mot · FZ022454 · 1976-04-23 00:00:00 — 1975/76: 2454 av i m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:105 med förslag till arbetsrättsreform m. m. Det i propositionen 1975/76:105 framlagda förslaget till lag om medbestämmande i arbetslivet m. m. går ut på att arbetsmarknadens parter avtalsvägen skall tillse att de anställda bereds ett reellt medbestämmande över sin arbetssituation. Lagförslaget utgår från att alla parter därvid skall visa ett ansvar och lojalt omsätta lagförslagets principer i kollektivavtal. I de fall sådana avtal av olika skäl ej kommer till stånd innehåller lagförslaget en ingående reglering som i sig skall ge arbetstagarna visst inflytande. Sådana regler avser förhandlingsskyldighet före vissa beslut, rätt till information, regler om tolkning av kollektivavtal, facklig vetorätt i vissa fall. Dessa regler är skadeståndssanktionerade. Vi delar departementschefens bedömning att man svårligen kan tänka sig lagar syftande till att påverka synsätt och beteenden utan varje form av sanktionsmöjlighet. Vi måste emellertid vända oss emot att departementschefen så starkt framhävt behovet av sanktioner och på flerfaldiga ställen i propositionen understrukit att en felaktig tillämpning av de nya reglerna skulle leda till kraftiga skadestånd för arbetsgivaren. En sådan inställning kan knappast vara ett lämpligt medel att stimulera till frivilligt ingångna avtal mellan parterna. Kravet på kännbara skadestånd är även anmärkningsvärt med hänsyn till att det gäller tillämpningen av nya långtgående regler, vilka med nödvändighet blivit relativt komplicerade. För de agerande kan det i många fall bli svårt att ställa om sig till nya handlingsmönster. Därtill kommer att lagtexten ofta innehåller tämligen allmänna ordalag såsom "viktigare förändring, "synnerliga respektive "särskilda skäl etc., vilkas innebörd i blott några fall närmare utvecklas i motiven. Även om den valda tekniken att lagstifta genom motiv i vissa fall är nödvändig, ställer den likväl stora krav på medborgarna. Rättspraxis beträffande den komplicerade Åmanlagstiftningen, som emellertid är mer lättillgänglig än den nya lagen, visar att sådana farhågor ej är ogrundade. Särskilt stötande blir emellertid uttalandena om skadestånd när de så ensidigt riktas mot endast den ena parten, nämligen arbetsgivarsidan. Det hade varit rimligt att visa arbetsgivarparten samma generositet och förtroende som visas arbetstagarparten. Lagrådet uppmärksammade i sitt utlåtande denna åtskillnad i inställningen till parterna på följande sätt: 1975/76: 2454 Olikhet i avseende på ansvarighetsreglerna i remissförslagets 57 § och dess 59 § kan skapa intrycket att lagstiftaren skulle ha en måttstock, när det gäller felbedömningar av arbetstagarorganisation, men en annan och strängare måttstock, när det gäller likartade felbedömningar av arbetsgivare och arbetsgivarorganisation. Det är olyckligt om utrymme ges för en sådan uppfattning (prop. 1975/76:105, bil. 1, s. 509). Vi vill i detta sammanhang ställa oss bakom lagrådets uttalanden och förslag och önskar att den efterföljande rättstillämpningen präglas av måttfullhet närdet gällerskadeståndsskyldigheten med hänsyn till lagstiftningens komplexitet. Med stöd av det anförda hemställs att måtte besluta 1. att 54 § erhåller följande lydelse: Arbetsgivare, arbetstagare och organisation som uppsåtligen bryter mot denna lag vad nedan sägs., 2. att 58 § ges den av lagrådet förordade utformningen: Har arbetsgivare utan fog utkrävt arbete enligt 34 § andra stycket, skall han ersätta uppkommen skada., 3. att uttala att rättspraxis rörande skadeståndsskyldighet måste utbildas med måttfullhet och under beaktande av svårigheterna för alla parter att omsätta och hitta rätt i den nya lagstiftningen. . () i () i Stenkyrka