mot · FZ02823 · 1976-01-23 00:00:00 — Motion 1975/76:823 av m. fl. om den kommunala avfallshanteringen har kommunens skyldighet att forsla bort hushållsavfall utvidgats till att avse hela kommunens område från att tidigare ha omfattat i huvudsak endast stads- eller byggnadsplanlagda områden. Detta s. k. obligatoriska kommunala renhållningsmonopol innebär att kommunen är skyldig och har ensamrätt att ombesörja bortforsling av hushållsavfall från varje särskild fastighet inom kommunen, försåvitt icke eller kommunen beviljar dispens. Dispensreglerna var redan från början utomordentligt restriktivt avfattade, och även om genom ändring i renhållningslagen 1974 en viss utvidgning skedde är renhållningsmonopolet alltjämt så gott som heltäckande. De nya renhållnings- och hämtningsbestämmelserna har föranlett stark irritation och kritik runtom i vårt land. Kritiken har självfallet inte riktats mot den kommunen ålagda skyldigheten att svara för renhållningen i de fall där sanitära och allmänna ordningssynpunkter talar därför. Sådana gör sig givetvis gällande så snart det är fråga om bebyggelse med någon högre grad av intensitet. Bestämmelserna har emellertid kommit att i många fall benhårt tillämpas även i ren glesbygd och i fråga om enskilda, avsides belägna fastigheter samt i fall där något avfall i stort sett icke stått att hämta, utan där vederbörande fastighetsinnehavare tidigare utan några olägenheter själv svarat för avfallets omhändertagande. Kritiken har lett till starka motsättningar mellan kommunerna å ena sidan och enskilda medborgare å den andra. Det har inte minst varit människor i små förhållanden, pensionärer i egnahem ute på landsbygden som levt i enkla omständigheter, som drabbats av de nya reglerna och som har svårt att inse det berättigade i att de nu skulle förhindras att exempelvis i den egna spisen elda upp pappersavfall eller att kompostera trädgårdsavfall och latrin och därefter använda det i det egna trädgårdslandet. Ofta har dessa människor icke haft något hushållsavfall att ställa till förfogande för avhämtning, men de har inte desto mindre ålagts hämtningsavgift uppgående till åtskilliga . Då de inte ansett sig böra betala för en prestation som de icke begärt, som de ansett onödig och som kommunen icke fullgjort, har de drabbats av betalningsföreläggande eller domstolsförfarande. Antalet fall har uppgått till flera tusen. Enbart i kommun har betalningsföreläggandena överstigit ettusen. 1975/76: 823 Frågan har vid olika tillfällen i anledning av interpellationer diskuterats i , varvid från regeringens sida gjorts gällande att orsaken till de uppkomna missförhållandena icke berodde på gällande lagstiftning som sådan utan på att kommunerna givit bestämmelserna en alltför restriktiv tillämpning. Mot varandra står alltså två olika uppfattningar. Enligt den ena skulle gällande lagregler vara tillfredsställande utformade och de klagandes önskemål kunna tillgodoses genom en smidigare tillämpning från kommunernas sida. Enligt den andra, bakom vilken i regel ställer sig representanter från berörda kommuner, är bestämmelserna så hårda och så bindande för kommunerna att deras möjligheter att i praktiken ge dispens är så begränsade att den smidiga tillämpningen, som från många håll anses önskvärd, skulle komma att stå i strid i vart fall med lagstiftningens grunder. Enligt vår uppfattning är sistnämnda tolkning den riktiga. Det är obestridligt att kommunerna är skyldiga att ta ansvaret för renhållning och avfallshantering inom kommunens hela område. Det är likaledes obestridligt att enligt normalhälsovårdsordningen (14 §) lokal hälsovårdsordning skall innehålla föreskrift om att orenlighet och avfall, som det enligt kommunala renhållningslagen eller hälsovårdsordningen åligger kommunen att forsla bort, ej får användas vid gödsling, grävas ned, komposteras, brännas eller på annat sätt slutligt behandlas av fastighetsägaren. Förbudet är straffsanktionerat med stöd av 84 § i hälsovårdsstadgan. Det är också obestridligt att de åtgärder kommunen föreskriver för hämtning av avfall skall betalas av berörda fastighetsinnehavare, även om vederbörande icke har något hushållsavfall att lämna ifrån sig. Det är slutligen obestridligt att de möjligheter att erhålla dispens av länsstyrelse eller kommun vilka föreligger även 1974 vidtagna ändringarna är utomordentligt begränsade och att flertalet kommuner och länsstyrelser till följd härav iakttagit ytterst stark restriktivitet vid dispensgivningen. De nuvarande förhållandena har i många fall fått ytterligt otillfredsställande konsekvenser. Berörda kommunmedlemmar uppfattar det som starkt kränkande för rättskänslan att vara skyldig att betala avgifter för prestationer som kommunerna icke utför. De upplever de nya renhållningsbestämmelserna som ett uttryck för ett oacceptabelt byråkratiskt förmynderi. En ändring är därför enligt vår mening starkt påkallad. Såsom ovan framhållits torde frågan icke kunna lösas genom en hänvisning till gällande dispensregler. Det är nödvändigt att till stöd för den framtida dispensgivningen se till att lagreglerna ändras så, att därav klart framgår att renhållningsmonopolet icke skall tillämpas på hittillsvarande sätt i fråga om glest belägna fastigheter eller där i övrigt 1975/76: 823 inga sanitära olägenheter kan anses uppkomma och där vederbörande fastighetsinnehavare själv svarar för avfallshanteringen på den egna marken. Likaså bör exempelvis lantbrukare medgivas dispens att själva svara för bortforsling av visst hushållsavfall i samband med transporten av avfall från sitt lantbruk till sopstation. Hälsovårdsstadgan är föremål för översyn. Bestämmelser om renhållning fanns förutom i hälsovårdsstadgan i allmänna ordningsstadgan, normalhälsovårdsordningen, väglagen, naturvårdslagen och i lagen om kommunala renhållningsavgifter. En översyn och samordning av dessa lagar är enligt vår bedömning starkt påkallad i syfte att nå den av oss här ovan angivna lösningen. Enligt 4 § i renhållningslagen kan kommunernas skyldighet att svara för renhållningen begränsas om regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer så föreskriver. I avvaktan på resultatet av den av oss begärda utredningen bör regeringen utfärda sådana föreskrifter att dispensgivningen vidgas, så att nuvarande oefterrättliga förhållanden kan förebyggas. bör hos regeringen hemställa om bestämmelser i detta hänseende. Åberopande det anförda hemställs 1. att hos regeringen anhåller om en skyndsam översyn av gällande författningsbestämmelser rörande den kommunala renhållningen i syfte att åstadkomma en till behovet bättre anpassad renhållning i glesbygden, 2. att begär att regeringen i avvaktan på översynen utfärdar normerande bestämmelser för en liberalare dispensgivning. . NISSER (m) L. () i () i Vrångebäck HANS () i HANS NYHAGE (m) PER () i Gäddvik