mot · FZ022042 · 1976-01-27 00:00:00 — Motion 1975/76: 2042 av herrar och om den ekonomiska politiken Den ekonomiska politiken måste ha en försiktigt expansiv inriktning för att motverka tendenserna till ökad arbetslöshet. Hänsyn måste tas till underskottet i utrikesaffärerna och den starka inflationen. Det innebär att åtgärder för att stimulera investeringarna i industri och övrigt näringsliv måste ges företräde. I finansplanen förutses en ökning av industrins investeringar . Det är klart otillräckligt. har beräknat att industrins investeringar måste öka med i genomsnitt 5 ä under resten av 1970-talet, om det skall gå att nå balans i utrikesbetalningarna . Det är mot den bakgrunden anmärkningsvärt att regeringen anser sig nöjd med en investeringsökning på . För att stimulera investeringsverksamheten nu när kapacitetsutnyttjandet i näringslivet är lågt föreslås i motionen bl. a. att det gällande extra avdraget för investeringar i maskiner och inventarier skall höjas från och att ett motsvarande avdrag skall införas för investeringar i byggnader . Företag som inte kan utnyttja dessa avdrag skall på samma sätt som ha möjlighet att få ett motsvarande bidrag (8 resp. av nedlagda kostnader). De förhöjda avdragen och bidragen skall i första hand gälla . För att förbättra tillgången på riskvilligt kapital har regeringen föreslagit att skall tillföras ytterligare 500 milj. kr. och godtar förslaget med villkor att de mindre företagens tillgång till lån och riskvilligt kapital förbättras. Detta bör ske bl. a. genom att AP-fonderna tillför Industrikredit, Företagskredit och andra s. k. mellanhandsinstitut medel, så att den nuvarande lånekön elimineras och instituten i fortsättningen får en årlig utlåningskapacitet på . Anslaget till statens hantverks- och industrilånefond, som förser företagareföreningarna med lånemedel, bör vidare höjas till 150 milj. kr. för nästa budgetår. Det maximala lånebeloppet för varje enskilt lån föreslås höjt från . Ett ytterligare villkor bör vara att fjärde aktieköp fortsättningsvis inte leder till att fonden äger aktier för av rösträtten i något företag. Den privata konsumtionen håller sig fortfarande väl uppe bl. a. som följd av den nya sänkning av statsskatten som trädde i kraft vid nyår och barn 1 1975/76. Några ytterligare konsumtionsstimulerande insatser är därför f. n. inte behövliga. Det är angeläget att kommuner och landsting kan upprätthålla och helst utvidga sin verksamhet i ett läge där det finns tendenser till ökad arbetslöshet. Detta måste beaktas när regeringen och kommunförbunden möts för s. k. kontrollstationsöverläggningar om kommunalskatterna. De uppgifter om den ekonomiska utvecklingen som läggs fram i finansplanen dokumenterar på nytt hur den fortlöpande underskattat såväl djupet som varaktigheten i den internationella konjunkturavmattningen. De högt ställda förväntningarna på en omläggning av den ekonomiska politiken i expansiv riktning i de stora industriländerna infriades endast delvis. När stimulansåtgärder sattes in blev dessa inte heller så verkningsfulla som man hade väntat sig. Det saknades därmed länge drivkrafter för en allmän internationell uppgång. Först under den allra har vissa tendenser till ett omslag gjort sig gällande i några av de stora industriländerna. Uppgångstendenserna är mest märkbara i och . 1 större europeiska länder som och , vilka påverkar den svenska ekonomin mest, är denna utveckling ännu inte lika påtaglig. Botten i konjunktursvackan tycks dock vara nådd även i dessa länder. De mindre industriländerna i ligger i likhet med genomgående något senare i konjunkturcykeln än de stora länderna. För som helhet är det därför ännu för tidigt att tala om någon mera påtaglig återhämtning. För svenskt vidkommande har den internationella lågkonjunkturen i första hand fått verkningar på exporten. Ännu i den reviderade finansplanen räknade regeringen med en mindre ökning i exporten . De nu föreliggande beräkningarna visar i stället en nedgång på . Det svenska exportbortfallet är större än vad som motsvarar nedgången i världshandeln. Det innebär att viktiga marknadsandelar gått förlorade. Delvis har detta sin förklaring i den svenska exportens sammansättning. Konjunktursvängningarna är normalt mycket kraftiga när det gäller typiska svenska handelsvaror, såsom massa, stål och malm. Till stor del måste emellertid den försämrade exportsituationen hänföras till den ogynnsamma kostnadsutvecklingen jämfört med de viktigaste konkurrentländerna. Inom landet har efterfrågan fortsatt att ligga på en relativt hög nivå. vesteringsbenägenheten har efter hand mattats. Detta resulterade i en nedgång i de samlade fasta investeringarna 1975 på inte . Nedgången har på samma sätt som året före varit störst beträffande bostadsinvesteringar och kommunala investeringar. Men även inom vissa delar av näringslivet noteras minskningar. Industriinvesteringarna har hållit sig relativt väl uppe, bl. a. tack vare de olika stimulansåtgärder som successivt satts in. Även investeringarna inom industrin blev emellertid åtskilligt lägre än de uppskattningar som regeringen gjorde . Den privata konsumtionen har stimulerats av de stora löneökningarna och av de åtgärder som i övrigt satts in för att tillförsäkra löntagare och andra grupper en realinkomstökning. I detta sammanhang bör i första hand nämnas sänkningen av statsskatten och de genomförda förbättringarna för folkpensionärerna. Efter hand har dock dessa inkomstökningar i viss utsträckning urholkats av den starka inflationen. Den privata efterfrågan kan även i fortsättningen väntas komma att ligga på en relativt hög nivå. Till detta medverkar de höjda barnbidragen och den nya justering av den statliga beskattningen som trädde i kraft samt att årets lönehöjningar betalas ut redan från årets början. Den fortsatta ekonomiska utvecklingen i vårt land kommer emellertid i första hand att vara avhängig av hur exporten utvecklar sig. Regeringen hyser i detta avseende relativt stor optimism och räknar i finansplanen med en uppgång på . Den förutses dock inte sättas in i någon större utsträckning förrän . Mot detta bör bl. a. ställas de mera pessimistiska bedömningar av styrkan i den internationella uppgången som gjorts både här hemma och i utlandet. Allmänt gäller att näringslivet i våra viktigaste avnämarländer dels arbetar med mycket lågt kapacitetsutnyttjande, dels byggt upp ansenliga lager. En uppgång i den ekonomiska aktiviteten i dessa länder kommer därför sannolikt inte att resultera i en lika stark ökning i efterfrågan på utlandsvaror. Möjligheterna till en mera betydande svensk exportökning torde i första hand ligga i att de stora länderna på kontinenten kan vända sin sedan konjunkturbakslagets början mycket negativa utveckling i fråga om industriinvesteringar och bostadsbyggande i positiv riktning. Vid bedömningen av utvecklingen i måste hänsyn också tas till den starka lageruppbyggnad som ägt rum . Enbart uppgick lagerökningen till , vilket motsvarar hela den svenska exporten under drygt 1 1/2 månad. En uppgång i exporten ger alltså inte utslag i ökad produktion och växande efterfrågan på arbetskraft. Sammantagna talar dessa förhållanden för att en vändning till det bättre när det gäller exporten kan dröja längre än vad regeringen väntar sig. 1* 1975/76. detta inträffa, kommer det utan tvekan att leda till påfrestningar på den svenska ekonomin. Framfor allt är riskerna överhängande för en snabb ökning av arbetslösheten. Sysselsättningsutvecklingen har påverkats positivt inte bara av de statliga stimulansåtgärderna utan också av att företagen uppenbarligen blivit betydligt mera obenägna än tidigare att minska sin personal, om man förväntar sig att nedgången i verksamheten skall bli tillfällig. Åmanlagarna spelar i detta sammanhang också en viktig roll. Företagens uthållighet när det gäller sysselsättningen kan emellertid snabbt svikta, om den allmänna uppgången i efterfrågan på varor och tjänster dröjer längre än vad regeringen förutser. Arbetsmarknadsläget skulle då snabbt kunna försämras. Inte minst måste man i en sådan situation räkna med ökad öppen arbetslöshet vid sidan av den redan stora arbetslösheten bland ungdomar och kvinnor, som söker sig ut på arbetsmarknaden . Ett tecken på detta är att antalet varsel nu ökar starkt. För hela uppgick dessa till omkring 24 000 mot 14 000 . Beredskapen måste därför hållas hög för att man i en sådan situation snabbt skall kunna sätta in tillräckliga sysselsättningsfrämjande åtgärder. Den ekonomiska politiken var relativt framgångsrik när det gäller sysselsättningen. Antalet personer i arbete ökade i likhet med året innan med omkring 90 000. Någon markant ökning av den öppna arbetslösheten uppträdde inte heller trots att industrin började efterfråga mindre arbetskraft. Detta ledde dock till ytterligare påfrestningar i fråga om den redan tidigare mycket svåra arbetslöshetssituationen för ungdom. Även arbetslösheten bland kvinnor ökade. Riksdag och regering utarbetade på initiativ av coh en konjunkturpolitisk beredskapsplan. Sysselsättningspolitiken har i stor utsträckning följt denna plan. har oppositionspartierna ställt krav på och genomdrivit något mer omfattande stimulansåtgärder än vad regeringen varit beredd till. Bland dessa åtgärder kan nämnas tidigareläggningen till av den planerade barnbidragshöjningen och sänkningen av den allmänna arbetsgivaravgiften inom inre stödområdet. Sysse 1 s ä 11ningsst i m u1erande åtgärder För att möta tendenserna till ökad arbetslöshet föreslås i budgetpropositionen - utöver de särskilda investeringsfrämjande insatserna - vissa selektiva sysselsättningsfrämjande åtgärder. kan karakteriseras som en utvidgning av det s. k. sysselsättningspaket som sattes in . De åtgärder som i detta sammanhang är aktuella är bl. a. en förlängning av lagerstödet, tidigareläggning av vissa statliga och kommunala byggnadsarbeten samt en förlängning av företagens rätt att fritt utnyttja sina investeringsfonder till innevarande års slut. Sammantaget motsvarar dessa åtgärder en ekonomisk insats på ca 700 milj. kr., dvs. omkring en tredjedel av höstens stimulanspaket. Med hänsyn till att arbetslösheten kan bli större än vad som förutses i finansplanen skulle en utvidgning av dessa insatser kunna vara motiverad. Vi avstår dock från att nu föra fram några sådana förslag, bl. a med hänsyn till de ytterligare investeringsfrämjande insatser som vi föreslår i det följande. vill vi understryka angelägenheten av att kunna sätta in ytterligare snabbverkande åtgärder, om arbetslösheten visar tendenser att öka. Detta kan bl. a. ske inom ramen för den finansfullmakt som har lämnat regeringen. Till det som i första hand bör övervägas i en sådan situation hör enligt vår uppfattning en ökning av det direkta sysselsättningsoch utbildningsstödet. Den utvidgning av finansfullmaktens användningsområde som föreslås i budgetpropositionen kan enligt vår uppfattning godtas i nuvarande budgetläge. Därmed blir det möjligt att utnyttja finansfullmakten för snabba stimulansinsatser även inom näringslivet och bostadssektorn. Finansfullmakten får således ses som ett uttryck för den höga sysselsättningsberedskap som alltjämt bör råda. Den konjunkturpolitiska beredskapsplanen utformades med sikte på att ge förtur för näringslivets investeringar. De stimulansåtgärder som successivt satts in har också haft den inriktningen. Det instrument som utnyttjats längst är stödet till produktion på lager. Bland övriga investeringsstödjande åtgärder kan nämnas ökade anslag för energibesparande investeringar i bostäder och näringsliv samt ett särskilt investeringsavdrag på investeringar i maskiner i näringslivet. Vi anser det särskilt värdefullt att investeringsavdraget den här gången har kompletterats med möjligheter till bidrag för sådana företag som inte har möjligheter att utnyttja skatteavdrag. Företagen har också i mycket stor utsträckning utnyttjat möjligheterna att använda sina investeringsfonder. De större företag som har särskilda investeringsfonder och arbetsmiljöfonder har likaså fått ta dessa i anspråk i mycket hög utsträckning. En betydelsefull faktor har vidare varit att de finanspolitiska åtgärderna stötts av kreditpolitiska åtgärder med samma inriktning. Tyngdpunkten i den ekonomiska politiken måste enligt vår uppfattning även i fortsättningen läggas på att främja investeringarna i industri och övrigt näringsliv. De stimulansåtgärder som satts in har inte kunnat hindra vissa tendenser till senareläggning av redan beslutade investeringar. Om den väntade omsvängningen i exporten skulle dröja måste man räkna med att dessa tendenser kommer att förstärkas. Utöver den nedgång i investeringsbenägenheten som brukar göra sig gällande när avsättningsmöjligheterna blir osäkrare måste man räkna med växande svårigheter för många företag när det gäller att finansiera nya investeringar, inklusive fortsatt produktion på lager. Stora mängder kapital är redan bundna i existerande stora lager. Möjligheterna att utnyttja de olika investeringsfonderna uttöms givetvis också efter hand. Den betydligt lägre vinstnivå som väntas 1976 innebär vidare att företagen inte själva genererar kapital i samma utsträckning som . Inte bara tillförseln av lånekapital utan också av riskvilligt kapital blir i en sådan situation allt viktigare, särskilt som inflationen i många fall bidrar till att urholka det synliga egna kapitalet. Svårigheter kan i en sådan situation uppstå för många företag att låna mera på grund av att basen i form av eget kapital blir för liten. Om inte annat, finns det på sina håll ett psykologiskt motstånd mot att investera, expandera och låna, om detta sker på bekostnad av företagets soliditet. Denna utveckling är bäst dokumenterad när det gäller de stora börsnoterade företagen, där ett stort behov av nyemissioner också gör sig gällande. Men det finns ingen anledning att anta att förhållandena skulle vara annorlunda inom den mindre företagsamheten. De åtgärder som statsmakterna nu måste vidta för att underlätta företagens kapitalanskaffning, med riskvilligt kapital och lånekapital, får därför inte begränsas till de allra största företagen. Det är också viktigt att betrakta kapitalmarknaden som en helhet. Kommande beslut om så stora kapitalinsatser i de statliga företagen som förutskickas i budgetpropositionen kan annars lätt leda till att man intecknar eller låser så stor del av kapitalmarknaden att mindre företag kommer att få ännu större svårigheter än att klara sin kapitalanskaffning. Investeringspolitiken syftar på till att åstadkomma balans i utrikesbetalningarna. Vi delar den uppfattning som kommer till uttryck i finansplanen att målsättningen bör vara att söka eliminera det strukturella underskottet . Denna målsättning får dock inte innebära att andra ekonomisk-politiska mål, främst den fulla sysselsättningen, får stå tillbaka. Statsmakterna får med andra ord inte känna sig så bundna av att balansmålet skall vara uppnått att inte en anpassning kan ske till den faktiska konjunkturutvecklingen. Balansen i utrikesbetalningarna kan återställas antingen genom att hålla tillbaka efterfrågan för att därmed minska importen eller genom att bygga ut produktionskapaciteten i syfte att möjliggöra ökad export. Den första vägen skulle ofelbart leda till arbetslöshet och standardsänkning och kan därför inte vara ett alternativ. Den enda vägen är följaktligen en mycket markerad satsning på investeringar som vidgar produktionskapaciteten och stärker näringslivets konkurrensförmåga. För att uppnå utrikesbalans har långtidsutredningen i sitt publicerade betänkande angett en årlig ökning av industrins investeringar med mellan som en nödvändig förutsättning. Vi noterar med tillfredsställelse att det också är regeringens avsikt att söka lösa bytesbalansproblemet genom en expansiv ekonomisk politik, som syftar till ökad export. Det innebär, konstateras i finansplanen, att vi måste kontinuerligt bygga ut vår produktionskapacitet, dvs. i snabb takt öka investeringarna. Endast genom en kraftigt utbyggd produktionskapacitet inom varuproduktionen och fortsatt hävdad konkurrenskraft i vår industri torde det vara möjligt att kombinera ett återställande av underskottet i bytesbalansen med det centrala målet om full sysselsättning, heter det vidare. Det är mot denna bakgrund allvarligt, att industrins investeringar beräknas stiga . Med så låg ökningstakt kommer den politik som regeringen säger sig förorda för att nå balans i utrikesbetalningarna att misslyckas på den avgörande punkten. ökade industrins investeringar . Det är i och för sig en tillfredsställande ökningstakt men bör jämföras med regeringens prognos i finansplanen . Då förutsågs industrins investeringar öka med . Denna siffra var möjligen mera ett uttryck för en målsättning än en realistisk prognos. Det är mot den bakgrunden ändå anmärkningsvärt att regeringen nu är så till freds med investeringsutvecklingen att man tycker att en i stort sett oförändrad volym är tillräcklig. Denna passivitet kan vi för vår del inte acceptera. Investerings/tämjande åtgärder beslutade att stimulera företagens investeringar med olika medel. De olika investeringsfonderna öppnades för fri disposition. Lån och bidrag för ökad lageruppbyggnad infördes, och företagen medgavs rätt att göra ett 10-procentigt avdrag för maskininvesteringar. Regeringen föreslår nu att dessa olika stödformer utsträcks att gälla för hela 1976. Härutöver föreslår regeringen i syfte att öka tillgången på riskvilligt kapital att den tillförs ytterligare 500 milj. kr., att tillförs 1 500 milj. kr. i ökat aktiekapital samt att medel reserveras för statligt stöd till varvsindustrin och för investeringar i 80. De senare frågorna kommer att redovisas för i separata propositioner . Vi får då ta ställning till det berättigade i de nu summariskt redovisade förslagen, vilka dock antyder en påfallande ensidighet i inriktningen av näringspolitiken. Både för att kunna förverkliga målet om balans i utrikesbetalningarna och för att hävda sysselsättningen är det nödvändigt att sätta målet för investeringsverksamheten inom industrin högre än vad regeringen gör. årlig ökningstakt av minst förra årets storleksordning är, som påpekats, enligt LU nödvändig för att nå balans i utrikesbetalningarna . Vi föreslår mot denna bakgrund att ytterligare åtgärder sätts in för att stimulera industrins investeringar. De åtgärder regeringen föreslår för att upprätthålla industrins investeringar är inriktade mot de stora företagen och mot statens egna företag. De små och medelstora företagen ges däremot ingen motsvarande stimulans. Det är anmärkningsvärt att regeringen återigen bortser från de många mindre företagens roll i den svenska ekonomin. Nästan var fjärde sysselsatt arbetar i dessa företag. Det är därför mycket viktigt, både för den totala produktionskapaciteten och för sysselsättningen, att också dessa företag ges rimliga chanser till expansion och konsolidering. Den ytterligare investeringsstimulans vi föreslår är därför så utformad, att åtgärderna också kommer de mindre företagen till del. Inves t e r i ngsavdrag och bidrag har företag som investerar möjlighet att ta i anspråk obeskattade medel i de olika investeringsfonderna samt att göra ett extra skatteavdrag av värdet av investeringar i maskiner. Dessa möjligheter har följaktligen ett värde bara om företaget i fråga har medel innestående i investeringsfonderna eller förutser vinster av en sådan storlek att skatteeffekten av ett tioprocentigt investeringsavdrag påverkar investeringens lönsamhet och förläggning i tiden. De företag som inte kan utnyttja avdraget kan få ett bidrag på av investeringskostnaden. Det är med hänsyn till den starkt försämrade lönsamheten i många branscher sannolikt att denna stimulans är otillräcklig. I den förra konjunktursvackan infördes dels ett investeringsavdrag på byggnader på , dels ett avdrag för maskininvesteringar på . Dessa avdragsmöjligheter bidrog verksamt till en uppgång av industrins investeringar med . Med hänsyn till den vikt en fortsatt snabb uppgång i industrins investeringar måste ha i den ekonomiska politiken är en kraftig investeringsstimulans motiverad också i den konjunktursvacka i vilken vi nu befinner oss. Det är angeläget att snabbt expandera investeringsverksamheten när kapacitetsutnyttjandet är lågt. Vi föreslår därför att investeringsavdraget för maskiner och inventarier höjs till och att ett motsvarande avdrag på införs för byggnadsinvesteringar. Till det nuvarande avdraget är som framgått kopplat ett investeringsbidrag som får utnyttjas av företag som inte kan tillgodogöra sig avdragsmöjligheten. Vi föreslår att bidragen räknas upp så att relationerna blir oförändrade. Det innebär att till avdraget på för maskiner och inventarier kopplas ett investeringsbidrag på och till investeringsavdraget för byggnader ett bidrag på . Det nuvarande maximibeloppet för bidraget bör höjas i motsvarande grad. Rätten till de höjda avdragen och bidragen bör träda i kraft möjligt efter beslut och avse leveranser och byggnadsarbeten som i huvudsak fullgörs . får ta ställning till behovet av eventuell förlängning av investeringsstimulanserna. För att i än högre grad förstärka viljan att tidigarelägga investeringar bör avdragen/bidragen kunna följas av en investeringsavgift, om en senare högkonjunktur når en sådan nivå att efterfrågan på investeringsvaror hotar att driva på inflationen. Värdet av att nu verkställa investeringarna jämfört med att avvakta blir med ett sådant uttalande mera markerat. I syfte att öka företagens tillgång på riskvilligt kapital och därmed stimulera investeringsverksamheten föreslår regeringen att skall ges ökade möjligheter att köpa aktier. Fonden föreslås få disponera ytterligare 500 milj. kr. av de gemensamma fondmedlen för sådana placeringar. och biträder förslaget på villkor att de mindre företagens tillgång till lån och riskvilligt kapital förbättras. Ett villkor för tillskottet bör också vara att aktieköpen fortsättningsvis inte leder till att fonden äger av något företags aktiekapital. Vi har tidigare påtalat det anmärkningsvärda i att regeringens politik så ensidigt gynnar de stora företagen. Vi är väl medvetna om att också de stora företagens villkor måste förbättras om den avsedda förstärkningen av exportkapaciteten skall åstadkommas. Det förutsätter både att företagens låneanspråk prioriteras på kapitalmarknaden och att företagens tillgång till eget riskvilligt kapital förbättras. Fjärde aktieköp kan i det sammanhanget ha en positiv effekt på investeringsverksamheten. En svaghet med fjärde aktieköp är att det kapitaltillskott som därmed tillförs näringslivet endast tillfaller de större företagen. Utvidgningen av fondens aktieköp bör därför kompletteras med motsvarande förbättrade villkor för de mindre företagen. Vi föreslår att det sker genom att första, andra och tredje AP-fonderna åläggs att vidga utlåningen till den mindre företagsamheten. Genom köp av obligationer bör fonderna tillförsäkra AB Industrikredit och AB Företagskredit vidgad utlåningskapacitet. De nämnda instituten har som uppgift att försörja de mindre företagen med primär- resp. sekundärkrediter. Lånekön hos dem uppgår f. n. till ca 300 milj. kr. Omslutningen av utlåningsverksamheten uppgår till . Vi föreslår att instituten genom AP-fondernas försorg dels ges möjlighet att eliminera lånekön, dels tillförsäkras en årlig utlåningskapacitet på . Ökat utrymme bör också beredas för AB Lantbrukskredit. Ett fjärde institut - AB Företagskapital - vars verksamhet också är in riktad på den mindre företagsamheten, har möjlighet att gå in som delägare i företag genom köp av aktier. Köpen är emellertid alltid minoritetsposter och förknippade med möjlighet för företagens övriga ägare att senare köpa tillbaka aktierna. Härigenom kan företag vid en större expansion utöka det riskvilliga kapitalet. Det är ett värdefullt komplement till de båda andra institutens verksamhet. Institutet borde i många fall kunna bli ett alternativ till försäljning av hela företaget och därmed motverka allt vanligare fusionerna.