mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — till egen skapande verksamhet, bör sålunda bedömas i samband med förskolans och den obligatoriska skolans möjligheter att nå alla barn och ungdomar med information om och stimulans till ett vitalt kulturliv även för framtiden. Skolans viktiga roll som kulturfaktor har inte kommit till uttryck i den hittillsvarande kulturpolitiken. I läroplanen för lyser intresset för kulturfostran i stort sett med sin frånvaro. Endast i kursplanerna för de estetiska ämnena nämns att kontakt med kulturaktiviteter utanför skolan bör uppmuntras. Eleverna måste göras väl förtrogna med den kulturverksamhet som bedrivs i vuxensamhället. Varje elev i ungdomsskolan bör genom skolans försorg ges möjlighet att få besöka kulturinstitutioner såsom teatrar, konstutställningshallar och konsertsalar. Skolan bör även i ökad omfattning besökas av utövande konstnärer, teater- och musikgrupper etc. Krav måste dock ställas på det kulturella innehållet. Läroplanens föreskrifter om objektivitet i undervisningen, som har tillkommit för att skydda barn och ungdomar mot obehörig påverkan, bör tillämpas även . Givetvis måste objektivitetskravet ställas högre i fråga om material som riktar sig till yngre barn, medan de äldre eleverna ofta har uppnått en sådan grad av mognad och omdöme, att de kan bilda sig en egen uppfattning om innehållet i kontroversiellt material. Den kultur som med samhällets stöd riktar sig till barn och ungdom bör därför från objekti vitetssynpunkt vara anpassad till elevernas utvecklingsnivå och erfarenhetsbakgrund. Enligt proposition 1974: 28 förutsätter departementschefen att skall ägna barnkulturfrågorna stor uppmärksamhet. Inom arbetar en särskild grupp med barnkulturfrågor, och inom () pågår ett visst utvecklingsarbete beträffande undervisningen i praktisk-estetiska ämnen. Vi delar kulturutskottets uppfattning att det pedagogiska utvecklingsarbetet inom SÖ och den behovsanalys som barnkulturgrupp arbetar med snabbt skall kunna omsättas i konkreta åtgärder, som reellt okar barns och ungdomars kulturella aktiviteter såväl inom skolans ram som i andra sammanhang. Vi anser emellertid att denna splittrade karaktär hos bevakningen är otillfredsställande. En samlad översyn bör därför komma till stånd. För att garantera allsidighet i utredningsarbetet bör parlamentariker delta. Bland de frågor som måste lösas är samarbetet mellan förskola/skola och kommunbibliotek. Varje kommun bör ha minst en fackutbildad barn- och ungdomsbibliotekarie, som kan utnyttja såväl skolbibliotekets som kommunbibliotekets resurser till fullo. Det är också angeläget att frågan om statligt stöd till den kommu nala löses för att underhålla och bredda ett levande musikintresse. uttalade , att ett underlag för ställningstagande i statsbidragsfrågorna borde föreligga . Vi vill åter upprepa krav, att en skyndsam prövning av alla de frågor som är vitala i sammanhanget bör komma till stånd och att resultatet härav presenteras för . En annan fråga som utredningen bör behandla är de rapporter som visat att de svenska eleverna i vissa åldrar är mycket litet intresserade av att läsa böcker. En bidragande orsak till det bristande intresset torde vara den pedagogiska utformningen av vissa läromedel, som inte ger eleverna långa sammanhängande texter, på vilka de kan träna läsning och läsförståelse, utan bryter sönder texterna genom s. k. fyller-i-övningar. Utredningen bör föreslå åtgärder som är ägnade att väcka och stimulera intresset hos barn och ungdom för levande litteratur. Det är beklagligt att ungdomsgårdar och fritidshem i så liten utsträckning kommit att inrikta sin verksamhet på kulturella aktiviteter. Ungdomsgårdarna och fritidshemmen bör därför stimuleras till att öka sin kulturella verksamhetsnivå. Detta kan ske bl. a. genom att de bidrag som utgår till kulturprogram inom föreningslivet i stor utsträckning kommer dessa institutioner till del. Studieförbunden gör en mycket viktig insats för kulturlivet genom sina studiecirklar. 19741975 fanns närmare 1 miljon deltagare i olika kulturcirklar. Efterfrågan är således mycket stor, och cirklarna motsvarar uppenbarligen ett behov hos den enskilda människan att syssla med kulturens olika yttringar. är vissa cirklar prioriterade, och till dessa utgår extra statsbidrag. Med denna bidragsgivning riskerar man att prioriterade cirklar kommer att betraktas som nyttiga och oprioriterade cirklar som onyttiga. Det är betecknande att kulturcirklarna inte är prioriterade. Oavsett syftet bakom prioriteringen anser vi att det är konsumenternas fria val som skall styra cirkelutbudet och inte statsbidragsbestämmelser. Vi anser det därför vara angelägnare att bidraget till studiecirklar höjs generellt än att vissa cirklar är prioriterade. Institutioner som teatrar, orkestrar, museer och bibliotek är av omistlig betydelse för kulturlivet. Deras verksamhet får inte sättas i motsatsställning till kraven på decentralisering och en satsning på medborgar nas ökade kulturella aktiviteter, utan de bör tvärtom ses som värdefulla inspirationskällor till ett vidgat allmänt deltagande i kulturlivet. Det måste därför vara en strävan att komplettera existerande institutioner med sikte på att skapa regionala kulturcentra. Årets budgetproposition innebär en fortsatt satsning på regionala och lokala dans-, teater- och musikinstitutioner, vilket vi hälsar med tillfredsställelse. Att döma av propositionen medger de nya bidragsprinciperna att även nya institutioner kan stödjas. Satsningen på lokala och regionala kulturinstitutioner får dock inte medföra att Dramatiska teaterns och Operans behov eftersätts. Dessa institutioner har framför allt ett riksansvar att vårda den klassiska repertoaren och att verka för konstnärlig förnyelse, som kommer hela teaterlivet till godo, men de har en mycket viktig plats att fylla i kulturlivet i . I detta sammanhang vill vi hävda att även bokhandeln skall ses som en viktig del av ett fungerande kulturliv och att den från kultursynpunkt kan jämställas med de tidigare nämnda kulturinstitutionerna. Välsorterade boklådor, spridda över hela landet, är jämte biblioteken en viktig förutsättning för att människor skall kunna ta del av litteraturen. Här bör också betonas att den kyrkliga kulturen bör ses som en viktig del av landets kulturliv. Kyrkor och kyrkogårdar är ofta skapelser av betydande konstnärligt värde med förankring i tradition och kulturhistoria. Det rika kyrkliga sång- och musiklivet bör stimuleras och stödjas. En decentralisering av kulturlivet måste syfta till att ge människor möjlighet att komma i kontakt med kulturaktiviteter initierade av medborgarna i den egna regionen och sålunda inte bara innebära ett kommunalt verkställande av centralt utformade kulturpolitiska handlingsprogram. Kulturlivet var en gång avsevärt mer lokalt förankrat än och blev på så sätt rikt differentierat och olika utformat i olika regioner. Enligt vår mening bör ett sådant kulturliv eftersträvas. Det bör vara ett kommunalt ansvar att så sker, men den statliga bidragsgivningen bör inriktas på att stimulera en sådan utveckling. Lokala organisationer som hembygdsföreningar, konstföreningar, orkesterföreningar etc. bör stödjas. De statliga bidragen får inte utformas så att de verkar styrande. En av kulturpolitikens främsta uppgifter är att ta till vara kulturarvet, kulturtraditionen. Kunskaperna om äldre tiders kultur och framväxten av kulturtraditionen måste beredas tillräckligt utrymme i utbildningen, men medborgarna måste också ges möjligheter att fungera som aktiva medarbetare då det gäller att finna och bevara kulturhistoriska föremål och traditioner. Det är viktigt att även nya sedvänjor och traditioner blir dokumenterade. Brister föreligger på många kulturhistoriska områden, där tillräckliga medel för en systematisk dokumentation och redovisning inte står till förfogande. Två områden som det förefaller särskilt angeläget att slå vakt om är hemslöjden och den utdöende hantverkstraditionen. Oersättliga föremål och minnen får inte gå förlorade. Den kontinuerliga omvärdering som sker beträffande olika tiders kulturella yttringar förutsätter en öppen blick för det tidstypiska under olika epoker. I proposition 1974: 28 framhöll departementschefen att bevarandet av den historiska kontinuiteten i den fysiska kulturmiljön måste tillmätas en grundläggande betydelse för den enskildes känsla av trygghet och förankring i tillvaron. Om man menar allvar med sådana uttalanden, måste man också vara beredd att ställa medel till förfogande för att uppnå det önskade resultatet. disponerar för egna direkta insatser och bidrag till byggnadsvård 2 milj. kr. Närmare hälften av anslaget åtgår till vård av fasta fornlämningar och vissa andra ändamål. För ämbetets insatser inom byggnadsvården återstår alltså ca 1 milj. kr. och därutöver de mindre beloppen som ställs till förfogande för de s. k. särskilda lotterimedlen. Gjorda beräkningar pekar på att den erforderliga investeringsnivån för kulturhistorisk bebyggelse ligger kring /år. Det synes oss angeläget att regeringen uppdrar åt ämbetet att genomföra en totalinventering och uppställa en prioriteringslista . bör ges en fullständig dokumentation för att kunna bedöma de framtida anslagens storlek i förhållande till behovet och i förhållande till andra angelägna ändamål. De svenska exportbestämmelserna för konstföremål är synnerligen liberala och skyddar endast vissa föremål tillverkade . Motsvarande regler i andra länder är som regel mycket mer restriktiva. Följderna av vår avsaknad av skyddslagstiftning har heller inte uteblivit. Oräkneliga konstföremål har förts utomlands på sina håll synes inköpen vara satta i system medan någon motsvarande import knappast förekommer. Endast i enstaka fall har värdefulla föremål blivit räddade åt vårt land. Men de statliga anslagen är så knappa, att svenska institutioner inte på långt när kan konkurrera med penningstarka utländska spekulanter. En fortsatt ohämmad export riskerar få allvarliga konsekvenser för svenskt kulturliv. Enligt moderata samlingspartiets mening vore det rimligt att, i likhet med andra länder, införa ett generellt exportförbud från vilket undantag skulle kunna beviljas. Avsikten med förbudet skulle inte vara att förhindra omsättningen av konstföremål, utan att bereda museer och andra svenska kulturvårdande institutioner tillfälle att utöva den förköpsrätt som ett exportförbud måste förutsätta. uppdrog regeringen åt att i samråd med och göra en värdering av erfarenheterna av gällande ordning i fråga om utförsel av kulturföremål. Rådet skall redovisa resultat av värderingen och avge de förslag som rådet med anledning av denna kan finna påkallade. konstaterade kulturutskottet att utredningsarbetet ännu inte påbörjats. Vi finner detta synnerligen anmärkningsvärt. Utredningens arbete bör påbörjas , så att förslag kan framläggas . nuvarande anslag för förvärv av äldre kulturföremål är helt otillräckligt. Vi avser därför att återkomma med förslag till anslag när särskild proposition angående en fortsatt reformering av den statliga kulturpolitiken föreligger. I proposition 1974: 28 ges en utredande, samordnande och informerande funktion inom kulturområdet. Genom att dessutom har inflytande över anslagsfördelningen inom kultursektorn har det en mycket stark maktställning. Vi framförde i motion 1974: 1701 förslag om att styrelse i sin helhet skulle utses av regeringen och ges en helt parlamentarisk sammansättning. Vid behandlingen i kulturutskottet ansåg vi dock att våra krav i tillfredsställande grad blev tillgodosedda, då utskottet skrev: Utskottet vill emellertid framhålla, att vad som sägs i propositionen inte talar emot att styrelsen kommer att ges ett parlamentariskt inslag med företrädare för olika politiska partier. Utskottet finner det önskvärt att så blir fallet. Det växande antal uppdrag som lagts på efter dess tillkomst och vilka det är svårt för att inte säga omöjligt att få en överblick över, föranleder oss att förnya kravet på allsidig politisk representation i styrelse. Det är olyckligt att kulturpolitiken drivs av ett organ vid sidan av utan att denna har ordentlig insyn i verksamheten. Beträffande sammansättningen av de nämnder som knutits till uttalade kulturutskottet: Utskottet kan inte finna att vad i propositionen uttalas om sammansättningen av nämnder strider mot de krav som framförts i motionen 1974:1657, yrkande 1. Det bör självfallet vara en strävan vid utseendet av ledamöterna i samtliga tre nämnder att få en sammansättning som ger respektive nämnd allsidighet i fråga om åsiktsinriktning i förening med sakkunskap och erfarenhet av arbetsområdet. Att gör något särskilt påpekande härom kan utskottet inte finna påkallat. En närmare granskning av den aktuella sammansättningen visar att utskottets yttrande var väl optimistiskt. Där råder snarare en påfallande ensidighet i fråga om åsiktsinriktning. Moderata samlingspartiet kräver därför att ledamöterna i nämnderna utses så att en allsidig politisk sammansättning garanteras. Det är en truism att konstatera, att det inte skulle existera något kulturliv utan kulturellt nyskapande. Icke desto mindre har frågan om de yrkesmässiga kulturskaparnas villkor ännu inte lösts, trots att dessa skulle behandlas med förtur. I stället för att söka finna en lösning på denna för kulturlivet primära fråga har regeringen ägnat sin tid åt att skapa en mängd kulturbyråkratiska inrättningar för att förmedla de utövande konstnärernas verk. Det synes oss råda en bjärt kontrast mellan kulturförmedlamas ekonomiskt trygga och välordnade situation och den knapphetens kalla stjärna som de flesta kulturskapare lever och verkar under. Till denna fråga får vi återkomma då , väntan, i vart fall enligt propositionsförteckningen förslag från regeringen kan påräknas . Moderata samlingspartiet vill att en parlamentarisk utredning tillsätts för att göra en samlad översyn av bamkulturfrågoma, att statsbidragets storlek skall vara detsamma för alla studiecirklar, att regeringen uppdrar åt att inventera och prioritera behovet av insatser inom byggnadsvården för en tioårsperiod och att en plan föreläggs , att generellt exportförbud för äldre kulturföremål bör införas, att statens kulturråds styrelse och nämnder ges en allsidig politisk sammansättning. Massmedia spelar en allt viktigare roll i vårt samhälle. Genom dem har en allt större del av medborgarnas krav på allsidig information om händelser inom landet och skeendet i omvärlden samt på delaktighet i kulturlivet och förströelse kunnat tillgodoses. Få företeelser torde under ha utvecklats så snabbt som massmedia, och det finns ingenting som tyder på att den snabba utvecklingen skulle vara på väg att avstanna. Tvärtom kommer ny teknologi att möjliggöra en större ökning av det samlade informationsflödet via massmedia än den vi upplevt under de gångna decennierna. Genom framför allt televisionens explosionsartade utbredning i vårt land har massmedia kommit att få en sådan betydelse att krav nu allt oftare reses på en mer medveten massmediepolitik från statsmakternas sida. En sådan har också aktualiserats genom dels de ekonomiska svårigheter, som drabbat tidningspressen och främst de s. k. andratidningarna, dels de nya förutsättningar för opinionsbildningar, som kommer att föreligga till följd av utvecklingen av ny massmedieteknologi. Det är viktigt att slå fast att utvecklingen på massmedieområdet ytterst bör utgå från de enskilda medborgarnas önskningar och behov. Det vore fel, om mediepolitiken gavs som mål att bevara relationerna mellan vissa existerande media. På samma sätt som den teknologiska utvecklingen måste inriktas på att tillgodose de enskilda människornas krav och behov, måste medborgarnas egna preferenser och önskemål ställas i centrum vid utformningen av massmediepolitiken. Inte sällan möter man i den massmediepolitiska debatten föreställningen att media skall användas i upplysande och uppfostrande syfte och att ett viktigt mål för statens mediepolitik måste vara att styra medborgarnas medieval, så att förment felaktiga val antingen försvåras eller helt omöjliggöres. Syftet sägs inte sällan vara att förhindra en kommersialisering av massmedia eller att slå vakt om angelägen samhällsinformation. En sådan inställning måste emellertid betraktas som uttryck för en förmyndarmentalitet, som underskattar vikten av medborgerlig valfrihet och människors förmåga att själva ta och bära ansvar. Massmedias informativa uppgifter är utomordentligt viktiga. Genom olika slags media, som tillgodoser högt ställda krav på mångsidighet, har medborgarna möjlighet att få den information och de kunskaper om händelser och företeelser, som är en nödvändig förutsättning för att de skall kunna delta i den demokratiska beslutsprocessen. Massmedias bidrag till den fria opinionsbildningen utgör ett väsentligt element i vår demokrati. Massmedias samband med den allmänna kulturpolitiken är intimt och oupplösligt. Det är närmast självklart, att de mål som gäller för de allmänna kultursträvandena i samhället i tillämpliga delar också måste gälla för massmedia. Dessa utgör ju i själva verket ett av de allra effektivaste sätten för att till medborgarna förmedla kulturvärden och att göra dem delaktiga däri. I den mediepolitiska debatten framställs ofta medborgarnas krav gentemot massmedia på underhållning och förströelse som något mindre fint och som något, som i möjligaste mån bör stå tillbaka för ett mera seriöst medieutbud. En renodlad sådan inställning är enligt vår mening felaktig. Varje människa har rätt att kräva underhållning och förströelse. Det kan inte rimligen vara statens uppgift att bekämpa önskemål om avkoppling. Ett viktigt led i massmedias verksamhet måste vara att tillgodose sådana behov och krav. Den statliga massmediepolitiken måste sträva efter att garantera en sådan mångsidighet i utbudet att individernas krav på valfrihet kan tillgodoses. Det är de enskilda medborgarnas fria val, som skall bestämma massmedias struktur och innehåll. Massmediepolitiken skall inriktas på att göra detta val så fritt som möjligt. Det råder enighet om att behov föreligger av ekonomiskt stöd från staten till pressen. Man kan i och för sig beklaga att utvecklingen på tidningsmarknaden lett därhän. Tidningsutgivning bör i huvudsak betraktas som annan företagsamhet, utövad inom ramen för ett fritt näringsliv. Den omständigheten att en vital och mångsidig tidningspress är nära nog en förutsättning för ett modernt levande folkstyre präglar emellertid pressens verksamhet och behov av ekonomiskt stöd från det allmänna. Syftet därmed måste vara, att bevara tidningsföretagens mångfald. Den bevakning och kontroll av samhällets offentligrättsliga organ och inte minst av regeringsmaktens utövning och statsmakternas handlande, som en fri och oberoende tidningspress har att utöva inom ett livskraftigt folkstyre, leder emellertid till att mycket stor varsamhet måste iakttas vid utformningen av statligt tidningsstöd. Pressens självständighet och oberoende måste garanteras. Det är vanskligt att ange hur stor roll pressen spelar för den politiska opinionsbildningen. Att den i många fall har direkt partipolitiskt inflytande innebär emellertid inte att man kan betrakta svensk tidningspress som ett led i eller uttryck för politiska partiers verksamhet. Om så hade varit fallet, skulle samhällets stöd till pressen lätt ha kunnat utformas som bidrag till varje riksdagsparti i förhållande till storleken på den press som företräder dess åsikter för fördelning utan utomståendes inblandning. Ett sådant system vore praktiskt lätt att tillämpa. Men svensk tidningspress rymmer i sig mycket mera och har väsentligt mer vidsträckta uppgifter än att vara mer eller mindre i ledband hos ett politiskt parti, även om enskilda tidningar likväl kan sympatisera med och gärna vill väcka opinion för ett visst partis politik. Man kan emellertid inte komma ifrån, att en övervägande del av dagspressen i större eller mindre grad framstår som bärare av en viss Den aktuella samhällsdebatten äger i icke ringa grad rum i denna press och mellan de olika pressalstren. Medborgarna själva väljer dock inte tidning främst efter sin politiska uppfattning. Även om man skulle kunna se pressen som partipolitisk företrädare vilket som ovan hävdats endast kan ske till viss del motsvarar dess partipolitiska struktur ingalunda den partipolitiska fördelningen i . Detta läsarnas egna val kan det inte vara en uppgift för statsmakterna att ge sig på och försöka förändra. Reglerna för presstödet bör därför också från denna synpunkt utformas med yttersta försiktighet. Stödet kan uppfattas som orättvist, om det ges så, att det till övervägande del gynnar den press, som kan sägas företräda visst eller vissa partiers åsikter. Inte heller ur denna aspekt går gällande regler för produktionsbidrag fria från kritik. Den konkreta utformningen av det statliga presstödet kommer att bli föremål för riksdagsbehandling, när regeringen lägger en proposition på grundval av pressutredningens förslag. Moderata samlingspartiet kommer i det sammanhanget, mot bakgrund av de principiella synpunkter som anförts ovan, att återkomma till frågan om hur ett bättre generellt system för stöd åt pressen skulle kunna utformas. Statens politik på etermedieområdet har hitintills kännetecknats av strävandena att på olika sätt slå vakt om den monopolställning som från början getts . Trots att kritiken tilltagit i styrka mot den starka centralisering, som detta lett till, har regeringen i olika sammanhang valt att stå fast vid linjen om som ytterst ansvarig för all etermedieverksamhet i landet. Att en sådan monopolisering av det för framtiden kanske viktigaste av våra massmedia måste medföra en rad negativa effekter säger sig självt. Trots de regler om opartiskhet och saklighet, som finns inskrivna i radiolagen och i avtalet mellan och staten, har företaget i många fall kommit att medvetet eller omedvetet utnyttja sin monopolställning på ett sätt som allmänt ansetts stå i klar strid mot dessa regler. De kontrollinstanser, som byggts in i monopolsystemet har heller inte visat sig vara tillräckliga. Moderata samlingspartiet har länge förordat att monopol på samtliga etersändningar i landet skall upphävas och att etermediepolitiken skall möjliggöra den valfrihet och den konkurrens, som är en självklarhet inom varje annat område av den breda massmediesektorn. Frågan om etermedias framtid befinner sig f. n. under utredning av den sittande radioutredningen, som enligt gällande planer skall avlämna sitt förslag innevarande år. På grundval av utred ningens arbete skall sedan fatta beslut om radio och TVverksamhetens framtida organisation. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning vore det en orimlighet att bibehålla den extrema koncentration och monopolisering till , som utmärker etermediestrukturen i vårt land. En uppdelning av det nuvarande företaget i ett antal olika, sinsemellan konkurrerande programföretag vore enligt vår uppfattning det bästa sättet att säkerställa den mångsidighet som är en förutsättning för att medborgarna skall uppleva en reell valfrihet också på detta område. En sådan uppdelning kan självfallet ske på flera olika sätt. En väg vöre att dela upp etermedieverksamheten i fem eller sex olika bolag , TV2, ljudradion, lokalradion, TRU samt möjligen ett regionalt TV-bolag med sinsemellan något varierande sammansättning av bl. a. styrelserna. För vissa gemensamma funktioner, t. ex. viss teknik, vore det naturligt att dessa olika bolag bildade någon form av gemensam serviceorganisation för att undvika att uppsplittringen leder till en dubblering av olika gemensamma uppgifter. Den av 1975 beslutade lokalradioreformen innebär ett värdefullt steg mot en decentralisering och uppsplittring av radioverksamheten, även om beslutet enligt vår uppfattning fick en alltför starkt centralistisk prägel med en påtaglig bindning av lokalradion till det existerande .