mot · G00232 · 1976-12-02 00:00:00 — 1976/77: 32 av m. fl. med anledning av propositionen 1976/77:31 om ändring i byggnadsstadgan (1959:612) Det mest intressanta i propositionen 1976/77:31 är inte det framlagda lagförslaget utan avsaknaden av ett lagförslag som täcker också befintlig bebyggelse. Den tillämnade reformen rörande sophämtarnas arbetsmiljö har krympt till marginella, lagtekniska ändringar. Sophämtarna lämnas att fortfarande arbeta under förhållanden som inte skulle godtas på andra områden - i en arbetsmiljö som i många fastigheter är rent 1800-talsmässig och en skamfläck för samhället. Som kompensation erbjuder regeringsförslaget ett par allmänt hållna uttalanden och en anmälan av att utredningsarbetet skall fortsätta. Regeringsförslaget har föregåtts av ett flertal utredningar, bl. a. förslag från en av gatunämnden i tillsatt arbetsgrupp i renhållningsfrågor (AIR) och från en av dåvarande bostadsministern tillkallad arbetsgrupp för sophämtningsfrågor (AFS). Utredningsarbetet har lett till slutsatsen tprop. s. 26) från den sistnämnda arbetsgruppens sida att om arbetsmiljön för sophämtningspersonalen skall förbättras inom rimlig tid, kan man inte acceptera en utveckling som sker endast i samband med att byggnadsbeståndet förnyas eller saneras. För att bestämmelserna över huvud skall få någon genomslagskraft krävs sålunda att de kan tillämpas även med avseende på befintliga byggnader. Denna slutsats får stöd genom uttalanden från bl. a. arbetarskyddsstyreisen, , planverket, och . En grupp remissinstanser - bl. a. och - hänvisar till att frågan bör lösas i annan lagstiftning än byggnadslagstiftningen. Bostadsministern tar dock (s. 8) principiellt avstånd från denna lösning. - företrädd av t. ex. Näringslivets byggnadsdelegation och - avstyrker förslagen med hänvisning till bl. a. kostnaderna. Bostadsministerns slutsatser tycks dock vara (s. 9) att man bör ha ett system som gör det möjligt att ålägga fastighetsägare att avhjälpa förekommande brister. Om denna slutsats motsvaras av reell övertygelse inom regeringen, en övertygelse som gäller också bostadsministerns uttalande (s. 9) att varje åtgärd bör genomföras utan onödigt dröjsmål, ställer man sig frågande till bedömningen att ytterligare utredning måste föregå ett beslut om de befintliga fastigheternas anpassning. Ställningstagandet för ett uppskov med beslut i huvudfrågan motiveras 1976/77: 32 i propositionen (s. 8-9) med en hänvisning till viss remisskritik - då närmast krav på utredning om kostnaderna och om behovet av ändringar i hyreslagstiftningen. Hänvisningen till svårigheter i dessa delar är så allmän, att den måste uppfattas närmast som ett svepskäl för det faktiska syftet med uppskovet, nämligen att i utredningens form ta upp förhandlingar med de privata fastighetsägarintressen som av kostnadsskäl motsatt sig ett genomförande av arbetsgruppens förslag. Vad först angår kostnadssynpunkter bör erinras om att arbetsgruppens förslag inte innebär att nybyggnadsbestämmelserna undantagslöst skulle tilllämpas på befintlig bebyggelse. Gruppens förslag (prop. s. 26-27) innebär att höga kostnader, byggnadstekniska hinder eller kulturhistoriska värden kan leda till att nybyggnadskraven inte kan tillämpas fullt ut. Riktmärket skall vara en lämplig avvägning som leder till en godtagbar helhetslösning. Den genomgång av soputrymmen och transportvägar i befintliga flerbostadshus i som giorts av konsulenter på uppdrag av AI R visar också att lösningar i allmänhet kan uppnås utan alltför stora och kostnadskrävande ingrepp. Liknande slutsatser törde kunna dras av den kartläggning som skett i regi beträffande tio kommuner. Det har tidigare ansetts möjligt att införa bostadssaneringslagen med dess kravsystem under relativ enighet - självfallet bortsett från moderata samlingspartiet. Under sådana förhållanden borde det vara möjligt att också nu tillgodose självklara krav från sophämtamas sida påen acceptabel arbetsmiljö - även om detta liksom bostadssanering till lägsta godtagbara standard drar vissa kostnader. Finansieringsfrågorna bör självfallet lösas, vilket kan ske utan svårighet i gällande system. bör som sin mening ge regeringen detta till känna. Den andra huvudinvändningen rör kravet på utredning av hyreslagstiftningen. Detta krav framstår klart som den obotfärdiges förhinder. Det kan inte anses rimligt att avstå från en ändring i byggnadsstadgan som påverkar det stora flertalet fall, därför att det kan uppstå dylika där ett gällande hyresavtal borde hävas. Eventuella överväganden beträffande hyreslagstiftningen kan mycket väl göras inom , utan att ett beslut om ändring i byggnadsstadgan behöver anstå. De huvudinvändningar som bostadsministern åberopat mot en direkt lagstiftning är sålunda inte övertygande. Det är uppenbart så, att de kompletterande bedömningar som behöver göras av planverket beträffande Svensk byggnorm mycket väl kan tillgodose önskemål om ytterligare preciseringar. Det grundliga arbete som lagts ner av AIR är här till utomordentlig nytta. Eftersom därmed ett krav på ytterligare utredning inte kan motiveras med tillräcklig styrka, blir frågan om åtgärder för att förbättra sophämtamas arbetsmiljö ytterst en fråga om viljeinriktning och ambition. För vår del anser vi oss inte kunna stå till svars inför en ansvarsmedveten opinion i arbetsmiljöfrågor utan att föreslå ett riksdagsbeslut som också täcker åtgärder i befintlig bebyggelse. 1976/77: 32 1. att antar det genom propositionen 1976/77:31 framlagda förslaget till lag om ändring i byggnadsstadgan (1959:612) med tillägg av följande stadgande: 48 b § Bestämmelserna i 46 § andra stycket 5 skall, såvitt avser byggnad som har uppförts eller för vilken byggnadslov har beviljats före , äga tillämpning i den omfattning som erfordras för att byggnaden skall uppfylla skäliga anspråk på godtagbar avfallshantering. 2. att som sin mening ger regeringen till känna att åtgärder för att uppnå en godtagbar avfallshantering skall kunna stödjas med bostadslån. MAJ () PER ()