mot · FZ022560 · 1976-05-24 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:178 om ändrade avdragsregler för egenavgifter, m. m. Förslaget i propositionen 1975/76:178 om ändrade avdragsregler för egenavgifter ni. m. står i princip i överensstämmelse med vad moderata samlingspartiet begärt i detta hänseende sedan i enlighet med den s. k. mellan socialdemokraterna, och beslöt ta bort taket på 7,5 basbelopp vid utdebitering av socialförsäkringsavgifter. Förslaget är ägnat att minska de orimligheter som blev följden härav och av att avgifter tas ut på belopp som erlagts i avgift. Regeringsförslaget är på flera punkter oklart och ytterligare ett exempel på ett otillräckligt genomtänkt lagförslag. Trots de i propositionen föreslagna ändringarna kommer en egenföretagare med en inkomst motsvarande en genomsnittlig industriarbetarlön att drabbas av en marginalskatt på . Enligt vår uppfattning är detta en oacceptabelt hög marginalskatt som negativt påverkar lusten till arbete och företagande. Moderata samlingspartiet har begärt att taket på socialförsäkringsavgifterna skall återinföras. Detta krav har tyvärr avvisats av . I denna motion begär vi att de verkliga egenavgiftema - inte schablonmässigt beräknade sådana - skall ligga till grund vid fastställande av definitiva avgifter. Vi begär kompletterande regler för de fall, där båda makarna har sin utkomst av rörelsen. Vi begär vidare att avdragsschablonen skall fastställas i taget och vid behov ändras med hänsyn till höjt basbelopp eller ändrade arbetsgivaravgifter. Förslag läggs om vissa begränsningar i möjligheten att ta ut straffavgifter på oguldna arbetsgivaravgifter. Slutligen föreslås att i princip skall uttala att den s. k. 80-85-procentsregeln också skall gälla egenavgifter. Arbetsgivaravgifterna har drastiskt höjts . Den allmänna arbetsgivaravgiften infördes i samband med övergången från omsättningsskatt till mervärdeskatt och sattes då till . 1970 fattade på regeringens förslag beslut om höjning av arbetsgivaravgiften till fr. o. m. 1972 beslöts om ytterligare höjningar av arbetsgivaravgiften fr. o. m. Den allmänna arbetsgivaravgiften för 1 1975/76. dubblades från i samband med den första av de s. k. provisoriska skatteomläggningarna. Samtliga s. k. provisoriska skatteomläggningar har finansierats genom höjda arbetsgivaravgifter - den första genom höjning av den allmänna arbetsgivaravgiften och de övriga genom höjda socialförsäkringsavgifter. Det är också genom höjda arbetsgivaravgifter som en betydande del av de senaste årens statliga utgiftsexpansion betalts. infördes en socialförsäkringsavgift för folkpensionering om , och höjdes socialförsäkringsavgiften för sjukförsäkring till , fr. o. m. 1975 höjdes socialförsäkringsavgiften för folkpensionering till och socialförsäkringsavgiften för sjukförsäkring till , och 1976 uppgår dessa avgifter till 6,2 resp. . 1977 stiger socialförsäkringsavgiften för folkpensionering med till . Vidare stiger ATP-avgiften till . Den var , 1975 och är 1976. har dessa avgifter stigit med sammanlagt . Arbetsgivaravgifterna beräknas inte på samma underlag för egenföretagare som för anställda. För de senare beräknas avgifterna på lönen men för de förra på rörelseresultatet inkl. arbetsgivaravgifter. Avgifter har sålunda erlagts på avgifter. Avdrag för erlagda avgifter har fått göras med eftersläpning och därvid inte mot rörelseinkomsten utan under allmänna avdrag. För anställda däremot har arbetsgivaren kunnat göra avdraget för samma verksamhetsår som avgifterna erlagts, och avgifterna har skattemässigt varit att jämställa med övriga arbetskraftskostnader. Detta har lett till att egenföretagare betalt högre avgifter för sig själva än för sina anställda på inkomster som ger samma netto efter skatt. 1 och med att avgifterna stigit år har olikheten i behandlingen av egenföretagare jämfört med anställda blivit ett allt större problem och en allt mer uppenbar orättvisa. Det avdrag på först . och fr. o. m. som egenföretagarna medgivits vid beräkning av den allmänna arbetsgivaravgiften har visserligen något mildrat snedheten i skattebelastningen i detta hänseende. Men detta har endast varit marginellt, eftersom den allmänna arbetsgivaravgiften svarar för mindre än 1/7 av de totala arbetsgivaravgifterna. Vid de s. k. 11-överläggningarna kom regeringen och mittpartierna överens om finansieringen av skatteomläggning. hade föreslagit en höjning av den allmänna arbetsgivaravgiften. Genom Il-överenskommelsen beslöts i stället dels vissa ytterligare höjningar av socialförsäkringsavgifterna, dels att det s. k. taket på socialförsäkringsavgifterna - dvs. att avgifter endast uttagits på den del av inkomsten som understeg 7,5 gånger basbeloppet - skulle tas bort. Fr. o. m. 1976 skulle socialförsäkringsavgifterna med undantag för ATP-avgiften tas ut på hela inkomsten. Denna omläggning beräknades tillföra statskassan en dryg miljard kronor i inkomster. Moderata samlingspartiet sade nej till denna omläggning. Den var, menade vi, från principiell synpunkt felaktig: Borttagandet av taket för uttag av socialförsäkringsavgifter leder till att dessa förlorar sin speciella karaktär. Avgifter kommer att utgå även på inkomster, där de inte är förenade med några sociala förmåner. Omläggningen skulle också, påpekade vi, medföra kraftiga marginalskattehöjningar på extrainkomster. Egenföretagare och fria yrkesutövare kommer generellt att drabbas av denna högre marginalskatt. Extrainkomster skulle ofta drabbas av marginalskatter på . Moderata samlingspartiets synpunkter beaktades inte när dessa frågor diskuterades vid Il-överläggningarna och därefter avgjordes i . erkände emellertid regeringen att II-överenskommelsen lett till orimliga konsekvenser. Genom proposition 1975/76:46 om enhetliga regler för beräkning av socialförsäkringsavgifter och bifall till denna överfördes skyldigheten att erlägga arbetsgivaravgifter på extrainkomster från inkomsttagaren till uppdragsgivaren/arbetsgivaren. De värsta orimligheterna från Il-överenskommelsen eliminerades därigenom i fråga om löntagares extrainkomster. För egenföretagare gjordes däremot inga ändringar. I en kommittémotion (motion 1975/76:81) från moderata samlingspartiet med anledning av proposition 1975/76:46 föreslog vi ändrade regler för egenföretagarnas avgifter, nämligen dels att avdrag för egenavgift skulle medges för det inkomstår då avgifterna uppkommit, dels att avgifterna skulle få dras av mot rörelseinkomsterna och inte som allmänna avdrag. Ett likartat förslag väcktes av några center- och folkpartister (motion 1975/76:80). Motionerna ledde till att i skrivelse till regeringen hemställde att frågan skulle överlämnas till företagsskatteberedningen. Moderata samlingspartiet tog i sin motion 1975/76:1979 med anledning av årets budgetproposition på nytt upp frågan om egenföretagarnas avgifter. I samband härmed redovisade vi också beräkningar, som visade effekterna av den gällande ordningen. 1 uppställningen nedan har det i och för sig orealistiska antagandet gjorts att egenföretagaren föregående år haft lika stora arbetsgivaravgifter som det år uppställningen avser. Om avgiften skulle ha varit mindre, hade den i uppställningen illustrerade effekten blivit större. 1* 1975/76. Summa skatter och avgifter Både den anställde och egenföretagaren har i detta exempel exakt lika stor inkomst efter skatt. Inte desto mindre betalar egenföretagaren . mer i arbetsgivaravgifter än den anställdes arbetsgivare måste inleverera. Om priserna från till ett annat skulle öka och i exemplet ovan såväl den anställde som företagaren skulle öka sina inkomster exakt så mycket, som fordras för att inkomsten efter skatt skulle öka , då får vi den situation som illustreras i nedanstående uppställning. Summa skatter och avgifter I detta fall betalar egenföretagaren hela . mer i arbetsgivaravgifter. Men inte nog med det, han betalar dessutom . mer i stats- och kommunalskatt än den anställde. Trots att hans redovisade inkomst före skatt är nästan dubbelt så stor som den anställdes, är inkomsten efter skatt lika stor. Egenavgifternas skattemässiga behandling leder alltså till en hård överbeskattning av egenföretagarna, som blir särskilt kännbar i tider med stigande löner och priser. Liknande effekter uppkommer, om exempelvis den allmänna arbetsgivaravgiften ökar. För egenföretagaren skulle i den situationen också den direkta skatten komma att öka, om han vill bibehålla samma inkomst efter skatt som den anställde. Av tabellen nedan framgår vilka marginalskatter det blir fråga om för en egenföretagare. Tabell Marginalbeskattning av egenföretagare. Marginalskatt i statlig beskattning 60 000- 65 000 65 000- 70 000 70 000- 75 000 75 000- 80 000 80 000- 85 000 85 000- 90 000 90 000- 95 000 Detta är uppenbarligen en orimlig skattesituation. Mot den bakgrunden upprepade vi i motionen 1975/76:1979 kravet på ändrade regler för den skattemässiga behandlingen av egenavgifterna i enlighet med vad vid tidigare anfört i motionen 1975/76:81: Vi begärde vidare att taket på socialförsäkringsavgifterna skulle återinföras. Vårt krav på återinförande av taket på socialförsäkringsavgifterna har avvisats av . I socialförsäkringsutskottets betänkande 1975/76:22 hänvisas till Il-överenskommelsen som motiv för avslaget: Även detta yrkande har tidigare behandlats av och avvisats med hänvisning till den trepartiuppgörelse mellan socialdemokraterna, och som ligger till grund skatteomläggning och till att ett återinförande kan beräknas medföra en minskning av förväntade intäkter för statsverket om ca . Enligt vår uppfattning är Il-överenskommelsen ett dåligt argument för att motsätta sig ändringar av de orimligheter som därigenom åstadkoms. Det argumentet skulle med samma tyngd kunna anföras som argument för avslag på propositionen 1975/76:178. Det angivna inkomstbortfallet vid ett återinförande av taket är dessutom kraftigt överdrivet. 1 enlighet med skrivelse 1975/76:67 har frågan om den skattemässiga behandlingen av egenavgifterna överlämnats till företagsskatteberedningen. 1 propositionen konstateras dock att "med hänsyn till sina övriga arbetsuppgifter har beredningen emellertid saknat möjlighet att lägga fram ett förslag i sådan tid att det kunnat - efter sedvanlig remissbehandling - läggas till grund för en proposition i ämnet till 1975/. En ytterligare, icke oväsentlig orsak till att detta icke medhunnits torde vara att - trots att ovannämnda riksdagsskrivelse är daterad - regeringen först beslöt att överlämna frågan till företagsskatteberedningen. I propositionen 1975/76:178 har regeringen lagt förslag om ändrade regler för den skattemässiga behandlingen av egenföretagarnas egenavgifter. Förslaget står i princip i överensstämmelse med vad vi förordat i motionerna 1975/76:81 och 1975/76:1979, dvs. att egenavgifterna skall vara avdragsgilla mot inkomsten av rörelse - eller jordbruksfastighet - samt att avdraget skall få göras i den deklaration som avser det år då avgifterna erlagts. Regeringsförslaget innebär sålunda en förbättring för egen företagarna i enlighet med de riktlinjer som vi angivit. Men även om de egentliga marginalskatterna kommer att understiga blir, som framgår av tabellen på s. 7, marginalbeskattningen fortfarande mycket hård. 1 tabellens första kolumn återfinns den taxerade rörelseinkomsten. I kolumnen därefter redovisas inkomsten efter avdrag för egenavgifter enligt de av regeringen föreslagna schablonreglerna; beloppen i denna kolumn motsvarar i stort sett den inkomst av tjänst, som ger samma standard som vidstående rörelseinkomst i den första kolumnen. Den tredje kolumnen visar den aktuella marginalskatten i resp. inkomstläge och den sista kolumnen den marginalskatt som en löntagare i motsvarande inkomstläge har. Som framgår av tabellen har egenföretagaren med en inkomst svarande mot en normal industriarbetarlön en marginalskatt på . Det kan mot tabellen anföras, att de angivna marginalskatterna för en anställd i verkligheten är för låga, eftersom den anställdes arbetsgivare betalar arbetsgivaravgift för honom och att, om man tar hänsyn härtill, han i själva verket har lika hög marginalskatt som en egenföretagare. Det är riktigt. Systemet med arbetsgivaravgifter döljer den verkliga beskattningen. Det föreligger emellertid en reell skillnad mellan egenföretagaren och den anställde i det att den förre direkt och personligen känner av den högre, verkliga marginalbeskattningen. Den anställde känner endast indirekt av den verkliga beskattningen genom dess inverkan på prisbildningen och läget på arbetsmarknaden. Vi återkommer nedan härtill. Verklig inkomst efter avdrag för egenavgifter i kronor Marginalskatt för egenföretagaren i Marginalskatt för en anställd i motsvarande inkomstläge i % Det förslag som moderata samlingspartiet lade fram i ovan nämnda motioner innebar att egenföretagaren skulle fä göra avdrag för de faktiska arbetsgivaravgifter som han har att erlägga under ett verksamhetsår. Regeringsförslaget innebär att i stället ett schablonavdrag skall tillämpas. Motivet härför är att ett avdrag på grundval av uppskattade faktiska kostnader skulle vara förenat med betydande beräkningstekniska svårigheter. Vi är i princip beredda att acceptera att en schablon används. Vi vill emellertid understryka att tillämpandet av en schablon förutsätter att denna kontinuerligt justeras med hänsyn till arbetsgivaravgifternas och basbeloppets faktiska storlek. Därför bör schablonen fastställas i taget. Vissa oklarheter föreligger om vad regeringsförslaget innebär. I propositionen synes man mena att det belopp som skall utgöra utgångspunkten för beräkning av de definitiva arbetsgivaravgifterna skall vara bruttointäkten i rörelsen minus avdragsgilla kostnader minus det föreslagna schablonavdraget. Om sålunda en rörelseidkare haft avdragsgilla kostnader uppgående till . och en bruttointäkt på , skulle det belopp varpå arbetsgivaravgifterna schablonmässigt skulle beräknas uppgå till . Det medgivna schablonavdraget blir om . plus på resterande , vilket ger . Det belopp på vilket de definitiva arbetsgivaravgifterna skulle beräknas blir . Om basbeloppet antas uppgå till . den allmänna arbetsgivaravgiften . Om emellertid de faktiska avgifterna överstiger , är uppenbarligen . ett för litet avdrag. Om icke desto mindre de definitiva arbetsgivaravgifterna beräknas på beloppet 100 000-19 000=81 000 kr., kom mer egenföretagare!! att debiteras för höga sådana avgifter. Det faktum att han vid kommande års deklaration enligt propositionen skall få göra ett avdrag motsvarande skillnaden mellan de fastställda definitiva avgifterna och schablonavdraget ändrar inte detta förhållande. Om detta är en korrekt tolkning av propositionen - vi är inte ensamma om att tro att så är fallet - är det enligt vår uppfattning en felaktig lösning. Schablonavdraget bör inte förekomma i beräkningsunderlaget, då de definitiva avgifterna fastställs. De definitiva arbetsgivaravgifterna bör fastställas som en lagstadgad procentandel av rörelseresultatet exkl. arbetsgivaravgifterna. Det torde inte vara några svårigheter att utarbeta tabeller för att underlätta den slutliga beräkningen i detta hänseende. För egenföretagaren i beräkningarna ovan skulle detta ge följande avgifter: den allmänna arbetsgivaravgiften . För en egenföretagare med en rörelseinkomst inkl. arbetsgivaravgifter på . leder en beräkning av de definitiva avgifterna med utgångspunkt från schablonavdraget till . för höga avgifter. För den som inkl. avgifter har en rörelseinkomst på . Detta kan i och för sig synas vara små skillnader. Det finns emellertid enligt vår uppfattning ingen anledning att egenföretagarna skall betala slumpmässigt varierande för höga avgifter, endast därför att skattemyndigheterna inte skall behöva räkna ut de verkliga avgifterna. Detta bör enligt vår uppfattning komma till uttryck genom ett tillägg till anvisningarna till 41 b § i kommunalskattelagen. En annan oklarhet i propositionen är hur reglerna om schablonavdrag skall tillämpas på egenföretag, där båda makarna arbetar och där den s. k. tredjedelsregeln - som vi betraktar som orättfärdig och vars tillkomst vi var emot - äger tillämpning. Det framgår sålunda inte av propositionen, om schablonavdraget skall tillämpas på den gemensamma rörelseinkomsten, innan denna fördelats på markarna, eller först då inkomsten fördelats. Den förra metoden leder till ett felaktigt resultat. Låt oss t. ex. se på ett par makar som gemensamt driver en rörelse och har en inkomst från denna på sammanlagt . Härpå skulle ett schablonavdrag göras på . Det är emellertid ett alldeles för litet avdrag. Hänsyn tas inte till att det är två personer som skall erlägga ATP-avgifter. De verkliga avgifterna kommer att uppgå till . Företagarparet i detta fall riskerar sålunda att dels för det aktuella verksamhetsåret få för hög inkomstskatt, dels att - om arbetsgivaravgiftsinbetalningarna ba seras på schablonavdraget - drabbas av krav på att inbetala betydande restavgifter. Alternativt kan man tänka sig att rörelseinkomsten först fördelas mellan makarna och att schablonregeln därefter tillämpas. I detta fall skall enligt tredjedelsregeln den ena maken antas ha en inkomst på . och den andra på . Schablonavdragen blir 9 000 resp. . En beräkning av de slutliga avgifterna ger 10 480 resp. . Också i detta fall underskattar schablonavdraget de verkliga avgifterna, om än mindre än om den sammanlagda inkomsten läggs till grund för schablonavdraget - avdraget blir som synes . större med denna metod. En anledning till att schablonavdraget i detta fall blir för litet är att hänsyn inte tagits till det förhållandet att 18 000-kronorsavdraget vid beräkning av den allmänna arbetsgivaravgiften delas upp mellan makarna i förhållande till deras inkomster: i detta fall får den ena maken vid beräkning av den allmänna arbetsgivaravgiften göra ett avdrag på 6 000 och den andra på . Här redovisade differenser skärper ytterligare kravet i det föregående på att inte schablonavdraget utan de verkliga avgifterna skall läggas till grund vid beräkningen av de definitiva egenavgiftema. Enligt vår uppfattning bör vidare den senare av de två diskuterade metoderna fastställas för användande av schablonavdraget, i fall då två makar gemensamt driver rörelse. Med tanke på att anvisningarna till 52 § kommunalskattelagen eventuellt kan föranleda en annan tolkning, motiverar detta en precisering av anvisningarna i 22 § kommunalskattelagen. Där bör fastslås dels att schablonavdrag skall göras sedan inkomsten fördelats mellan makarna, dels att makarna skall ha rätt att dra av av inkomsten understigande , alltså också på de första 10 000 i inkomst. Makarna bör emellertid också ha rätt att tillämpa huvudregeln, om så bedöms lämpligare. På ytterligare en punkt är propositionen oklar. Det gäller beräkningen av de arbetsgivaravgifter som skall inbetalas av egenföretagaren. Som redovisats ovan ger i många fall schablonavdraget ett för litet avdrag i förhållande till slutligt debiterade avgifter. Den som baserar sina inbetalningar av arbetsgivaravgifter på schablonavdraget riskerar alltså att senare krävas på resterande, icke inlevererade avgifter. Därvid skulle också en straffavgift kunna tänkas komma i fråga. Enligt vår uppfattning vore detta en orimlighet. bör fastslå att den som baserar sina preliminära arbetsgivaravgiftsinbetalningar på det beräknade schablonavdraget inte skall kunna belastas med straffavgifter ovanpå kravet att inleverera oguldna avgifter, bara för att schablonen underskattat de verkliga avgifterna. Systemet med att avgifter uttagits på avgifter har, då dessa kraftigt skärpts, lett till i det föregående redovisade orättvisor för egenföretagare. Dessa elimineras genom de i propositionen 1975/76:178 före slagna åtgärderna och med de av oss i det ovan begärda justeringarna i regeringsförslaget. Kvar står emellertid, som vi också påvisat, att en egenföretagare med en inkomst, motsvarande en genomsnittlig industri arbetarlön, belastas med en marginalskatt på , även sedan de föreslagna åtgärderna genomförts. Det är enligt vår bestämda uppfattning fullständigt orimligt att en hantverkare jordbrukare eller butiksinnehavare blott skall få behålla ca . av varje nyförtjänad hundralapp, under det att . skall gå till skatt, detta inte minst med tanke på att i dessa inkomster också kan ingå arbetsersättning för studerande barn, som tillfälligt hjälper till i rörelser, liksom för medarbetande make, om dennas arbetsinsats understiger eller överstiger 1 /3 av nettointäkten av förvärvskällan. Dessa förhållanden ökar angelägenheten av de krav, som moderata samlingspartiet i andra sammanhang framför, bl. a. i fråga om marginalskattesänkningar, om borttagandet av 1/3-regeln vid beskattning av familjeföretag och sänkning av 600-timmarsgränsen för medarbetande make. De mest uppmärksammade effekterna av Il-överenskommelsen hänger samman med borttagandet av taket på socialförsäkringsavgifterna - i kombination med avdragsreglema. Det var detta som gav över 100procentiga marginalskatter. Genom förslaget i propositionen reduceras nu dessa marginalskatter till mellan . Även detta är emellertid marginalskatter som verkar avhållande på lusten till företagande, arbete och initiativ. Kvar står också det enligt vår uppfattning principiellt felaktiga förhållandet att socialförsäkringsavgifter uttas på inkomster, där de inte motiveras av sociala förmåner. Avgifterna har härigenom förlorat sin karaktär av socialförsäkringsavgifter. De skiljer sig endast i ett hänseende från den allmänna arbetsgivaravgiften: de uttas påen egenföretagares inkomster också i det inkomstintervall , där den allmänna arbetsgivaravgiften inte utgår. Vi står mot denna bakgrund kvar vid vår uppfattning att taket på socialförsäkringsavgifterna motsvarande 7,5 gånger basbeloppet skall återinföras men avstår i denna motion från att som yrkande upprepa kravet, eftersom detta avvisats av . I socialförsäkringsutskottets ovan refererade utlåtande /76:22 gjordes gällande att ett återinförande av taket på socialförsäkringsavgifterna skulle "medföra en minskning av förväntade intäkter för statsverket om ca ". Detta är en felaktig siffra. Den tar inte hänsyn till att, om taket återinförs, arbetsgivarna förlorar ett avdrag motsvarande den del av socialförsäkringsavgifterna som ligger ovanför taket. I fråga om den offentliga verksamheten minskar kostnaderna i motsvarande mån som avgifterna blir mindre. Eftersom av alla sysselsatta arbetar inom den offentliga sektorn, bör ett återinförande av taket på socialförsäkringsavgifterna innebära en kostnadsminskning på ca 300 milj. kr. För näringslivets vidkommande ökar de skattepliktiga vinsterna med ca 900 milj. kr. Det torde vara realistiskt att räkna med att detta leder till ökade skatteinkomster av storleksordningen 400 milj. kr. Om vi sålunda utgår från beräknade bruttokostnad för ett återinförande av taket på 1 200 milj. kr., skall härifrån dras åtminstone 700 milj. kr., och nettokostnaden stannar vid högst 500 milj. kr. med detta statiska beräkningssätt. Vi tror emellertid att minskningen blir än mindre. Det är självklart att drygt 80-procentiga marginalskatter påverkar arbetsviljan hos de människor det här är fråga om. Enligt vår bedömning blir det fråga om ett inkomstbortfall på högst några 100 milj. kr., om alls något. 1 propositionen 1975/76:178 uttalas att regeringen till höstriksdagen avser att förelägga förslag om ändring i tillämpningen av den s. k. 80-85procentsregeln,såatt denna fortsättningsvis även tar hänsyn till egenavgifter. En sådan ändring är enligt vår uppfattning angelägen och bör föranleda ett principuttalande redan av vårriksdagen. Mot bakgrund av det anförda hemställs 1. att i enlighet med vad som i motionen anförts schablonavdraget skall fastställas i taget,