mot · FZ022495 · 1976-04-22 00:00:00 — Motion 1975/76: 2495 av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:105 med förslag till arbetsrättsreform m. m. kommunisterna kräver demokratiska rättigheter på arbetsplatsen som ett led i kampen för att bryta kapitalägarnas makt över produktionsmedlen. Syftet med de demokratiska rättigheterna är att genomfora viktiga sociala målsättningar: minska utslagning, sjukskrivningar och olycksfall, ge alla möjlighet till ett meningsfullt arbete och säkra en rättvis fördelning av produktionsresultatet. Vpk-förslaget utgör ett helhetsalternativ till regeringens förslag om s. k. medbestämmanderätt. Motionen föreslår att fackförening skall ha förhandlingsrätt i alla frågor, strejkrätt när förhandlingar inte ger resultat, tolkningsrätt av alla avtal samt vetorätt mot arbetsköparens åtgärder på viktiga områden. Fackföreningarna skall ha rätt till information och insyn i företagen utan att bindas av sekretess, rätt att anordna möten på betald arbetstid, att utan begränsningar vidta politiska strejker och internationella solidaritetsaktioner. Vidare skall politisk verksamhet vara tillåten på arbetsplatsen. Ett nytt rättegångsförfarande införs där arbetsdomstolen avskaffas. Vpk anser att de offentliganställda skall ha samma möjligheter som övriga på arbetsmarknaden att hävda sina grundläggande intressen. Därför yrkas i motionen avslag på lagen om offentlig anställning. Ett nytt förslag bör föreläggas som överensstämmer med vpk:s krav på demokratiska rättigheter på arbetsplatsen. Regeringens förslag till medbestämmanderätt i arbetslivet bygger på samarbete mellan kapital och arbete. Lagen är en ramlagstiftning utan konkreta målsättningar. Fredsplikten förstärks i regeringens förslag, och arbetsdomstolen får en stärkt ställning. Därför yrkar kommunisterna i väsentliga delar avslag på regeringens förslag och föreslår i stället en lag som stöder den fackliga kampen genom demokratiska rättigheter på arbetsplatsen. I kraft av ägandet av produktionsmedlen utövar kapitalisterna den avgörande makten både i företagen och i samhället. Deras makt befästs av fackliga klasslagar och av att paragraf 32 i genom prejudicerande domar vid arbetsdomstolen upphöjts till lag. Som ett led i kampen för socialismen har arbetarrörelsen alltid kämpat för demokratiska rättigheter i företagen såväl som i samhället. Arbetarrörelsen fick länge kämpa för rätten att bilda fackföreningar, för förhandlingsrätt och rätt till kollektivavtal. Strejken var det viktigaste vapnet. Mot detta ställde arbetsköparna svartlistning, avsked och lockouter och krav på lagar för att inskränka strejkrätten. Genom den s. k. decemberkompromissen 1906 lovade SAF att respektera föreningsrätten mot att LO godkände att dåvarande paragraf 23 i - om rätten att leda och fördela arbetet och anställa och avskeda arbetare - skulle införas i kollektivavtalen. En antistrejklag fanns redan i den s. k. Åkarpslagen , enligt vilken det var straffbart att försöka förmå en person att delta i en strejk. Svartlistning och avsked av strejkande var allmänt förekommande. Arbetsköparna var inte nöjda med detta. Gång på gång motionerade deras representanter i om en särskild antistrejklagstiftning. vågade en borgerlig regering framlägga ett förslag om detta. lagar om kollektivavtal och arbetsdomstol mötte en våg av protester i arbetarleden. 360 000 av LO:s 450 000 medlemmar mötte upp i de aktioner som LO beordrade över hela landet mot klasslagarna. Borgarna hade dock den parlamentariska övervikten och drev igenom dem. Vid lagens tillkomst uttalade en enhällig arbetarpress att syftet med denna var att förlama de fackliga organisationernas aktionskraft. Vid behandling av lagförslaget citerade en ledande socialdemokrat den franska revolutionären Mirabeau: "I som stiften denna lag, vi svära att aldrig lyda den!" Men det dröjde inte länge förrän den socialdemokratiska ledningen och LO-ledningen var beredda att acceptera klasslagstiftningen som grunden för samarbete mellan kapital och arbete vid utvecklingen och effektiviseringen av det kapitalistiska näringslivet. Med klasslagar som grund slöts huvudavtalet, det s. k. , 1938 mellan LO och SAF. Detta efterföljdes av nya samarbetsavtal. Inom ramen för dessa lagar och avtal skulle den arbetsfred säkras, som arbetsköparna länge kämpat för, en "arbetsfred" som hade arbetsköparnas faktiska diktatur på arbetsplatserna som grund. Utvecklingen under 1950- och tidiga med snabb utveckling av nya rationaliseringsmetoder och av prestationslönerna samt de nya hälsofarorna inom främst industrin ledde till ett uppsving i den spontana kampen på arbetsplatserna. Strejker blev allt vanligare, främst i form av en serie kortvariga strejker i verkstadsindustrin under andra hälften av 1960talet. 1969-1970 blottläde alla de nackdelar för arbetarklassen, som den utvecklade samarbetspolitiken lett till: försämringen av arbetsmiljön, det omänskliga lönesystemet, förhalningen av den lägre pensionsåldern, följ derna av den samordnade återhållsamheten i lönepolitiken, de reaktionära ledarskapsteserna, kravet på ökad produktivitet och effektivitet som främsta mål för samarbete mellan kapital och arbete. Det starka gensvar som gruvarbetarna mötte bland andra lönearbetare var inte bara ett uttryck för solidaritet med en arbetargrupp i kamp utan också för känslan av att gruvarbetarna förde alla lönearbetares kamp för intressekraven och mot klasslagar och samarbetspolitik. har sedan följts av en serie strejker med rekordtoppar 1974 och 1975. De är ett uttryck för kapitalismens skärpta motsättningar. Trots antistrejklagaroch hot om arbetsdomstol accepteras strejkvapnet även under avtalsperiod av ett ständigt växande antal arbetare och även tjänstemän - detta i vetskap om att kollektivavtalet inte sluts mellan två likställda parter. Arbetsköparna befinner sig i överläge och kan med olika medel ändra förutsättningarna föravtalet. De kan förhala förhandlingarna och när ingenting annat hjälper tvingas arbetarna till slut tillgripa strejkvapnet. De vägrar att ställa till förfogande det enda de kan bestämma över, nämligen sin egen arbetskraft. kommunisterna har konsekvent bekämpat klasslagar och det alltmer utvecklade samarbetet mellan kapital och arbete. Vpk har gått i spetsen för kampen mot paragraf 32 och krävt demokratiska rättigheter innanför fabriksportarna, som underlättar lönearbetarnas kamp för att förbättra sina arbetsvillkor. Utgångspunkten för denna kamp måste vara följande: Verklig ekonomisk demokrati och företagsdemokrati förutsätter planhushållning och socialism. Varje diskussion om arbetarmakt och arbetarstyrda företag, som inte har sin utgångspunkt i att man skall avskaffa kapitalisternas äganderätt, leder till illusioner och till att lönearbetarna och fackföreningarna knyts hårdare till de kapitalistiska företagen. Man kan inte skilja på frågan om kampen för makten i företagen och frågan om makten i samhället, dvs. över statsapparaten och produktionsmedlen. Kapitalismen är ett system för maximering av profiten. Det företag som inte ger ägarna tillräcklig profit läggs ned. Det stora kapitalet äter upp det lilla. Avgörande beslut, som gäller hundratusentals anställda, fattas i koncernledningar, ofta med säte utomlands. Ingenting av detta ändras genom medägande, medbestämmande och medansvar och genom att fackföreningarna tar ett huvudansvar för rationalisering och personalpolitik. Den s. k. offentliga sektorn och de statliga företagen är en del av den kapitalistiska ekonomin. Utvecklingstendenser, som alltid främst kän 1* 1975/76. netecknat de privatägda företagen med ökad press på de anställda och ökad utslagning, ger sig alltmer till känna också i den allmänägda sektorn. De statliga affärsverken drivs allt hårdare efter lönsamhetsprincipen. Kommunernas och landstingens allt trängre ekonomiska ramar leder till att man söker binda upp de fackliga organisationerna för en rationalisering och personalpolitik där samma effektivitets- och lönsamhetsprinciper tilllämpas som i de privata företagen. Avgörande för om samhället är socialistiskt eller kapitalistiskt är ägandet av produktionsmedlen och vilken klass som behärskar statsapparaten. Socialismen kan bara nås på klasskampens väg och aldrig genom samverkan mellan kapital och arbete. Vissa förbättringar - men skärpt fredsplikt Propositionen med lagförslag om medbestämmande i arbetslivet och om offentlig anställning innebär vissa framsteg jämfört med gällande lagar och arbetsrättskommitténs förslag. Men måste man notera att fredsplikten skärpts i den överflyttade kollektivavtalslagen. Lagförslaget knyts öppet ihop med anvisningarna i den s. k. trygghetslagen att strejkande arbetare under vissa förhållanden kan avskedas. Regeringen fortsätter att nonchalera den tilltagande svartlistningen av fackligt och politiskt aktiva arbetare som är misshagliga för arbetsköparna. kommunisterna tar ställning till regeringens förslag dels utifrån den utveckling som skett på arbetsmarknaden med nya metoder för arbetsköparna att styra utvecklingen och att leda och fördela arbetet inom företag och myndigheter, dels utifrån de principer vi återgett och som måste vara vägledande för kampen under kapitalismen. Positivt i regeringens förslag Till det positiva räknar vi främst utvidgningen av arbetsköparnas förhandlings- och informationsskyldighet, deras begränsade tolkningsföreträde i lönetvister och vetorätt för fackföreningarna i vissa entreprenadfrågor. Regeringens avvisande att skriva in frågan om partsammansatta organ i lagen är riktigt. Till det positiva räknar vi också att regeringen avvisat arbetsrättskommitténs förslag om förbud mot politiska strejker och hårdare restriktioner när det gäller internationella fackliga solidaritetsaktioner. Negativt i regeringens förslag Här måste främst nämnas den skärpta fredsplikten och att regeringen i stället för en lag med konkreta demokratiska rättigheter för lönearbetarna och de fackliga organisationerna lägger fram en ramlag med främsta syfte att öppna vägen för nya samarbetsavtal om arbetets ledning och fördelning och om företagsledningsfrågor. Viktiga kampkrav som rätt för fackföreningarna att bestämma löneform, vetorätt mot kapitalet i en rad frågor, fackliga förtroendemäns tillträde till arbetsplatserna, rätt till politisk verksamhet på arbetsplatserna m. m. hänvisas till nya utredningar eller kommande förhandlingar om nya avtal. Negativt och oroande är också att krav om avtal på nya områden och bestämmelser, som de skall innehålla, måste framföras i samband med att man förhandlar om löneavtal. Denna rätt har ju alltid funnits efter vad regeringen själv säger i propositionen. Det nya är den kvardröjande stridsrätten om man inte tecknat s. k. medbestämmandeavtal i samband med löneförhandlingarna. Denna koppling avvisades av LO i remissvaret och ändå mera bestämt av TCO i dess remissvar på paragraf 32-utredningen. Det är uppenbart att arbetsköparna kommer att utnyttja denna koppling för ett köpslående i löneförhandlingarna. Lagens udd mot lönekampen kommer också till uttryck i motiveringarna för skadestånd och avsked, där strejker riktade mot löneavtalen betraktas som särskilt försvårande. Arbetsdomstolen - klass- och partsdomstolen, som instiftades 1928 - får en oerhört stärkt ställning. I stället för konkreta rättigheter - inskrivna i lagen - vilka underlättar den fackliga kampen kommer arbetsdomstolen som enda instans att skapa nya lagar genom prejudikat. Anmärkningsvärt är att lagen inte ställer upp några för lönearbetarna gripbara mål, som skall förverkligas. Sådana mål kunde vara nedbringande av antalet förtidspensionerade, stopp för arbetshets och utslagning och rätt till ett meningsfullt arbete åt alla. Strejkförbud - skadestånd - avsked Det mest anmärkningsvärda är att regeringsförslaget trots lönearbetarnas alla erfarenheter om strejkvapnets avgörande betydelse skärper fredsplikten och arbets köparnas möjligheter att utöva repressalier mot strejkande. Kollektivavtalslagens fredspliktsparagraf har flyttats över och skärpts i den nya lagen. De fackliga organisationerna görs mer ansvariga än för att fredsplikten upprätthålls. En strejk, som inte överensstämmer med förbundens stadgar, kan dras inför arbetsdomsolen om den nya lagen går igenom. Regeringen tar i sin proposition direkt ställning för skrivningen i propositionen om anställningsskydd av 1973, enligt vilken strejkande i kvalificerade fall kan avskedas. Till sådana kvalificerade fall räknas enligt den proposition vi nu behandlar: Om olovlig arbetskonflikt blir långvarig till följd av att deltagande arbetstagare inte kan förmås att vika från klart avtalsstridiga krav och återgå till arbetet. När någon arbetstagare driver fram en strejk i syfte att störa den ordinarie fackliga verksamheten på arbetsplatsen. Vilka strejker kan f. ö. inte anklagas för att störa den ordinarie fackliga verksamheten? Vi behöver bara nämna de stora gruv-, skogs- och hamnstrejkerna liksom städerskestrejkerna, vilka alla hade ett brett solidaritetsstöd bland övriga lönearbetare. Man nöjer sig alltså inte med det ekonomiska skadeståndet på . utan lägger därtill i vissa fall avskedande. På s. 294 i propositionen heter det: Detta ställningstagande innebär alltså att det kollektivavtalsrättsliga skadeståndet inte bör vara det enda påföljdsalternativet vid kvalificerade fall av arbetstagares fredspliktsbrott. förslag om överläggningar under pågående olaglig strejk har av många uppfattats som en möjlighet till förhandlingar. Detta krävde bl. Metall i sitt remissvar. Men regeringen gör helt klart vad sådana överläggningar skall syfta till. Det skall vara att snabbt få de strejkande i arbete. Förhandlingar får det inte bli tal om. Den fackliga förtroendeman, som under överläggningarna söker ta upp förhandlingar om de strejkandes krav, kan riskera att hans fackliga organisation stäms inför arbetsdomstol med dryga böter för den fackliga organisationen som följd. Regeringens lagförslag är i många stycken ytterst motsägelsefullt. Så föreslås t. ex. att arbetsköpama inte skall kunna tillgripa disciplinära åtgärder mot anställda utan att detta regleras i kollektivavtal. Å andra sidan ger regeringen direkt sanktion åt den hårdaste av alla sanktioner, nämligen avsked av strejkande. I motsvarande mån uppmjukasarbetsköparnas rättigheter. De ges, om lagen går igenom, rätt att inför AD begära att bli befriade från fredsplikten och att tillgripa lockout mot arbetare, som inte strejkar. Den skärpta fredsplikten kommer, om lagen går igenom, att ställa de fackliga organisationerna i en ändå mer förödmjukande situation än med gällande kollektivavtalslag. När det gäller att respektera avtal är arbetare och arbetsköpare aldrig jämställda. De senare kan alltid ändra förutsättningarna för ingångna avtal . Vid sidan av en obegränsad förhandlingsrätt är strejken lönearbetarnas viktigaste vapen. Strejkerna uppstår ur den objektiva motsättningen mellan kapital och arbete. Detta kan man inte lagstifta bort lika litet som klasssolidariteten mellan arbetarna. Arbetarna strejkar aldrig av okynne. Om någon mindre grupp söker missbruka strejkvapnet och utnämna sig till ledare för arbetarklassen så korrigerar arbetarna detta själva. En ny lag måste bygga på obegränsad förhandlingsrätt och på strejkrätt - även lokal sådan - som arbetarnas främsta vapen i kampen. Vad är medstämmande och makt? Det som kan ge någon form av makt åt lönearbetarna under kapitalismen är fackföreningar, som verkar som kamporganisationer, och konkreta demokratiska rättigheter som underlättar kampen. Kampen för makt åt lönearbetarna och deras fackliga organisationer pågår i många länder. Vi återger hären intervju med en företrädare för det förenade i . Bakgrunden är höstens löneförhandlingar med långtgående lönekrav och krav på insyn och kontroll av investeringsprogrammen för att kunna bedöma deras betydelse för 1. lokaliseringarna, 2. sysselsättningen, 3. produktionens inriktning, 4. arbetsförhållandena, 5. arbetsmiljön. Kravet är alltså rätt till insyn och kontroll över genomförandet, inte styrelseposter, inte medbestämmande och medansvar. Italienska metalls företrädare säger i intervjun i nr 28 1976: Det kan se ut som om vi begär mindre än ett delat ansvar och någon sorts samförvaltning, svarar han. Vi kräverju inte någonjuridisk begränsning av företagets makt. Vi säger bara att vi skall veta på förhand var och hur de tänkter investera och hur de tänker flytta arbetarna. I själva verket begär vi mer än ett delat ansvar, därför att när papperen kommer på bordet har vi händerna fria. Vi tänker inte ta itu med dessa frågor i någon expertkommitté eller styrelse där vi blir uppbundna, utan som självständig fackförening, med våra egna vapen, som är den fackliga kampens. Vi tror inte på ett delat ansvar. Företagen ber oss komma och dela på ansvaret, de vill att vi skall samarbeta med dem på toppen, de vill ha oss med i sina styrelser, men vi säger att parterna måste hållas isär, det går inte att förena oförenliga intressen. Dessa frågor måste skötas under konflikt. Då säger de: ni vill ha makt utan ansvar. Vi svarar: vi vill inte ha ett falskt ansvar. Så länge arbetarklassen inte har makten är ansvaret falskt. Makt åt lönearbetarna under kapitalismen är en fråga om klasskamp, kämpande fackföreningar, insyn och kontroll i företagen utan sekretess samt demokratiska rättigheter på arbetsplatsen vilka underlättar kampen mot den avgörande makt kapitalisterna besitter i kraft av sin äganderätt till produktionsmedlen. Att den s. k. offentliga sektorn är en del av den kapitalistiska ekonomin framträder allt klarare för som går. betslivet för de offentliganställda är desamma som inom privatföretagen med ständigt ökad effektivisering av verksamheten, ökad arbetshets och utslagning. Myndigheternas försök att binda upp de anställda och deras fackliga organisationer för snabbare rationalisering är desamma som i privatföretagen liksom principen för delegering av beslutsfattandet inom givna ekonomioch produktionsramar. Det är tillfredsställande att regeringen utsträcker förhandlingsrätten för de offentliganställda så att den i princip skall vara densamma som för de privatanställda. Men även här gäller att en utvidgad förhandlingsrätt får sitt stora värde först om den kan understödjas av strejkrätt - även lokal sådan. När det gäller de offentliganställda gör regeringen dock en viktig skillnad jämfört med de privatanställda. Avtal kan inte träffas i frågor som faller under myndighets beslut, då detta skulle inkräkta på den politiska demokratin. En lag om demokratiska rättigheter på arbetsplatserna bör slå fast bl. a. obegränsad förhandlingsrätt och strejkrätt förde offentliganställda. Den miljon löneplansanställda, som finns i stat, kommun och landsting, bör inte ha någon inskränkning i sina rättigheter därför att deras arbetsförhållanden faller under en myndighets i stället för under en företagslednings beslut. När fackförening så påfordrar bör den ha rätt att förhandla direkt med regeringen, landstingens förvaltningsutskott och kommunstyrelserna om ramarna för den ekonomiska verksamheten och att om så behövs understryka sina krav med stridsåtgärder. kommunisterna motsätter sig inte en lag, som ger fackföreningarna möjligheter att teckna avtal på nya områden. Men en sådan lagstiftning bör utgå från preciserade sociala målsättningar. Den måste innehålla de konkreta demokratiska rättigheter som behövs för att lönearbetarna skall kunna utöva någon makt. Mot bakgrund av vad vi ovan anfört föreslår vi att uttalar sig för följande målsättningar som grund för en lag om demokratiska rättigheter på arbetsplatserna: Trygghet i anställningen med ett meningsfullt arbete där de arbetshandikappade kommer in i produktionen i en helt annan omfattning . En fördelning av produktionsresultatet som ger lönearbetarna godtagbara ekonomiska villkor. Arbetsmiljön anpassas efter människan så att olycksfall, sjukskrivningar och utslagningar minskar radikalt. - Tendensen till ökad förtidspensionering bryts. - Monotoni och ensidiga arbetsuppgifter minskas kraftigt. - Arbetsplatserna utformas efter lönearbetarnas sociala och kulturella behov. De viktigaste rättigheterna på arbetsplatserna för lönearbetama och deras fackliga organisationer är: Förhandlings-, strejk- och mötesrätt, tolkningsrätt i alla avtalsfrågor, rätt till insyn och kontroll i företag och myndigheter utan sekretess, facklig vetorätt i viktiga frågor, rätt till politisk verksamhet på arbetsplatserna, klart definierad rätt till politiska strejker och till internationella solidaritetsaktioner utan begränsningar samt fritt tillträde till arbetsplatserna för fackliga förtroendemän och experter. Till de oeftergivliga rättigheterna på arbetsplatserna hör också att anställning inte skall kunna upphöra på grund av deltagande i strejk och att ingen skall kunna svartlistas på grund av för arbetsköparna misshagliga åsikter. Vi skall i det följande mera utförligt precisera de olika rättigheterna och där så inte redan är gjort mera utförligt redovisa motiven för dem. Förhandlings-, strejk-, tolknings- och mötesrätt - Fackföreningarna skall ha obegränsad förhandlingsrätt och arbetsköparna obegränsad primär förhandlingsskyldighet i alla frågor innan beslut fattas och förändringar vidtas. Detta skall - inte minst med hänsyn till myndighets beslut - inte vara bundet till om avtal föreligger. Om fackförening påfordrar detta skall beslutande myndighet träda i förhandling. - Fackföreningarna skall ha rätt att tillgripa strejk som påtryckning i förhandlingar. Strejkrätten skall gälla även lokalt. Strejkande skall inte kunna dömas till böter, ej heller deras fackliga organisationer. - Fackföreningarna skall ha obegränsad rätt att tolka ingångna avtal. Domstolsförfarande skall bara kunna tillämpas vid tvister om lagar. - Fackföreningarna skall ha rätt till beslutande möten och informationsmöten på betald arbetstid utan inblandning från arbetsköparna. Denna rättighet är mycket viktig för att mobilisera fackföreningarnas medlemmar till enig kamp. Förbjud svartlistning och avsked av strejkande - Anvisningarna i trygghetslagen att strejkande kan avskedas undanröjs genom ett uttryckligt förbud i lagen mot sådana avskedanden. Detta kan enkelt förverkligas genom en lagparagraf som stadgar att strejk aldrig får utgöra grund för avsked. - Svartlistning måste förbjudas. Även detta kan klart sägas ut i en lagparagraf, som förbjuder svartlistning. Brott mot ett sådant förbud måste i lagen beläggas med dryga straff för den som bryter mot förbudet. Rätt till politisk verksamhet på arbetsplatserna - Arbetsköparna bedriver politisk verksamhet på arbetsplatserna och indoktrinerar på olika sätt de anställda i sina värderingar. De politiska rättigheter som finns utanför arbetsplatserna - rätt till möten och agitation m. m. - skall lagfästas och finnas också inne på arbetsplatserna. Rätten till politisk verksamhet på arbetsplatserna är en av de viktigaste rättigheterna för att utveckla lönearbetarnas och fackföreningarnas självständiga kamp. Detta är också SAF klara över när de förbjuder politisk verksamhet på arbetsplatserna inför valet. Rätten till politisk verksamhet skall lagfästas i stället för att som regeringen föreslår göras till en förhandlingsfråga med SAF och andra arbetsköparorganisationer. Rätten att förhandla om denna rätt har alltid funnits. Regeringens förslag innebär inget framsteg. Rätt till insyn och kontroll - Arbetsköparna åläggs att utan sekretess ge regelbunden information i alla viktiga frågor till de anställda: ekonomi, orderingång, lageruppbyggnad, investeringar, förändringar inom företaget/koncernen, omflyttningar och avskedanden, rationaliseringar, personalpolitik, anlitande av entreprenörer m. m. - Informationen lämnas direkt till fackföreningarns styrelser och inte i några samrådsorgan. Fackföreningsstyrelserna skall ha rätt att obegränsat kräva kompletterande information och utredningar de anser sig ha behov av. - Fackföreningsstyrelserna avgör själva vilken information de vill föra vidare till sina medlemmar.