mot · FZ021541 · 1976-01-27 00:00:00 — om statligt bidrag till kommunernas utgifter för parkeringsövervakning I 2 § första stycket lagen (1957: 259, ändrad och omtryckt 1972: 102) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats m. m. stadgas följande: För rätt att begagna av kommun för allmän parkering upplåten plats å gata, torg eller annan allmän plats må kommunen, där så finns påkallat för trafikens ordnande, uttaga avgift med det belopp som erfordras för att tillgodose sagda ändamål. Grunder för beräkning av sådan avgift beslutas av kommunfullmäktige. Genom förevarande stadgande har parkeringsavgifter i trafikreglerande syfte brutits ut från kommunallagsbestämmelserna (74 §) om avgifter å den allmänna rörelsen. Vidare fastslås att kommunen i fråga om parkeringsavgifternas storlek inte har att tillämpa självkostnadsprincipen. Avgifterna bestäms i stället väsentligen med hänsyn till vad som erfordras för trafikens ändamålsenliga ordnande. Sistnämnda bedömningsgrund avgör i vilken utsträckning avgifterna får differentieras. Avgiftsrätten får inte utnyttjas så att den inskränker kommuns skyldighet enligt byggnadslagstiftningen att anordna parkeringsplatser. All parkering får ej avgiftsbeläggas, och ekonomiska vinningssynpunkter får inte styra avgiftssättningen. Enligt lagen om trafikövervakning (1964:321, ändr. 1967: 61) äger förordna att om kommun uttar avgift för begagnande av allmän parkeringsplats, skall kommunen också ombesörja övervakning av efterlevnaden av utfärdade föreskrifter. Övervakningen skall fullgöras med personal som erhållit härför lämpad utbildning (parkeringsvakter). I den till grund för lagen liggande propositionen 1964: 101 anförde departementschefen bl. a. följande: Frågan om parkeringsplatser skall avgiftsbeläggas eller inte avgörs helt av kommun jämlikt bestämmelserna i lagen om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats m. m. Med hänsyn härtill finner jag att kommunen i dylika fall även bör bära en del av ansvaret för parkeringsövervakningen. Skäl för en sådan ordning utgör också det förhållandet att kommunens inkomster av avgifterna, som visserligen fastställs enbart med hänsyn till vad som erfordras för att åstadkomma nödvändig omsättning av fordon på parkeringsplatserna, dock i allmänhet synes förslå för att täcka inte bara merkostnaderna för erforderliga avgiftsanordningar och deras skötsel utan även kostnaderna för övervakningen (s. 112). Departementschefen anförde vidare: Åläggande för kommun att ombesörja trafikövervakning innebär i huvudsak, att kommunen skall anställa och avlöna erforderlig övervakningspersonal, utrusta personalen och i övrigt svara för administrationen av verksamheten. Det ankommer på kommunen att se till att personalen får den föreskrivna utbildningen. På vilket sätt och i vilka former detta sker äger kommunen själv avgöra med hänsyn till ekonomiska och andra förhållanden. Det antagandet att kommunernas kostnader skulle täckas av avgifterna har visat sig oriktigt. Exempel finns där kommuner får kostnader i i mellanskillnad mellan kostnader för parkeringsövervakning och intäkter för parkeringsavgifter, kostnader som får bestridas med skattemedel. När utrymmet för skattehöjning är begränsat, dels på grund av ett redan högt skatteläge, dels på grund av överenskommelse mellan regeringen och kommunförbundet om begränsning av utdebiteringen i kommunerna, är kostnaderna för parkeringsövervakning i vissa fall besvärande. Det vore därför rimligt att staten av de parkeringsböter sorn genom kommunernas parkeringsövervakning inbetalas i sin helhet till staten lämnar kommunerna bidrag för denna övervakning. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en översyn av bestämmelserna med sikte på att staten lämnar kommunerna ersättning för kostnader för parkeringsövervakning.