mot · FZ02917 · 1976-01-27 00:00:00 — Motion 1975/76:917 av m. fl. om överförande av beslut rörande samhällsplaneringen till landstingen, m. m. Den kommunala självstyrelsens utgångspunkt är att medborgarnas önskemål och krav skall förverkligas av deras egna förtroendemän, vilka i ett representativt system ges beslutsuppgifter kring lokala och regionala frågor. Kommunaldemokratins värde bestäms av självständigheten i beslutsfattandet och av angelägenheten i de frågor som handläggs på lokal nivå. Mot denna bakgrund är tendenserna att centralisera samhällsverksamheten ett direkt hot mot den lokala självstyrelsen och den långtgående detaljkontrollen av kommunerna ett sätt att medvetet beskära den lokala demokratin. Särskilt påtagligt kan denna utveckling avläsas på länsplanet och då främst kring utformningen av den regionala planeringen. Statsmakterna och statens länsorgan - länsstyrelserna ger direktiven, gör bedömningarna och fattar besluten. Kommuner och landsting underordnas statsmakterna och deras uppgift reduceras till att verkställa statsmakternas beslut. Samhällsarbete i decentraliserade former, med besluten lagda närmare bygd och människor, kan återge den kommunala demokratin dess innehåll och rädda den kommunala självstyrelsen. En av de viktigaste åtgärderna i denna politik är att förverkliga en vidgad länsdemokrati. Huvudskälen för en vidgad länsdemokrati kan sägas vara tre: Det första skälet är att man måste stärka den kommunala självstyrelsen som sådan. Det blir nödvändigt att skapa motvikter mot en allt starkare statsmakt och garantera vitaliteten i vår folkstyrelse. Motståndarna till länsdemokrati - ofta de som ivrar för ökad centralstyrning - frammanar bilden av en motsättning mellan primärkommuner och förstärkta landsting. Ett orimligt argument. torde också allmän enighet råda om att ett ökat samarbete och samspel mellan primärkommuner och landsting måste bli ett viktigt inslag i det kommunala livet framöver. Det andra skälet sammanhänger med den aktivare samhällsplaneringen. I stor utsträckning genomföres denna på länsplanet och omsätts i åtgärder där. Länets innevånare bör därför beredas inflytande över den regionala samhällsplaneringen. Detta krav tillgodoses bäst om de folkvalda landstingen blir huvudmän för denna samhällsplanering. Det tredje skälet är den regionala nivåns växande betydelse i samhällsarbetet. Kommunernas och landstingens ansvars- och verksamhetsområden har efter hand utvidgats kraftigt. Förutsättningarna för decentraliserad samhällsverksamhet har därigenom väsentligt förbättrats. måste få en reell möjlighet att påverka de beslut som fattas och att utkräva politiskt ansvar för dessa. Socialdemokraterna delar icke denna uppfattning. De ser i stället länsstyrelserna som den bästa garanten för att samhällsplaneringen skall kunna utvecklas till ett effektivt instrument för att styra utvecklingen. Deras inställning till landstingsinflytande över den växande regionala samhällsplaneringen är dock inte entydigt negativ under den bestämda förutsättningen att statsmakternas avgörande styrning även i detaljer bevaras. Den socialdemokratiska uppfattningen, som den framkommer i Länsberedningen och i kommentarerna till Länsberedningens betänkande, bygger också på ställningstagandet att arbetsmarknads- och regionalpolitiken genomföres under statligt huvudansvar. Detta leder dem till bedömningen att ett landstingskommunalt huvudmannaskap för planeringen - om det likväl införs - skulle kräva så omfattande detaljstyrning från statsmakterna att den kommunala självstyrelsen i praktiken skulle gå förlorad. Vi kan inte ansluta oss till dessa bedömningar. I det länsdemokratiska alternativet kan statlig styrning och säkerställande av riksintressen ske genom ramar för den mellanregionala fördelningen och genom tilldelning av statliga medel för olika ändamål. Från sådana utgångspunkter kan landstingen med bibehållet egenansvar mycket väl svara för fördelningen inom regionen. En annan invändning mot länsdemokratin är att ett landstingskommunalt huvudmannaskap för den regionala samhällsplaneringen skulle inkräkta på primärkommunernas självstyrelse. För att godta detta resonemang måste man dels hävda att en motsvarande statlig planering inte ger samma konsekvenser, dels - och framför allt - bortse från att ett landstingskommunalt planeringsansvar i sig innebär att den kommunala självstyrelsen skärps! Det är orimligt att påstå att primärkommunerna lättare skulle kunna hävda sina intressen gentemot den statliga än gentemot . Allt talar för att förhållandet är det omvända. Landstingskommunernas förtroendemän nomineras ur samma kretsar som primärkommunernas fullmäktige och deras syn på den kommunala verksamheten torde i allt väsentligt sammanfalla. De har ett gemensamt intresse av en bevarad och förstärkt självstyrelse. Förtroendet att handla på medborgarnas uppdrag måste enligt vår uppfattning ovillkorligen knytas samman med politiskt ansvar och kontroll. Endast därigenom kan det medborgerliga inflytandet ges en aktiv och ledande roll. Mot denna bakgrund förordar vi att beslutsuppgifter som avser den direkta samhällsplaneringen överförs från länsstyrelserna till landstingen. Vid Länsberedningens behandling av dessa frågor angav de borgerliga ledamöterna - i särskilt yttrande - att de såg beredningens begränsade förslag endast som ett etappmål mot en fullt utbyggd länsdemokrati. Någon proposition på Länsberedningens betänkande har inte aviserats i propositionsförteckningen från statsrådsberedningen . är det angeläget och nödvändigt att tar initiativ som för länsdemokratifrågan närmare sin lösning. En delfråga i det länsdemokratiska sammanhanget är hur den nuvarande beslutsinstansen i länsplaneringsfrågorna - - skall utses. Enligt vår bestämda uppfattning skall lekmannastyrelse ha en sammansättning som direkt avläser länets politiska struktur. Fördelningen av platser i de olika länsstyrelserna bör styras av utslagen i de senaste allmänna valen i länet, först därigenom uppnår man den rättvisa fördelning mellan partierna som utgör grunden för vår politiska demokrati. De borgerliga partiernas reservanter i Länsberedningen har anfört att de folkvalda landstingen bör göras till elektorsförsamlingar för valet av ledamöter i länsstyrelserna. Vi delar den uppfattningen och avvisar bestämt varje tanke på att följa Länsberedningens påfund att tredela nomineringarna till länsstyrelserna. Majoritetsförslagets tredelade nomineringsprocedur gynnar ensidigt de största partierna och medför en orimligt snedvriden partifördelning, som förslaget att ge länsavdelningar status som elektorsförsamling rimmar illa med denna privaträttsliga instans juridiska ställning. Vi förordar att länsstyrelserna får 12 ledamöter, utöver landshövdingen, och att landstingen - med tillämpning av lagen om proportionella val utser dessa ledamöter. 1 länsstyrelserna i och och län får särskild hänsyn tas till Malmös resp. speciella status. I föreslår vi att kommunfullmäktige på utgör elektorsförsamling. Mot bakgrund av det angelägna att få en sammansättning av länsstyrelserna som överensstämmer med länens politiska struktur och oberoende av eventuella ändringar av huvudmannaskapet förden länsvisa samhällsplaneringen - förordar vi att tar initiativ beträffande valen till länsstyrelserna i enlighet med vad ovan anförts. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderliga författningsändringar. Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställes 1. att beslutar att beslutsuppgifter som avser den direkta samhällsplaneringen skall överföras från det statliga förvaltningsorganet, , till det i politiska val utsedda landsting, 2. att beslutar att ledamöter i länsstyrelserna skall utses av landstingen och att därvid lagen om proportionella val skall äga tillämpning. () () () H. ()