mot · FZ02311 · 1976-01-15 00:00:00 — av m. fl. om vidgat samarbete mellan sjukvårdshuvudmän Enligt sjukvårdslagen (SjL) har landstingskommun totalt sjukvårdsansvar för dem som är bosatta inom sjukvårdsområdet/länet. Vidare åligger det landstingskommun att ombesörja vård av dem som vistas inom sjukvårdsområdet utan att vara bosatta där, om behov av omedelbar vård Törel igger. Avgörande för vårdansvaret är således i dessa fall bostads- och vistelseorten. Hemlandstinget är enligt SjL ersättningsskyldigt för vård som lämnas av annan landstingskommun till personer för vilket det har primärt vårdansvar. Regelmässigt träffas på initiativ övergripande avtal mellan sjukvårdshuvudmännen om ersättning för vård av s. k. utomlänspatienter, utomlänsavtalet. Vid SjL:s tillkomst betonade departementschefen (prop. 1959:19) vikten av att vårdskyldighetens fördelning mellan huvudmännen klarades ut och gjorde vissa uttalanden om detta (s. 65-66). Dock uppehöll sig departementschefen inte vid den viktiga frågan om vårdansvaret för akut sjuka eller skadade personer, vilka är bosatta och vistas inom ett sjukvårdsområde men förs till närmaste sjukhus inom annat sjukvårdsområde för vård. Gällande SjL lämnar denna fråga öppen. Emellertid är den allmänna läkarinstruktionen att tolka så att sjukhusläkare inte äger avvisa patient, som är i akut behov av vård, av den anledningen att patienten förts till sjukhuset från ett annat sjukvårdsområde och den huvudman som läkaren är anställd hos enligt SjL således inte har något vårdansvar för patienten. Följden blir att det är läkaren som utifrån vårdbehovet avgör var en patient skall tas om hand. Bristande överensstämmelse synes föreligga mellan bestämmelserna i och allmänna läkarinstruktionen. Gällande utomlänsavtal (i; 11) reglerar fall, där akut sjuk eller skadad person förs till sjukhus inom annat sjukvårdsområde än det patienten tillhör. I avtalet sägs dock direkt ut att skyldigheten att ombesörja vård regleras av SjL, att den inte påverkas av avtalet (8 2) samt att avtalet endast reglerar ersättningen huvudmännen emellan (8 3). Avtalets utformning - särskilt nämnda 8 11- synes trots detta medföra en utvidgning av vårdansvaret. Bestämmelserna i reglerar inte vårdansvaret för de akuta fall som här avses. Det står också huvudman fritt att ställa sig utanför utomlänsavtalet. Någon garanti för generellt gällande åtaganden föreligger således inte, och även om det i praktiken i de flesta fall inte uppkommer tvister om vårdskyldigheten bör denna formellt ut och slås fast genom bestämmelser i lag. Enligt vår mening bör 3 8 SjL kompletteras med en bestämmelse som ger sjukvårdshuvudman vårdansvar för akut sjuka och skadade per söner, vilkas tillstånd inte medger transport till sjukhus inom det sjukvårdsområde som personen hör till genom sin bosättning eller vistelse. Mellan landstingskommuner förekommer avtalsreglerat frivilligt samarbete vid sidan av utomlänsavtalet. Sådant samarbete ger oftast befolkningen i gränsområden rätt till såväl sluten som öppen vård i grannlandsting, då detta är praktiskt på grund av långa avstånd m. m. till inrättningar inom den egna landstingskommunen. Sådant samarbete är givetvis frivilligt. För medborgarna är det dock av mycket stor betydelse från trygghetssynpunkt att de har rätt till vård vid närmaste sjukvårdsinrättning. Även från samhällsekonomisk synpunkt är samarbete starkt motiverat. Emellertid förekommer det att avtal om samarbete inte kan träffas mellan huvudmännen, trots att detta är både motiverat och nödvändigt. I sådana situationer bör det enligt vår mening vara möjligt för tillsynsmyndigheten eller regeringen att förordna om att samarbete skall ske. Förordnande bör meddelas på framställning från berörd landstingskommun. En sådan ordning skulle visserligen kunna ses som ett intrång i den kommunala självbestämmanderätten. Men medborgarnas intressen och säkerhet måste gå före hänsynen till denna och ta över de rent formella synpunkter som ligger till grund för en huvudmans vägran att påta sig utvidgat vårdansvar i dessa fall. En geografisk gräns får enligt vår mening inte utgöra hinder för den enskildes trygghet i avseende på god sjukvård. Med stöd av det anförda föreslår vi att hos regeringen anhåller att den i proposition 1975/76:100 bil. 7 aviserade utredningen om en helt ny lag stiftning för hälso- och sjukvården får i uppdrag att utreda frågan om samarbete mellan sjukvårdshuvudmän i enlighet med vad i motionen anförts. () ()