mot · FZ021324 · 1976-01-26 00:00:00 — av fröken m. fl. om användningen av anslaget Bidrag till kulturprogram inom föreningslivet m. m. I årets budgetproposition föreslås i bilaga 10 en betydande utbyggnad av bidragen till kulturprogram inom föreningslivet under anslaget B 40. Bidrag till kulturprogram inom föreningslivet m. m. Att kulturlivet och folkrörelsernas verksamhet stimuleras från samhällets sida är utan tvivel angeläget. Mot bakgrund av den föreslagna ökningen av anslagsposten med 3,1 milj. kr. till 12,1 milj. kr. och att stödet fick sin nuvarande utformning finns det anledning att nu ta upp några frågor om den fortsatta bidragsgivningen. avvisade kulturutskott ett motionskrav om att skulle anhålla hos regeringen om en redovisning av hur bidragen till kulturprogram inom föreningslivet fördelats och använts. Utskottet gjorde detta med den uttryckliga motiveringen att kommande framställningar av om anslag till kulturprogramverksamheten givetvis skulle komma att bygga på de erfarenheter man efter hand gjorde av anslagsmedlens användning. beslöt i enlighet med utskottets förslag. Varken i anslagsäskanden för /77 eller i budgetpropositionen återfinns någon som helst redogörelse för hur bidragen använts eller några beräkningsgrunder för den betydande ökning av anslagsmedlen som föreslås. betraktaar en ökning med nära 5 milj. kr. som ett etappmål och anser det nödvändigt att räkna med en fortsatt kraftig ökning av anslaget under resten av 1970talet. I synnerhet som det nya bidraget till kulturprogram inom föreningslivet av ses som ett av de viktigare instrumenten för den nya statliga kulturpolitiken har självfallet en tillfredsställande information om detta en betydande uppgift att fylla både för dem som har att ta ställning till anslagsbehovet och för dem som direkt berörs av den statliga kulturpolitikens utformning. Det är angeläget att den i propositionen föreslagna resursförstärkningen särskilt inriktas på att understödja kulturell verksamhet inom områden där samhällets kulturpolitiska insatser över huvud taget släpar efter. De statliga insatserna på kulturområdet varierar fortfarande mycket starkt i omfattning och utformning mellan olika delar av landet och på föreningslivets område mellan olika slag av föreningar. Med den regionala ojämlikhet som råder i fråga om kulturlivets villkor måste decentraliseringsmålet sättas i förgrunden för den fortsatta utbyggnaden av den statliga kulturpolitiken. Om så inte sker, finns det uppenbara risker för att den regionala ojämlikheten ytterligare skärps. Bidragen bör således styras av behoven av stödinsatser. Vid fördelningen av bidrag till kulturprogram inom föreningslivet bör även uppmärksammas de speciella förhållanden som gäller i områden där föreningslivet är svagt utvecklat. Särskild hänsyn bör tas till behovet av stöd för programverksamhet, t. ex. i ambulerande form, i områden av detta slag, vilket underströks från centerhåll då det nya stödet infördes . För att bidragen skall komma många olika föreningar till del och stimulera en stor mångsidighet krävs det aktivare informationsinsatser om det nya stödet, om hur man söker bidrag och därtill hjälp med bidragsansökningar. Andra ideella föreningar än studieförbund och dessas medlemsorganisationer bör få rimligt utrymme i bidragsgivningen. Det är viktigt att de nya stödformerna i den statliga kulturpolitiken inte driver på kultur- och föreningslivet i byråkratiserande ritkning. Även mindre föreningar skall ha praktiska förutsättningar att få samhälleligt stöd för sin verksamhet. Aktiv information direkt till föreningslivet och via kommunerna och okomplicerade bidragsregler är nödvändiga förutsättningar för bredd och mångsidighet i bidragsgivningen. Utan denna bredd och mångsidighet i samhällets stöd förfelas lätt stödet och får en hämmande effekt på organisationslivets och kulturlivets självständig het och vitalitet. Det nya stödet till kulturprogram inom föreningslivet har funnits alltför för att det ännu skall vara möjligt att bedöma om det funnit en slutlig form. Att fördelningen sker centralt och inte via lokala eller regionala organ kan visa sig vara en mindre väl vald lösning och besvärlig att förena med kommunernas och landstingens planering och ansvar på det kulturpolitiska området. Möjligheterna att överblicka vilka ekonomiska resurser som står till buds för verksamheten kan också innebära problem för föreningarna. Dessa frågor bör få en närmare belysning genom erfarenheterna av den bidragsgivningen. Med stöd av det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bidraget till kulturprogram inom föreningslivet. () ()