mot arbetslösheten måste alltid ha som mål: dess slutgiltiga avskaffande. Den blir en kamp om makt och samhällssystem. Kapitalismen gav upphov till det fria lönarbetet och därmed till en klass av rörliga arbetare, för vilka arbetslöshet i modern mening blev ett inslag i deras sociala tillvaro. Arbetslöshet är emellertid ingen störning, som drabbar kapitalismen på grund av misskötsel eller olycka. Den framgår ur systemets egen lagbundna utveckling. Kapitalismen utvecklas alltid ojämnt, då den saknar styrning och aldrig kan åstadkomma balans mellan ekonomins olika delar. Även i perioder av stark allmän utvidgning förekommer därför regelbundna tider av överinvestering, överproduktion och arbetslöshet. Kapitalismen skapar också långsiktig, kronisk arbetslöshet. Det konstania kapitalet (produktionsmedel, varor i lager) växer snabbare än det variabla (utläggen för löner). Ett givet tillskott i nya arbetstillfällen kräver därför ett ständigt ökande tillskott i det konstanta kapitalet. Förskjutningen i kapitalets sammansättning leder till att den del därav (den variabla) ur vilken mervärde och profit kan utvinnas tenderar att minska sin andel av det totala kapitalet. Det vållar en tendens till sjunkande profitkvot. Den allmänna prognosen för en kapitalistisk ekonomi har främst två drag. Dels minskar tillväxten i sysselsättning för att småningom upphöra och förbytas i en minskning. Dels ökar genomsnittligt och den s. k. industriella reservarmén - de arbetslösa och undersysselsatta, som inte får plats i den öppna produktionen. Gentemot tendensen till sjunkande profitkvot söker kapitalisterna på olika sätt gardera sig. Det sker genom prestationshets, utslagning, rovdrift med naturtillgångar och genom att öka profiten på lönernas bekostnad via kamp mot lönekrav. En annan möjlighet erbjuder sig i ökad export, så länge det kapitalistiska världssystemets marknad alltjämt utvidgas eller så länge man kan uppnå den på andra kapitalistländers bekostnad. Slutligen kan kapitalismen i stigande utsträckning förlita sig på statens och statsapparatens åtgärder för att dämpa risken för att dess inre motsättningar blir ett hot mot systemets stabilitet och maktstruktur. Förmåner och stöd åt företagen, sociala utgifter för de arbetslösa, medansvarighet i den koncentration och strukturomvandling som är kapitalismens kännetecken kan aldrig upphäva tendenserna till skärpta motsättningar och kris. De kan fördröja, dölja eller till neutralisera dem. Ofta verkar de dock på någon sikt förvärrade. Försöken att pressa lönekraven ger minskad tillväxt av den nationella marknaden. Ökat exportutrymme vinns till priset av skärpt utslagning och snabbare s. k. strukturomvandling. Arbetarklassen har alltid på olika vägar sökt kämpa mot arbetslösheten. Arbetarrörelsen har emellertid saknat ett större politiskt grepp på frågan. Socialdemokratin hade inte lämnat den klassiska, borgerliga deflationspolitikens tankar. 1930-talets strid för full sysselsättning fördes utifrån inplanterade nyliberala tankegångar, och Keynes idéer. Dessa idéer var en säregen blandning. Dels kom de med sitt krav på full sysselsättning att ligga i linje med arbetarklassens omedelbara strävan. Dels erbjöd de en räddning för borgarklassen, vars samhällssystem riskerade att förlora sin politiska och sociala stabilitet. Inom skenbart samma teoretiska syn kom dessa två tendenser att kämpa mot varandra i sysselsättningspolitiken. Keynes idéer i tappning inneslöt flera progressiva delar. Ett syfte var att öka totala efterfrågan genom kreditexpansion och underbalansering av budgeten. Efterfrågeökningen skulle också delvis vinnas genom en omfördelning av inkomster - varvid konsumtionsandelen vid given totalinkomst skulle öka. Målsättningen var full sysselsättning i teorins mening - dvs. lika många eller helst något fler arbeten än det fanns arbetssökande. Detta gav utrymme åt en offensiv lönepolitik, vilket teorin också uttryckligen förutsåg. Denna politik var möjlig så länge inte tendensen till kronisk arbetslöshet hade slagit igenom för gott. Den hade bl. a. den allvarliga begränsningen att den var en metod bara för den kortsiktiga lågkonjunkturens övervin började den svenska kapitalismen ge upphov till stegrad arbetslöshet av kronisk typ. minskade också tillväxten allmänt i ekonomin och i den totala sysselsättningen. Reservarmén ökade både absolut och relativt. Det var inte längre full sysselsättning. På byråkratins språk hette det att det blivit en balanserad arbetsmarknad. Härmed ändrades förutsättningarna för statens sysselsättningspolitik. Keynes-Wigforss modell måste överges. Underbalansering och kreditexpansion dög inte mot en arbetslöshet som stannade kvar även under högkonjunktur. I en kapitalistisk ekonomi ledde en sådan inflationspolitik till hot mot systemets allmänna stabilitet. 1 stället måste man hålla tillbaka efterfrågeökningen, trots att det fanns ett växande arbetslöshetsproblem. Detta har skett genom försök till statlig styrning av lönerörelserna, snävare ramar för offentliga investeringar samt ökning och förskjutning av skattebördan för de lönarbetande. Kapitalets krav på profitutrymme har måst tillmötesgås på skilda sätt. Beskattningen av kapital har mildrats. De indirekta skatterna och kommunalskatterna - där de förstnämnda är regressiva och de sistnämnda till betalas av fysiska personer - har ökat i betydelse. Budgetens fördelningspolitiska verkan har helt ändrats. Kapitalisterna är de stora understödstagarna. Den mest konsekventa reträtten har gjorts i själva målsättningen för sysselsättningspolitiken. Den fulla sysselsättningen i ursprunglig mening är avskaffad som mål. 1 stället accepteras kronisk arbetslöshet och undersysselsättning som bestående inslag. En ny teori har införts i regeringens och statens politiska tänkande: teorin om A- och B-lagen. De lönarbetande uppdelas i effektiva och mindre effektiva. De senares utslagning accepteras som pris för välståndsökning, strukturomvandling och exportökning. Blaget förutsätts understödjas via olika offentliga utgifter. Då dessa utgifter inte får belasta kapitalisternas profitutrymme, måste de i stället bäras av A-laget. Det allvarliga med denna sentida sysselsättningspolitik är inte bara att den anpassats till kapitalets krav på profiter och på att genomföra sin speciella typ av strukturomvandling. Staten accepterar tesen om A- och B-lagen. Man accepterar en växande grupps utslagning. Man accepterar dess avskiljande från lönarbetarna i övrigt, från en tidigare social gemenskap till korttidsarbeten, sämre ekonomiska villkor och rättsförhållanden. Borta är jämlikhets- och solidaritetstanken, som dock fanns i Keynes-Wigforss modell. Staten accepterar att kapitalets profit och investeringar prioriteras. Borta är tanken på en social omfördelning som ett led i sysselsättningspolitiken. Stat och storkapital har parallella tankar om styrda lönerörelser. Staten framträder ohöljt som den härskande klassens redskap också på detta område. Den svenska arbetarklassens historiska grund är socialistisk. Men ingen socialist kan acceptera den svenska sysselsättningspolitikens värderingar av Den har övergett de progressiva inslag som fanns hos 1930-talets reformekonomer. Dess filosofi är inte bara antisocialistisk. Den har också blivit alltmer antisocial. 1 valet mellan att stärka de arbetandes ställning och att söka bevara kapitalismens maktställning tar staten ställning för det . 1 den långsiktiga utvecklingen av den svenska kapitalismen är de tidigare beskrivna tendenserna till stagnation klart iakttagbara. Detsamma gäller tillväxten i den industriella reservarmén. Ett ganska tydligt brott i utvecklingen kan iakttas omkring 1965. Då minskar den allmänna ekonomiska tillväxten varjämte utvecklingen av arbetslöshet och sysselsättning visar höjd genomsnittsnivå resp. tendens till stagnation eller åtminstone starkt minskad tillväxt. Det har varit en omstridd fråga, vilken bild av sysselsättningsförhållandena som är den giltiga. Regeringen har kritiserats för den stigande arbetslösheten och den minskade tillväxten. Regeringen har därvid svarat med att hävda att antalet sysselsatta ökat betydligt efter 1965 och att har den högsta procenten sysselsatta i världen (till "världen räknar regeringen då icke de socialistiska länderna). Regeringens tolkning är emellertid i hög grad tvivelaktig. Att påstå att antalet sysselsatta ökat med ca 300 000 är både i sak missvisande och i praktiken irrelevant, så länge man som sysselsatta likställer personer oavsett om de har 40, 20 eller 10 timmars arbetstid eller är sjukskrivna. Den av regeringen åberopade stämmer inte för med folkräkningarna. De senare visar totalt stillastående i antalet förvärvsarbetande med minst halv arbetstid. Då folkräkningar faktiskt söker räkna alla medborgare - om också med något skiftande metodik - bör de ha företräde framför urvalsundersökningar, vilkas metodik f. ö. också skiftar. Skall vidare sysselsättningen mätas korrekt, måste man givetvis ta hänsyn till att antalet deltidssysselsatta starkt ökat. Påståendet om den höga sysselsättningsprocenten måste också bedömas mot följande bakgrund: ju högre utvecklad kapitalistisk ekonomi, desto fler tidigare f. d. medhjälpande i lantbruk och andra småföretag förvandlas till lönarbetare i reguljär mening - och blir därmed registrerade som sysselsatta. En ekonomi med långt driven koncentration skall alltså statistiskt sett visa högre sysselsättningsprocent än en med lägre koncentration. De jämförelser regeringen gör brukar också baseras på enstaka år eller tidpunkter. Detta döljer lätt den genomsnittliga, mer långsiktiga trenden. En sammanfattning av den senaste tioårsperiodens utveckling visar bl. a. följande grunddrag, när det gäller den långsiktiga trenden: Antalet personer i arbetskraften var i genomsnitt 160 000 fler än 1962-1965. Det relativa arbetslöshetstalet var högre Antalet sysselsatta (hel- som deltidare) hade ökat med 125 000. ägde en förskjutning rum, så att de deltidsarbetandes antal starkt ökade, medan de heltidsarbetandes minskades. Likaså ökade antalet sjukskrivna och övriga kategorier frånvarande. Antalet personer i arbete ökade därför mellan de båda perioderna med knappt 10 000. Antalet företagare minskade dock kraftigt, varför antalet anställda i arbete ökade med nära 150 000. Räknar man å andra sidan om antalet deltidsarbeten till heltidsarbeten, visar sig den totala sysselsättningen, mätt i heltidsarbeten, ha minskat med över 80 000. Räknat enbart för kategorin anställda föreligger en ökning med 50 000. De båda sistnämnda förskjutningarna ligger inom felmarginalen. Den totala mängden arbete, mätt i arbetstimmar, har minskat . Genomsnittsminskningen per arbetande är väsentligt större än som motiveras av arbetstidsförkortningen. Antalet arbetslösa har genomsnittligt ökat och var första år mer än dubbelt så högt som . Antalet arbetslösa plus antalet personer i AMS-verksam het är mellan 5 och 6 gånger högre. har en förbättring inträtt i sysselsättningen på den öppna marknaden. märktes en ny försämring. Arbetslösheten sjönk jämfört med . Likväl förblev den på en högre nivå än vid tidigare kortvariga förbättringar i läget. torde den i genomsnitt komma att ligga på ungefär 65 000-70000. Det är en nivå som hade betraktats som politiskt helt oacceptabelt. Var tredje arbetslös är . Kvinnornas andel av arbetslösheten är väsentligt högre än deras andel av de sysselsatta. har visat den mest hotande bilden av sysselsättningsläget - detta trots den tillfälliga och tydligen övergående förbättringen under 1974-1975. Detta är särskilt anmärkningsvärt med tanke på att antalet personer i åldrarna minskade . Det är också allvarligt, att ungdomsarbetslösheten förblev så hög och åter ökat, trots att antalet personer i minskat med 11 000. Fram väntas befolkningen i åldrarna öka med 24 000 jämfört med , även om ingen nettoimmigration kommer till stånd. Det är emellertid troligt att ett invandringsöverskott kommer att föreligga. Vid en årlig nettoimmigration av 10 000 kommer befolkningen i nämnda åldrar att öka med 144 000 jämfört med . Under samma förutsättningar ökar antalet personer i åldrarna med 34 000 resp. 60 000. Ökningen i dessa yngre åldrar inträder och oavsett om invandringsöverskott då inträder eller ej. Samverkan mellan befolkningssituation, den industriella reservarméns tillväxt och den allmänna, långsiktiga trenden i sysselsättningen ger vid handen en mycket allvarlig framtidsbild. Sker inte radikala ingripanden, slår de negativa tendenserna i kapitalismen igenom. Den nuvarande insatsen måste öka redan för att undvika en kvantitativ försämring. Insatserna måste både kvantitativt och kvalitativt vara av helt ny typ, om de skall kunna möta behov av och efterfrågan på arbete från befolkningen. Utgångsläget innebär vidare att antalet arbetslösa i konventionell mening är ca 80000, enligt årsgenomsnittet ; ligger sannolikt något lägre. Antalet personer i arbetsmarknadsutbildning utgör ca 40 000 och antalet i beredskapsarbeten och skyddad verksamhet ca 57 000 (sistnämnda är ). Man har vidare en yrkesverksamhetsgrad bland kvinnor som endast är av motsvarande bland männen, trots att man då inräknat de kvinnliga deltidsarbetarna. Antalet deltidsarbetande utgör över 800 000, därav är mer än 600 000 kvinnor. Borgerlig och socialdemokratisk skenfäktning När regeringen och den borgerliga oppositionen går fram med paroller om 200 000 nya jobb eller 400 000 nya jobb eller arbete åt alla, är detta meningslösa fraser. För det första definierar man inte antalet arbeten i förhållande till någon total målsättning. Varje siffra är meningslös om man inte talar om vad som är riktmärket för ens ambition - full sysselsättning i klassisk mening eller vad? samma yrkesverksamhetsgrad för kvinnor som för män eller vad? hur många heltidsarbeten och hur många deltidsarbeten? arbetstidsförkortning allmänt till 7 eller eller förkortning bara tillfälligtvis och för småbarnsföräldrar? ökad studiefrekvens bland de unga eller ej? hur många i arbete? Både regeringens vaga och obestämda valparoller och skutt från 100 000 till 400 000 nya jobb är helt obrukbara för varje allvarlig diskussion. De framförs just som medvetet diffusa paroller, därför att man på ömse håll inte vill ha någon allvarlig diskussion. I en sådan diskussion skulle man tvingas definiera vad man menade med full sysselsättning. Den skulle också tvinga till resonemang kring problemets kvalitativa sida: vilka åtgärder som är nödvändiga och vilket slags ekonomiskt system man måste ha. Riktmärke för en framtida sysselsättningspolitik Riktmärket kan för arbetarklassen och arbetarrörelsen endast vara ett enda: full sysselsättning i denna terms egentliga mening. Och full sysselsättning skall då gälla både för män och kvinnor. Den skall gälla för alla, som endast ofullständigt kan försörja sig genom eget arbete. Den skall gälla dem som är i AMS-utbildning och ta sikte på att de skall ha ett arbete, när deras vanligen kortvariga utbildning är slut. Vad kräver full sysselsättning? Vi sätter här ett riktmärke i tiden, nämligen - ett 15-årsprogram. Hur många arbeten måste skapas för att då ha nått full sysselsättning? Vi gör följande räknestycke. Förvärvsfrekvensen bland personer i åldrarna sätts till för både män och kvinnor. Alla arbetslösa skall vara i arbete. De i arbetsmarknadsutbildning skall ha ett arbete tillgängligt, när de går ut på arbetsmarknaden. Av de deltidsarbetande skall ha fått möjlighet till självständig försörjning genom heltidsarbete - detta är en nödvändig förutsättning för kvinnornas ekonomiska frigörelse. För att - under i övrigt lika omständigheter - uppnå dessa mål krävs ett nettotillskott motsvarande 865 000 heltidsarbeten. Detta gäller vid en årlig nettoinvandring av 10 000 personer. Sätts nettoinvandringen till 0, räcker ett nettotillskott av 760 000 heltidsarbeten. Dessa tal ger en första grov uppfattning om problemets storleksordning. finns ytterligare omständigheter som kan öka eller minska det angivna behovet. Om man t. ex. antar att de som är eller äldre i princip inte arbetar och om man antar att arbetande under minskar till hälften på grund av ökad utbildning - då blir 150 000 platser lediga. Emellertid måste man också räkna med en avgång av arbetstillfällen genom strukturrationaliseringar. Påen kan de uppgå till ungefär lika många, om också mycket här beror på takten i den allmänna expansionen samt styrningsfaktorer av skilda slag. Vidare bör sysselsatta i beredskapsarbeten m. m. beredas reguljärt och tryggt arbete, varjämte det är angeläget att minska orsakerna till den ökade frekvensen sjukskrivningar. Del är också i och för sig rimligt att ha som mål en högre förvärvsfrekvens i åldrarna än , kanske . Varje procents ökning ställer krav på ytterligare nära 50 000 arbeten. Kalkylen hamnar därvid på över en miljon nya heltidsarbeten. En mycket svårbedömd fråga är, vad en arbetstidsförkortning skulle betyda för sysselsättningen. Teoretiskt skall en minskning till 7-timmarsdag innebära behov av minst 350 000 heltidsarbetande, en 6-timmarsreform det dubbla. I praktiken blir dock effekten mycket mindre. De yrken där den ordinarie arbetstiden redan är nedsatt (skift- och servicearbeten) ökar fortlöpande i relativ betydelse. Framför allt är det svårt att utan fullständig ekonomisk planering avgöra hur mycket förkortningen kommer att stimulera till ökad produktivitet genom bättre hjälpmedel i arbetet eller genom ökat tryck på de arbetandes prestationer. Även små skillnader i produktivitetsstegringen ger betydande utslag i form av inbesparad arbetsstyrka. Klart är under alla omständigheter att en allmän arbetstidsförkortning utgör ett ganska givet inslag i en långsiktig sysselsättningspolitik, som är inriktad på att skapa full sysselsättning. Ett program för full sysselsättning Sysselsättningsfrågan har varken av regeringen eller av de borgerliga klarlagts i sina verkliga dimensioner. Man är oklar om det antal arbeten som måste tillskapas. Man talar inte om vilka kvalitativa förändringar i samhällsekonomin som är nödvändiga. Sysselsättningen knyts inte till någon tanke om samhällets grundläggande omvandling - något som dock i viss grad fanns i den Keynes-Wigforsska synen. Orsaken är tydlig. Sysselsättningsfrågans omfång ställer kapitalismen inför en omöjlig uppgift. Även en kapitalism av statsmonopolistisk art, som den svenska, förmår inte lösa frågan. Man måste t. o. m. i de mest optimistiska beräkningarna utgå från en målsättning som inte kommer ens i närheten av full sysselsättning. Man accepterar en fortskridande ökning av arbetslösheten och utslagningen som ett stående inslag i samhällsbilden. När man i olika utredningar lämnar - för övrigt helt skiljaktiga - kalkyler över det önskade tillskottet i antal arbeten, talar man inte om hur de skall tillskapas. Allmänt hävdas - i och för sig riktigt - att den statligt-kommunala sektorn måste svara för det huvudsakliga tillskottet. Det är ett erkännande av privatkapitalismens misslyckande. Men det är en motsägelse. Hur skall sysselsättning i tillräcklig mängd skapas av stat och kommuner, när företagen skall få ökade förmåner för att hålla profiterna uppe? Och hur skall stat och kommun, vilka kraftigt måst strama åt sina investeringar, kunna undgå verkningarna av den stagnation som den privata sektorn tenderar att drabbas av? Om stat och kommun handlar oberoende av den övriga utvecklingen, kan så ske bara till priset av en upplåning och en inflatorisk politik - något som man intensivt värjer sig ifrån med tanke på bl. a. exportindustrins läge. Alla dessa motsägelser kan övervinnas bara på en enda väg: genom övergång till en socialistisk planekonomi. Endast planmässigheten kan skapa en regelbunden, balanserad tillväxt utan att inflationstrycket bryter igenom. Endast den socialistiska produktionsordningen kan realisera målet full sysselsättning. Redan nu måste emellertid de första byggstenarna i en ny sysselsättningspolitik börja läggas. Ty endast om en bred rörelse bland arbetarklass och folkflertal kan utvecklas kring en progressiv politik blir det möjligt att lösa sysselsättningsfrågan genom att ta steget över i en socialistisk ekonomi. kommunisterna ser tre viktiga basområden för att börja utveckla en ny sysselsättningspolitik. Det första är statliga industrier, uppbyggda med AP-fonderna och annat offentligt kapital.