mot · FZ022494 · 1976-04-23 00:00:00 — 1975/76: 2494 Motion 1975/76: 2494 av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:105 med förslag till arbetsrättsreform m. m. 1 moderata samlingspartiets partimotion till årets riksdag (1975/76:1979) redovisar partiet sin samhällssyn och framlägger förslag ägnade att fördjupa demokratin, stärka de enskilda medborgarnas ställning i samhället och på arbetsplatsen samt vidga förutsättningarna för initiativtagande och företagsamhet, allt i syfte att garantera sysselsättning och fortsatt välståndsutveckling. Inledningsvis understryks partiets strävan att arbeta för en samhällsutveckling som tillgodoser de enskilda människornas önskemål och behov. I centrum står samhällsmedborgarnas krav på frihet, trygghet och välfärd för sig och de sina. Det är på denna bas vi vill bygga ett fritt och demokratiskt välfärdssamhälle. Näringspolitiken skall - heter det i motionen - medverka till uppnåendet av välfärdstillväxt, hög och regionalt spridd sysselsättning, prisstabilitet och balans i utrikesbetalningarna. Erfarenheter av olika ekonomiska system bekräftar uppfattningen att vårt lands ekonomi även bör bygga på marknadshushållning, innebärande fri prisbildning, fritt konsumtionsval, enskilt ägande och konkurrens. För detta talar såväl effektivitetsskäl som behovet av maktbalans. Inget annat system har som marknadsekonomin kunnat ge medborgarna större materiella resurser eller i längden varit förenligt med politisk demokrati och mångsidighet i livsform och värderingar. Den ger också större möjligheter till decentralisering av beslut om såväl konsumtion som produktion. Ett marknadsekonomiskt system tar till vara de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. Det bygger på konsumentens fria val, på friheten att starta och driva företag och på enskild äganderätt. Den enskilda äganderätten ger individen en grundtrygghet och ett oberoende, som inte kan garanteras i ett socialistiskt samhälle. I ett avsnitt i motionen 1975/76:1979, benämnt Människan i arbetslivet, redovisas partiets grundsyn på förhållandet mellan företagen och de där anställda: Arbetet intar en central plats i varje människas liv. tillbringar vi en mycket stor del av vår aktiva tid på arbetsplatsen. Det är därför naturligt att frågor rörande människans situation i arbetslivet är av stor vikt för den enskilde individen. Moderata samlingspartiet anser att frågor som rör villkoren i arbetslivet så långt som möjligt bör avgöras i samförstånd mellan arbetsmarknadens 1 1975/76. Det är dessa som besitter sakkunskap och som har de största förutsättningarna att anpassa reglerna till de variationer som råder mellan olika branscher eller mellan stora och små foretag. Att vi uppställer samverkan och förhandlingar som den lämpligaste vägen att nå ändamålsenliga lösningar innebär dock inte att vi kategoriskt avvisar lagstiftningsåtgärder. Sådana kan vara nödvändiga i speciella fall då det t. ex. inte varit möjligt att nå resultat genom frivilliga överenskommelser, då en fråga kräver mycket snabb lösning, liksom för att garantera en enhetlig tillämpning av en på frivilliga avtal grundad praxis. Moderata samlingspartiet förespråkar en politik, vars mål är att öka den enskildes rörelsefrihet och möjliggöra ett större personligt ansvarstagande. Rätten till inflytande och medansvar gäller också i arbetslivet. Moderata samlingspartiet strävar därför efter att bredda och fördjupa demokratin i arbetslivet och därigenom förbättra den enskildes möjlighet att överblicka och påverka sin arbetssituation. I debatten om företagsdemokrati och bättre arbetsmiljö har det understundom antytts, att dessa strävanden skulle stå i motsatsförhållande till företagsamhetens traditionella mål. Man har målat upp bilden av en konflikt mellan arbetstagare och arbetsgivare i dessa frågor. Moderata samlingspartiet kan inte dela ett sådant synsätt. En utveckling som leder till att den anställde får medinflytande, medansvar och ökad trivsel är en förutsättning för effektivitet i näringslivet. För den enskilde löntagaren är det angeläget att arbetssituationen är sådan att man får användning av sina kunskaper och fullt kan utnyttja sin arbetsförmåga och sina personliga erfarenheter. Därmed vidgas möjligheterna till personlig utveckling och tillfredsställelse i arbetet. De förändringar av arbetslivets beslutsformer som enligt moderata samlingspartiet bör ske måste respektera bibehållandet av ett fritt ekonomiskt system. Ett ökat deltagande i företagen från de anställdas sida är självfallet angeläget. Förslag om ägandespridning och sparstimulerande åtgärder har tidigare framlagts av moderata samlingspartiet och så sker även . I många företag stimuleras också medarbetarna att förvärva aktier eller andelar i det egna företaget. Löntagarstyre i bemärkelsen att den anställde förvärvar ett ägarintresse i sitt företag följer helt marknadsekonomins och demokratins idéer. Att vidareutveckla formerna för de anställdas medinflytande är en väsentlig uppgift för parterna på arbetsmarknaden, och dessa skall även i fortsättningen ta huvudansvaret för reformverksamheten inom detta område. Vårt arbetsliv företer väsentliga olikheter mellan skilda arbetsplatser - inom såväl näringslivet som den offentliga sektorn. Varje arbetsplats har sina förutsättningar, som alla praktiska åtgärder måste anpassas till. De bästa resultaten torde nås, när de närmast berörda parterna själva diskuterar igenom problemen och fattar besluten. Partiet redovisar därefter vissa allmänna riktlinjer för utformningen av det förslag till ny arbetsrättslagstiftning som förutskickats och som i proposition 1975/76:105 förelagts . Arbetsrättslagstiftningen skall enligt vår uppfattning ha karaktären av en ramlagstiftning och utformas så att särskilda hänsyn kan tas till branschmässiga förhållanden, lokala förutsättningar samt de mindre företagens speciella problem. Då arbetsrättslagstiftningen påverkar villkoren för de anställda inom både den enskilda och den offentliga sektorn av arbetsmark naden, är det nödvändigt att lagstiftningen ges en sådan utformning att den i princip kan gälla för alla landets löntagare, oavsett vem som är arbetsgivare. Inom den offentliga sektorn skall de politiskt valda förtroendemännen ha beslutanderätten över myndigheternas verksamhet. Reglerna för arbetsrätten får inte utformas så att de inkräktar på den representativa demokratin. Gränsen mellan den politiska demokratin och de anställdas inflytande måste vara helt klar. a. att i avtal skall kunna intagas regler om inflytande för arbetstagarsidan i frågor som rör arbetets ledning och fördelning, dvs. av arbetsmetoder och arbetsutrustning, produktionsförändring, fördelning av arbetet inom en grupp, planering av arbetslokaler, rationaliseringsåtgärder, arbetstidens förläggning, personalutbildning, omplacering, befordran m. m. Däremot skulle utanför begreppet arbetets ledning och fördelning falla beslut rörande företagsledning, t. ex. produktionens inriktning, omfattning, inköp, försäljning, reklam, driftsutvidgning och driftsinskränkning, investeringar, budget m. m. Beträffande dessa frågor har utredningsmajoriteten föreslagit en förhandlingsskyldighet av samrådskaraktär. Moderata samlingspartiet anser, att de frågor som rör arbetets ledning och fördelning bör göras till föremål för avtalsmässig reglering och att förhandlingar rörande detta skall föras på lokal nivå. Rätten till samråd mellan arbetstagare och arbetsgivare skall omfatta alla andra frågor som påverkar förhållandena på arbetsplatsen. Arbetsgivaren skall åläggas att fortlöpande lämna information till de lokala arbetstagarorganisationerna vad avser företagets/institutionens produktionsmässiga och ekonomiska utveckling samt riktlinjerna för personalpolitiken. Undantag från denna regel får medges endast i det fall det kan anses föreligga påtaglig risk för skada för arbetsgivaren själv eller för tredje man, om informationen lämnas ut. Informationsskyldigheten skall kompletteras med regler om tystnadsplikt och skadestånd vid brott mot denna. Den långtgående förhandlings- och informationsplikten liksom den omfattande dokumentationsplikten kommer att ställa stora anspråk på personella, administrativa och ekonomiska resurser. Dessa kommer att bli särskilt påtagliga för de små och medelstora företagen. Många mindre företag kommer att ställas inför betydande svårigheter, då det gäller att leva upp till de krav som den nya arbetsrätten föranleder. 1 många avseenden torde den nya arbetsrättslagstiftningen inte kunna tillämpas på småföretag, bl. a. därför att det där saknas en utbyggd fackföreningsorganisation. Det är därför synnerligen viktigt att lagens tillämpning anpassas till de lokala och branschmässiga förutsättningarna. Denna flexibilitet är en grundförutsättning för att lagen skall kunna tillämpas under de vitt skilda förhållanden som råder inom näringsliv och förvaltning. Det är angeläget att arbetsmarknadens parter vid genomförandet av den kommande arbetsrättsreformen beaktar vikten av att det inte skapas en omfattande byråkrati och parallellorganisation i företaget/institutionen, vilket skulle omöjliggöra effektivitet och snabbt beslutsfattande i brådskande situationer. De allmänna synpunkter som här ovan återgivits har självfallet varit avgörande för vårt ställningstagande till det nu framlagda lagförslaget. Den nya lagen om medbestämmande i arbetslivet skall enligt propositionen ersätta främst lag om förenings- och förhandlingsrätt samt 1928 års lag om kollektivavtal. Den sistnämnda år tillkomna arbetsdomstolen förutsätts komma att spela en väsentligt större roll än . Mot denna bakgrund finns det anledning erinra om att de förhållanden som varit rådande på den svenska arbetsmarknaden med dess relativt få arbetskonflikter har grundats just på den här berörda lagstiftningen. Principen om fria förhandlingar mellan oberoende och likaberättigade arbetsmarknadsparter har varit av utomordentlig betydelse för svensk företagsamhet och förden svenska välfärdsutvecklingen. Den s. k. svenska modellen har väckt stor uppmärksamhet utanför vårt lands gränser. Det skede som präglats av den svenska modellens samförståndsanda inleddes under mycket starka motsättningar lagen om kollektivavtal och motsvarande lagstiftning om arbetsdomstol tillkom. Den mötte då starka protester från den svenska arbetarrörelsens sida. De nya lagarna betecknades som klasslagar, och det uttrycktes farhågor för att de skulle utnyttjas för att hindra arbetarrörelsen i dess strävanden efter ökat medinflytande och högre levnadsstandard. Efter bara visade sig emellertid farhågorna vara obefogade. Den kompromissanda och den strävan att hävda arbetsmarknadsparternas oberoende och självständighet gentemot statsmakterna som den nya lagstifningen syftade till förstärktes ytterligare genom lagen om förenings- och förhandlingsrätt och inte minst genom det s. k. . Steg för steg har löntagarnas inflytande och möjligheter att påverka förhållandena på arbetsplatsen förstärkts utan förödande arbetskonflikter. framträdde en tendens från fackföreningsrörelsen att uppbåda statsmakternas stöd för att åstadkomma resultat, där sådana icke ansågs kunna tillräckligt snabbt uppnås förhandlingsvägen. Det nu aktuella lagförslaget ugör ett led i denna nya utveckling. I syfte att ytterligare vidga möjligheterna att avtalsvägen träffa överenskommelser om snart sagt alla frågor som kan påverka den enskilde löntagarens förhållanden på hans arbetsplats, hans medinflytande och hans trygghet, har inte endast förhandlingsområdet vidgats utan också regler föreslagits i syfte att framtvinga förhandlingar även i frågor som tidigare ansetts falla utanför det avtalsreglerade området. har de fackliga organisationerna givits nya och väsentligt mer långtgående befogenheter än vad de kunnat tillkämpa sig genom förhandlingar och kollektivavtal. Utgångspunkten för bedömningar av det nya lagförslaget bör enligt vår mening vara att den samförståndsanda och den arbetsfred som i stort sett utan statsmakternas inblandning kunnat byggas upp under de förflutna 50 åren inte får brytas. De partsmotsättningar som alltid kommer att föreligga mellan den enskilda arbetsgivaren och hans anställda samt mellan organisation av arbetsgivare å ena sidan och organisationer av arbetstagare å den andra bör inte spetsas till på sådant sätt att relationerna mellan de olika intressena på arbetsplatserna försämras eller arbetsfreden i näringslivet spolieras. Det är också betydelsefullt att nya mer eller mindre tvingande lagregler utformas så att de ligger i linje med den praxis som utbildats under fria förhållanden. Syftet måste vara att tillgodose de enskilda löntagarnas intresse och behov av att påverka situationen på sin arbetsplats och utvecklingen inom företaget på ett sådant sätt att solidariteten och gemenskapsandan förstärks. Svenska företag måste även i fortsättningen kunna möta den internationella konkurrensen både på hemmamarknaden och utanför vårt lands gränser samt kunna trygga sysselsättningen och en fortsatt välståndsutveckling. Företagens konkurrensförmåga, effektivitet, produktivitet och förutsättningar att anpassa sin verksamhet till utvecklingens ständigt skiftande krav samt benägenhet att ta risker där sådana bedöms nödvändiga för en snabb utveckling får inte sättas på spel. Den nya lagstiftningen får med andra ord inte ges en sådan utformning att det syfte den skall tillgodose - nämligen de anställdas krav på trygghet i vidsträckt mening - motverkas. Som sagts måste den arbetsrättsliga lagstiftningens yttersta uppgift vara att stärka den enskilde löntagarens ställning och strävan efter ökat inflytande på arbetsplatsen. 1 vissa fall - och framför allt i mindre företag - kan det förhandlingsförfarande som lagstiftningen framtvingar, där fackets representanter har att företräda den enskilde arbetstagaren, befaras få motsatta konsekvenser. Under nuvarande förhållanden löser den enskilde arbetstagaren ofta på verkstadsgolvet genom informella överläggningar med arbetsledningen uppkommande meningsskiljaktigheter och påverkar på olika sätt arbetets utförande och arbetsmiljön. kan detta försvåras. Samrådsverksamheten föreslås nu bli formaliserad och skall äga rum på ett plan som kan sägas ligga ovanför den enskilde löntagaren. Den informella kontaktverksamheten kan lätt byråkratiseras och utrymmet för medinflytande för den enskilde begränsas i stället för vidgas. Demokratin på arbetsplatsen blir mer formell. Ytterligare ett krav måste ställas på den nya lagstiftningen. Den bör utformas så klart och så entydigt att parterna på förhand har möjlighet att avgöra vilken rätt de har och att bedöma konsekvenserna av sitt handlande i olika situationer. Det vore allvarligt om lagstiftningen genom sin oklarhet satte arbetsfreden i vårt näringsliv på spel. Likaså om förhandlingsväsendet blev något slags självändamål. Enligt vår mening motsvarar den föreslagna lagstiftningen i många hänseenden icke dessa krav. I vissa fall har från en huvudregels tillämpning gjorts undantag, vilka i sin tur kan sättas ur kraft genom andra undantagsregler. Detta kan leda till att förhandlingsförfarandet blir komplicerat, att viktiga och snabba beslut inte kan tas och att företagen avstår från att handla även i en situation där handlande utgör en förutsättning för att förluster inte skall drabba företaget. Det utredningsarbete som lett fram till lagförslaget ägde rum inom den s. k. arbetsrättskommittén. Kommittén utgick uppenbarligen ifrån att en ny arbetsrättslagstiftning skulle i stor utsträckning anpassas till tidigare 1* 1975/76. genom fria förhandlingar uppnådda resultat. Kommitténs ordförande, den nu avlidne landshövdingen och förutvarande LO-mannen , utförde ett utomordentligt förtjänstfullt arbete i detta hänseende. Det förslag som under hans ledning utarbetades inom kommittén präglades av ordförandens under lång praktisk arbets- och förhandlingsverksamhet förvärvade erfarenheter och av hans insikt om vad arbetsfred och samförstånd mellan parterna har betytt för det svenska samhället. Det är därför beklagligt att propositionen i så stor utsträckning som skett avlägsnat sig från arbetsrättskommitténs förslag och tagit avstånd från dess försök att balansera olika intressen mot varandra. Enligt vår mening bör de riktlinjer som kommittén uppdrog i huvudsak läggas till grund för den nya lagstiftningen. De överensstämmer i allt väsentligt med de grundsatser som vi redovisat i vår motion nr 1979. Enligt gällande lagstiftning är det parterna på arbetsmarknaden obetaget att i kollektivavtal reglera alla spörsmål som har samband med förhållandet på arbetsplatsen och relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare. I den mån förhandlingar härom kommer till stånd och leder till avtal är ytterst en fråga om respektive parters förhandlingsstyrka. majoritet föreslog att i kollektivavtal skulle kunna intagas regler om inflytande för de anställda i frågor som rör arbetets ledning eller fördelning. Kommittén anförde härom följande: Vad angår tillämpningsområdet för de nya reglerna har kommittén inte funnit anledning att dit hänföra endast vissa arbetsledningsfrågor: samtliga frågor rörande arbetets ledning och fördelning bör omfattas av reglerna. Såsom antytts i direktiven kan emellertid vissa svårigheter möta att dra en någorlunda precis gräns mellan lednings- och föredelningsfrågorna och andra frågor, främst den centrala företagsledningsfrågan om vilken produktion ett företag skall ägna sig åt. Hithörande gränsdragningsproblem skall mera i detalj behandlas i specialmotiveringen. Helt allmänt skall här endast anmärkas, att begreppet arbetets ledning och fördelning omfattar samtliga beslut - inom en given produktionsram - rörande arten av arbetsuppgifter och sättet för deras utförande. Som exempel på villkor som omfattas av begreppet arbetets ledning och fördelning kan nämnas följande (saken skall ytterligare utvecklas i specialmotiveringen). Inom begreppet faller utan vidare val av såväl arbetsuppgifter som arbetsmetoder, och därmed även frågor om val av exv. arbetsplats och arbetsutrustning (maskiner, verktyg etc.). Beslut rörande exv. arbetstagares förflyttning hör sålunda till arbetsledningen. Vidare hör dit varje fråga om arbetets utformning, fördelning av arbetet inom en grupp, växling av arbetsuppgifter, planering av arbetslokalen vad avser t. ex. teknisk inredning, maskinplacering och rationaliseringsåtgärder, produktionens uppläggning inom lokalen, produktionens växling, självstyrande grupper, frågor om arbetstidens förläggning, frågor om personalstatistik av betydelse för arbetets ledning och fördelning, personalutbildningsfrågor, arbetsstudiefrå gor, arbetarskyddsfrågor, etc. Begreppet arbetets ledning och fördelning omfattar varje arbetsledande åtgärd, oberoende av på vilket plan i företaget den vidtages och oberoende av om den avser detaljfrågor eller mer övergripande åtgärder, såsom större beslut i organisatoriska frågor med anknytning till företagets verksamhet i stort. Kommittén var således inte beredd att till kollektivavtalsreglering hänföra frågor gällande vad som brukar benämnas företagsledningsfrågor och har till följd härav inte heller utrett vilka konsekvenser som skulle kunna uppkomma om avtalsregleringen skulle utvidgas till att avse även sådana frågor. Remissbehandlingen har därför inte heller gällt förslag av sådan innebörd. Den i förhållande till arbetsrättskommittén i propositionen föreslagna utvidgningen av förhandlingsrätten innebär en betydande förändring av förhållandena på den svenska arbetsmarknaden. Förhandlingsskyldigheten kommer därmed att utvidgas till att avse alla frågor som rör ett företags drift, produktionsplanering och långsiktiga investeringsverksamhet - frågor vilkas lösning ofta kräver ingående kunskaper om och erfarenheter av komplicerade företagsekonomiska, tekniska och marknadsmässiga sammanhang. Förmågan att fatta snabba beslut, att göra de riktiga marknadsmässiga bedömningarna samt viljan att ta risker kan vara helt avgörande för företagets framtid och dess möjligheter att ge tryggad sysselsättning. Att utan föregående utredning och remissbehandling vidtaga så långtgående ingrepp i de svenska företagens ledningsfunktioner inger enligt vår mening starka betänkligheter. Ett ytterligare argument för vårt ställningstagande till frågan om förhandlingsskyldighetens omfattning utgör lagrådets utomordentligt kritiska synpunkter. Lagrådet finner det i och för sig anmärkningsvärt att förbehållandet mellan kollektivavtal rörande företagsledning och den associationsrättsliga författningsregleringen blivit endast mycket ofullständigt belyst. Enligt lagrådet kan det starkt betvivlas att ett aktiebolags styrelse kan - utan ändring av aktiebolagslagen - genom kollektivavtal ej blott frånhända sig en del av sina beslutsbefogenheter utan även i större eller mindre utsträckning disponera över tilltänkta beslutsfattares ansvar gentemot bolaget. Lagrådet framhåller därför att det är angeläget att en klar och ändamålsenlig utformning kommer till stånd av regler om skadeståndsansvar för de fall att beslut delegeras. Oavsett hur beslutanderätt fördelas mellan arbetsgivaroch arbetstagarsidan bör det göras klart att befogenhet att besluta och skyldighet att ta ansvar skall följas åt. Vi vill särskilt understryka lagrådets sist återgivna deklaration att befogenhet att besluta och skyldighet att ta ansvar skall följas åt. Sistnämnda enligt vår mening självklara grundsats har nämligen även i andra sammanhang i lagförslaget icke tillräckligt beaktats. a. gäller detta i fråga om skadeståndsansvaret vid brott mot fredsplikt och vid överträdelse av den nya lagen. Departementschefen underkänner emellertid lagrådets kritik gentemot förslagets bristande överenstämmelse med gällande associationsrättsliga regler. Han gör detta med en för svensk rättsordning och lagstiftningspraxis utomordentligt främmande argumentation. Den omständigheten - framhåller han - att även modern aktiebolagsrättslig lagstiftning kan sägas bygga på föreställningen att det är företrädare för aktieägarna som skall fatta besluten i aktieägarnas intresse är inte längre avgörande när arbetstagarnas anspråk på medbestämmanderätt får lagstiftningens stöd genom en vittsyftande arbetsrättslig reform som är avsedd att gälla för arbetsmarknadens helhet. Den associationsrättsliga regleringen av förhållandet mellan exempelvis ett aktiebolag och dess ledning å ena sidan och aktieägare eller tredje man å andra sidan som gällt skulle alltså kunna undanröjas genom en i annan ordning senare genomförd arbetsrättslig reform som till yttermera visso tillkommit utan någon analys av de associationsrättsliga konsekvenserna. Departementschefens uttalande är minst sagt stötande för alla dem som utgår ifrån att rättsordningens principer skall gälla för all verksamhet i vårt samhälle. I lagförslaget ges de anställdas organisationer en väsentligt utökad förhandlingsrätt. Med bibehållande av arbetsgivarens slutliga bestämmanderätt ges de anställdas fackliga organisationer rätt att enligt 10 § förhandla i varje fråga rörande förhållandet mellan arbetsgivaren och medlem i arbetstagarorganisation. Enligt 11 § åläggs arbetsgivaren s. k. primär förhandlingsskyldighet, innebärande att denne innan han fattar beslut om viktigare förändring av sin verksamhet på eget initiativ skall förhandla med arbetstagarorganisation; enligt 12 § skall arbetsgivare även i annat fall förhandla med sin motpart om denne så begär. Enligt propositionens förslag kan förhandlingar enligt 11 och 12 §§ föras vidare till central förhandling. Vi kan inte godta förslaget att förhandlingsskyldigheten - om enighet inte uppnås på lokal nivå - skall föras upp till central organisation. En sådan åtgärd skulle vara ägnad att ytterligare byråkratisera förhandlingsförfarandet och medföra betydande risker för försening och handlingsförlamning inom företaget. Sista stycket i 14 § bör alltså utgå.