mot · G0021539 · 1976-01-01 00:00:00 — med anledning av propositionen 1976/77:110 om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, m. m. Avtalsvillkorslagens bestämmelser innebär att näringsidkare av kan förbjudas att använda avtalsvillkor vid erbjudande av varor eller tjänster till konsument om villkoret är oskäligt mot konsumenten. Lagen gäller bara i förhållandet mellan näringsidkare och konsument. I propositionen 1976/77:110 föreslår nu regeringen att avtalsvillkorslagens tillämpningsområde skall vidgas i visssa avseenden. Viktigast är förslaget att lagen skall omfatta erbjudande till konsument av även andra nyttigheter än de som omfattats av denna reglering. Avtalsvillkorslagen skall således enligt förslaget vara tillämplig också vid köp av fast egendom och vid erbjudande av annan lös egendom än varor. I propositionen föreslås också att lagen skall bli tillämplig på villkor som används vid yrkesmässig förmedling av erbjudanden. De förslag som framlagts i propositionen är sakligt väl motiverade. Genom att avtalsvillkorslagen utvidgas till att omfatta även annat än varor och tjänster blir den heltäckande och bättre ägnad att tillgodose konsumenternas krav. På en punkt finns emellertid skäl att rikta invändning mot propositionen. Det gäller utformningen av bestämmelserna rörande lagens tillämplighet på förmedlande näringsidkares verksamhet. Den förmedlande näringsidkaren skiljer sig från den försäljande näringsidkaren därigenom att han står i två förhållanden: ett till köparen och ett till säljaren. I båda dessa förhållanden är den näringsidkande förmedlaren normalt i ett överläge, kunskapsmässigt och erfarenhetsmässigt. Det finns därför möjlighet för honom att begagna sig av avtalsvillkor som är oskäligt i förhållande både till köpare och till säljare. I det förslag som lagts fram föreslår emellertid regeringen att endast köparen skall kunna åberopa avtalsvillkorslagen om ett avtalsvillkor är oskäligt; detta trots att ett antal remissinstanser i sina yttranden över de två betänkanden som legat till grund för propositionen pekat på den ofullständighet i lagen som blir följden av en sådan begränsning. handelskammare har utvecklat resonemanget i denna fråga varför en del av handelskammarens yttrande återges här: Den av såväl småhusköpkommittén som föreslagna utvidgningen av avtalsvillkorslagen till att omfatta även det fall då erbjudande av nyttighet förmedlas av näringsidkare kan Handelskammaren inte reservationslöst biträda. Visserligen menar , i likhet med förslagsställarna, att otillbörliga avtalsvillkor skall kunna angripas också då de används av förmedlande näringsidkare. Men i såväl småhusköpkommitténs betänkande som promemoria behandlas ensidigt de fall då det är köparen/konsumenten som kommer i ett sämre avtalsläge på grund av de villkor som tillämpas av den förmedlande näringsidkaren. Också lagtextförslagen har en lydelse som pekar på att endast dessa fall skall kunna bli föremål för prövning i . Handelskammaren vill härvid framhålla att en förmedlande näringsidkare ingalunda har ett självklart intresse av att gynna säljaren. I ett läge då tillgången på en vara är god men efterfrågan liten ligger det sannolikt i förmedlarens intresse att i första hand tillgodose köparens krav. Att i en sådan situation säljaren kan komma att förmås acceptera oskäliga avtalsvillkor kan inte uteslutas. Det mest betydelsefulla förmedlingsfallet, förmedling av fast egendom, förtjänar att särskilt belysas i detta sammanhang. Handelskammaren, som i likhet med rikets övriga handelskamrar beviljar auktorisation av fastighetsmäklare och utövar tillsyn över dessa, får därvid fästa uppmärksamheten på att man från handelskamrarnas sida kräver att auktoriserad mäklare skall uppträda objektivt och opartiskt i förhållande till såväl säljare som köpare. Mäklaren skall kunna bistå båda parter med råd och upplysningar. Handelskamrarna ställer särskilda krav på mäklarens oberoende ställning för att denne inte ska kunna ha något sidointresse knutet till säljare eller köpare. Kraven på balans i den förmedlande verksamheten är således starka beträffande auktoriserade mäklare. För andra förmedlande näringsidkare är måhända förhållandena något annorlunda. Som framhållits i det föregående saknas emellertid anledning förmoda att förmedlande näringsidkare i allmänhet endast kan tänkas bidra till för köparen oskäliga avtalsvillkor. Handelskammaren får, på ovan anförda grunder, förorda att regleringen avseende förmedlande näringsidkares verksamhet i nu förevarande hänseende utformas så att även för säljare oskäliga avtalsvillkor, där denne icke är näringsidkare, kan förbjudas. Omfattningen av den föreslagna regleringen beträffande förmedlande näringsidkare föranleder i övrigt inga erinringar av Handelskammaren. Vad som anförts i handelskammarens remissvar och i denna motion talar starkt för att avtalsvillkorslagen skall utvidgas till att omfatta också det fall då förmedlande näringsidkare använder för säljare oskäligt avtalsvillkor. I propositionen har denna fråga behandlats ytterst knapphändigt, och några bärande skäl för att begränsa lagstiftningen på det sätt som där föreslås har knappast framkommit. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att antar följande Lag om ändring i lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor Härigenom föreskrives att I 5 lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor skall ha nedan angivna lydelse. Är villkor, är obehövligt. Första stycket äger motsvarande tillämpning på villkor som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid förmedling från näringsidkare eller annan av erbjudande som avses i forsta stycket. äger, med tillämpning i motsvarande mån av de grunder som anges i forsta stycket, meddela förbud för näringsidkare att använda villkor i sin yrkesmässiga verksamhet vid förmedling av erbjudande av nyttighet om villkoret är oskäligt mot säljaren, därest denne inte är näringsidkare. Förbud kan dennes vägnar. Denna lag träder i kraft den