mot · FZ022411 · 1976-04-09 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:173 om kvinnor i statlig tjänst Kvinnans ställning i det ekonomiska livet är kvinnofrågans grund. Vore kvinnor jämställda med männen i arbete och försörjning, i utbildningsoch befordringsmöjligheter, skulle grunden för den kvinnoföraktande ideologi som präglar samhället ryckas undan. Kapitalägarna slår mynt av könsroller och kvinnoförtryck. Låga löner åt kvinnliga arbetare i fabriker och på kontor betyder större profiter. Kvinnorollen: ledighet för barn, menssmärtor, kvinnoarbetets karaktär av biinkomst för familjen - allt bildar delar i de myter som arbetsköparna skapar för att betala kvinnor lägre, ge dem sämre möjligheter till befordran och förkovring. Staten verkar som arbetsköpare inte väsensskilt från hur det privata kapitalet verkar. Statens verksamhet har ju f. n. det privata näringslivet som sin förutsättning. Men staten skiljer sig ifrån privatkapitalet genom att den inte behöver ta samma profithänsyn, att arbetsförhållandena i statliga verk och företag skulle kunna kontrolleras och styras politiskt på ett direktare sätt än vad man kan göra i det privatkapitalistiska näringslivet. Dessa möjligheter till ett annat uppträdande mot de anställda har inte utnyttjats. Detta syns inte minst om man studerar det material som utredningen om kvinnor i statlig tjänst (SOU 1975:43) har redovisat. Kvinnorna i statens tjänst finns i låglöneyrkena, de befordras i mindre utsträckning än männen och ju längre upp i lönegraderna man kommer desto tunnsåddare är det med kvinnor. Kvinnoförtryckets ideologi och praktik slår också i den statliga förvaltningsapparaten. I de yrken och arbetsuppgifter som domineras av kvinnlig arbetskraft betalas låga löner till alla anställda. Dessa yrken är också förlängningar av den traditionella kvinnorollen. I hemmen håller kvinnor reda på männens smutskläder, i den statliga förvaltningen håller kvinnor reda på manliga toppfunktionärer och deras papper. I propositionen 1975/76:173 behandlas kvinnornas ställning i statlig tjänst. Regeringen anser sig där uttrycka en strävan att åstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnor. Propositionen diskuterar jämställdhetsfrågorna på ett abstrakt sätt genom att inte sätta in dem i deras samhälleliga sammanhang. Strävan efter jämställdhet har ingen gynnsam miljö i det på klassskillnader baserade kapitalistiska samhället. Men propositionens anda måste ändå ses som ett steg i rätt riktning och som ett framsteg för kvinnokampen. I propositionen uttrycks tillfredsställelse över att ingen formell särbehandling eller diskriminering på grund av kön har konstaterats av utredningen (SOU 1975:43) när det gäller tjänstetillsättning. Formalia visar sig även i detta fall dock vara en sak - en annan. Få kvinnor finns i högre befattningar, och kvinnor befordras i mindre utsträckning än män. Dessa fakta pekar på att det formella måste skärpas. Kvinnornas underläge måste medföra att de får särskilt stöd. Överklagningsförfarandet vid tjänstetillsättningar måste ses över, och överklagningsinstanserna måste noggrant pröva sådana ärenden ur kvinnofrågans synvinkel. Statistiken om kvinnors och mäns befordran och förekomst i olika löneklasser, som utredningen om kvinnor i statlig tjänst publicerat, ger underlag för misstanken att många befattningshavare är tillsatta därför att de är män. Förslaget att regeringen skall utarbeta en särskild jämställdhetsförordning för de statliga verken och införa en redovisningsskyldighet för verken för att visa vad som åstadkommits för att öka jämställdheten förefaller vara en riktig tanke. Förordningens betydelse avgörs dock av dess innehåll. De allmänna formuleringar om detta som ges i propositionen är icke tillräckliga för att en sådan förordnings värde skall kunna fastställas. Det uppdrag som regeringen ämnar ge åt SPN (statens personalnämnd) att med en informationskampanj söka bryta könsvallen, dvs. att få kvinnor till manliga yrken och män till kvinnliga yrken, får ett begränsat värde så länge rådande lönestruktur finns kvar. Skall en sådan kampanj ha någon verkan måste kravet - vilket vi tidigare ställt till innevarande i motionen 1975/76:2149 - att och lönedelegation ges i uppdrag att verka för höjda löner i kvinnoyrken under deras kompetens tillgodoses. Detta krav innebär att aktivt skall verka för en minskad lönespridning genom att höja lönerna för dem som ligger i de lägsta lönegraderna och slopa dessa låga lönelägen. Man kan också överväga att kapa topplönerna. Låglöneyrkena inom den statliga sektorn är kvinnoyrken, och de är låglöneyrken inte därför att dessa yrken skulle vara mindre värda utan därför att den kvinnliga arbetskraften - som dominerar dessa yrken - är lågt avlönad. Statens låglöneproblem är därför i betydande utsträckning ett kvinnolöneproblem. En kampanj att få män till dessa jobb där arbetskraften betalas sämre måste ses som utsiktslös. Statens lönepolitik gentemot sina anställda måste förändras. Propositionens förslag om att ett statligt bidrag till barntillsyn skall utgå i de fall då personal får plats vid personalutbildning på annan ort än bostadsorten är enligt vår mening inte tillräckligt. Föräldrarna måste inte bara få ekonomiskt stöd, utan staten bör - i egenskap av arbetsköpare - kunna erbjuda barntillsyn vid sådana tillfällen. Det bör vara möjligt att vid varje kurs som anordnas och där behov finns anordna statlig barntillsyn i olika former. Att begränsa sådan verksamhet till "försöksverksamhet vid kursgården Sjudarhöjden är en smula blygsamt. Frågan om jämställdhet mellan könen kan inte lösas isolerat bland de statsanställda. Den kräver en förändring av de ekonomiska villkoren över huvud taget och att den nu förhärskande ideologins inflytande bryts. För detta krävs att allas rätt till ett meningsfullt arbete säkras liksom alla barns rätt till en bra daghemsplats. Vi har i motionen 2149 till detta utförligare analyserat kvinnornas situation i klassamhället och ställt en rad konkreta krav. Några av dessa förutsätter vi kommer att behandlas i anslutning till propositionen 173. Det gäller bl. a. kraven om förbud mot kvinnodiskriminering vid tjänstetillsättning och att skall få i uppdrag att föra en annan lönepolitik mot de anställda i s. k. kvinnoyrken. Utvecklingen av kvinnornas situation i statliga myndigheter och verk bör fortlöpande följas. Som ett led häri bör hemställa hos regeringen att denna håller informerad om vilka resultat som uppnås i arbetet med att söka förbättra kvinnornas situation på den statliga arbetsmarknaden. Med hänvisning till det anförda föreslås att beslutar att i anledning av proposition 1975/76:173 som sin mening ge till känna vad som i motionen anförts. (vpk) i (vpk) i