mot · FZ021247 · 1976-01-26 00:00:00 — Motion 1975/76: 1247 av m. fl. om handläggningen av ifrågasatt brott mot arbetarskyddslagstiftningen, m. m. Den centrala strafflagstiftningen omfattar endast en del av det straffbelagda området. Vid sidan om finns ett otal ansvarsbestämmelser i andra lagar och författningar. Ett exempel är arbetarskyddslagens tillsyns- och ansvarsbestämmelser. Fr. o. m. skärptes maximistraffet för brott mot föreläggande, förbud eller föreskrift, som meddelats arbetsgivare med stöd av 53-58 SS arbetarskyddslagen, från fängelse till . Rekvisitet synnerligen försvårande omständigheter som förutsättning för fängelsestraff togs bort. I realiteten har dock arbetslivet varit praktiskt taget helt undantaget från rättsverkningar. Vårdslöshet eller försummelser som i alla andra sammanhang skulle bedömas enligt 3 kap. 7 § (den som av oaktsamhet orsakar annans död) och/eller exempelvis 1 § trafikbrottslagen (grov vårdslöshet i trafik) föranleder, när de begås av företagsledningar i arbetslivet, vanligen ingen åtgärd alls. Avsaknad av straffrättsligt efterspel är regel, inte undantag, även när det är fråga om flagranta försummelser som lett till dödsolycksfall i industrin och arbetslivet i övrigt. Det är en trängande nödvändighet att lagstiftningen om arbetarskydd äntligen tränger ut på arbetsplatserna. Grova brott mot arbetarskyddslagen bör behandlas som annan kriminalitet. Vårt syfte med denna motion är inte att bidra till att fängelserna fylls med ett helt nytt klientel, verkställande direktörer och andra företagsledare. Men det måste äntligen göras klart att den arbetsköpare som vållar annans död, kroppsskada eller sjukdom genom att strunta i arbetarskyddslagens och andra författningars bestämmelser måste räkna med straffrättslig påföljd. En dödsolycka nästan i svensk industri Till skillnad från dödsolyckorna i trafiken som offentliggörs månad för månad endast någon dag efter varje månadsskifte förekommer inga snabba systematiska rapporter om arbetsolycksfallen. Den officiella årsstatistiken över antalet yrkesskador kommer i tryck med närmare tre års försening. Volymen 1972 kom i bokhandeln . Man skiljer i statistiken på arbetsolycksfall och färdolycksfall. arbetsolycksfall, lindriga och svåra, har varit anmärkningsvärt och fr. o. m. 1955 t. o. m. 1972 legat omkring 115 000 med högsta antalet - 123 204 - och lägsta antalet - 107 220 - . betsolyckfall har nära 2 000 medfört invaliditet. Antalet dödade i arbetet har växlat mellan 1955 och 1971. (Färdolycksfallen som resulterade i dödsfall och som inte inräknas i de angivna antalen var 1955 och 1971.) T. o. m. 1966 var antalet arbetsolycksfall med dödlig utgång något mindre elier något mer än ett . har rapporterats 180 arbetsolycksfall med dödlig utgång. Det sammanlagda antalet dödsolycksfall beräknas dock bli högre. 1 den mån man kan utläsa en tendens ur de statistiska tabellerna är det fråga om en minskning i absoluta tal. Men för en närmare analys krävs bättre kännedom om bakgrunden, bl. a. antalet fall per miljon arbetstimmar och fallens fördelning på olika näringsgrenar och på olika sysselsättningar inom dessa grenar. Det är polisens uppgift att utreda olyckor på arbetsplatserna och undersöka om brott förekommit. uppgift är att förebygga ytterligare olycksfall i arbetet. Enligt arbetarskyddskungörelsen skall yrkesinspektionen utan dröjsmål underrättas av arbetsgivaren bl. a. när olycksfall medfört dödlig utgång eller svårare kroppsskada (5 §). I vad mån en dödsolycka utöver polisutredningen blir föremål för en från arbetarskyddssynpunkt tillräckligt grundlig bedömning torde inte minst vara en fråga om yrkesinspektionens resurser. Givetvis har även de lokala skyddsombudens personliga kapacitet och rättigheter stor betydelse. Från inrättades partssammansatta nämnder för ledningen av yrkesinspektionens verksamhet inom de 19 distrikten. Med rätt eller orätt anses detta ha ökat möjligheterna att bevaka att åtal kommer till stånd när det gäller brott mot arbetarskyddslagen eller vållande till annans död. För vållande till annans död stadgar fängelse i högst om brottet är grovt och böter om brottet är ringa (3 kap. 7 §). 1 andra sammanhang, t. ex. i fråga om vårdslöshet i trafik och vållande till annans död, tillmäts domens allmänpreventiva effekt stor betydelse. Den allmänpreventiva effekten, dvs. att mer eller mindre hårda domar mot enskilda lagöverträdare skulle avskräcka andra från att begå brott, är som bekant mycket diskutabel i fråga om vissa brott och vissa kategorier av lagöverträdare. När det gäller den majoritet av medborgare som räknas till de socialt välanpassade och "laglydiga är förhållandet vanligen ett annat. Om det blir regel, inte sällsynta undantag, att brott mot arbetarskyddslagen och andra författningar, som gäller arbetarskyddet, blir föremål för straffrättsligt efterspel kommer detta säkerligen att ha en stor allmänpreventiv effekt. Det kommer mycket snabbt att leda till att arbetarskydddslagen blir en realitet på de allra flesta arbetsplatser och att de missförhållanden som resulterar i yrkessjukdomar och svåra olycksfall i arbetet undanröjs så långt detta är möjligt. Det har inte gått att få fram någon statistik om antalet åtal och domar i samband med arbetsplatsolyckor. Såvitt vi vet har ingen arbetsgivare fått fängelsestraff för vållande till annans död genom flagrant åsidosättande av bestämmelserna om arbetarskydd. En undersökning av dödsolyckor i byggnadsindustrin har gjorts av och . Deras stencilerade rapport, Straffrättskipning vid arbetsolyckor, är daterad 1974 och distribueras genom vid . Materialet för deras undersökning är de 74 dödsolycksfall vid 70 olyckshändelser som förekom 1967. Av olyckshändelserna inträffade 59 under ordinarie byggnadsarbete, under det att 11 var trafikolyckor i arbetet. Sjutton av de 53 undersökta olyckshändelser som inträffade under ordinarie byggnadsarbete (i övriga 6 fall av de 59 saknades polisens förundersökningsprotokoll) skedde sedan man obestridligt nonchalerat råd och anvisningar från arbetarskyddsstyreisen. Överträdelserna var klart dokumenterade i polisens protokoll. Ett referat illustrerar denna grupp: En arbetare föll ned från en balkong, ovanför marknivån. Inget skyddsräcke fanns runt balkongen trots att sådant är föreskrivet vid arbete på denna höjd. Förhållandet innebar att man brutit emot arbetarskyddslagen enligt bygganvisningarna. Utredningen lades ner av polisen utan vidare åtgärder. Undersökningen visade att klara brott mot bestämmelserna om arbetarskydd mycket sällan leder till åtal. Två av de 68 undersökta dödsfallen i detta material ledde till att arbetsgivaren åtalades. Båda friades av rätten. Den franska fackföreningsrörelsen och den kommunistiska pressen i har sedan många decennier fäst uppmärksamheten på de fruktansvärda följderna av att företagsledningarna nonchalerar bestämmelserna om arbetarskydd. Den franska landsorganisationen rapporterade (enligt 1'Humanité 18/12 1975) att det i industrin i förekommer - en olyckshändelse var , - femton dödsolycksfall och 500 skadade , - en Liévinkatastrof , - befolkningen i en stad med 10000 invånare, t. ex. Decazeville, utplånad . Med Liévinkatastrofen syftar man på den kolgruveexplosion som krävde 42 dödsoffer efter julledigheten . Lika många offer krävs i den franska industrin . hade den franska yrkesinspektionen vid besök i företag med sammanlagt 5 255 000 anställda rapporterat nära 570 000 brott mot bestämmelserna om arbetarskydd. I mindre än 7 000 fall ledde rapporterna till åtal och dom, enligt lHumanité (22/12 1975). Så långt vi kunnat finna av tidningsreferatet blev det i inget fall någon annan påföljd än i regel mycket lindriga böter. Därför väckte det en sensation i att en 26-årig domare lät anhålla en industriföretagare för vållande till en arbetares död genom att nonchalera arbetarskyddet. Företagaren släpptes fri , sedan högre instanser, inklusive justitieministern, inrikesministern och republikens president, ingripit och fördömt den unge undersökningsdomarens åtgärd. Men i fortsättningen har andra domare och åklagare följt de Charettes exempel och med fullt stöd av gällande lag (som tillämpats på detta sätt) gjort en serie av anhållanden av företagsägare och verkställande direktörer, som vållat sina anställdas död genom att åsidosätta arbetarskyddets betämmelser. I några fall har anhållandena följts av åtal och fängelsedomar. Resultatet har blivit att de oefterrättliga förhållandena på många arbetsplatser äntligen fått den offentliga uppmärksamhet de förtjänar. Det bör dock tillfogas att endast de mindre och medelstora företagens ägare eller verkställande direktörer blivit föremål för straffrättsliga åtgärder. Ledarna för de stora trusterna har sparats, hette det i en kommentar i 1Humanité (22/12 1975). Och utredningen om katastrofen i Liévin fortsätter i riktning mot att bli helt nertystad. Polis och åklagare behärskar inte arbetarskyddslagen För att arbetarskyddslagen verkligen skall bli en realitet på svenska arbetsplatser måste yrkesinspektionens resurser och ingripanden bli slagkraftiga. Men mycket tyder på att man på polis- och åklagarsidan varken behärskar arbetarskyddslagen eller ser brott mot denna lag på samma sätt som andra kriminella handlingar. Uppenbart är också att den straffrättsliga behandlingen av vållande till annas död, skada eller sjukdom inom industrin hålls tillbaka av att de rättsvårdande myndigheterna av någon anledning är osäkra om vem som är den skyldige, den som är företagets ledare eller den som har det omedelbara ansvaret för arbetsledningen på arbetsplatsen. Arbetarskyddslagen är dock klar på denna punkt. Ansvaret för att verksamheten bedrivs under tillfredsställande förhållanden vilar på "arbetsgivaren, och det måste i första hand vara personer i företagets ledning som ställs till svars vid flagranta brott mot arbetarskyddslagen. (Vi måste i det aktuella sammanhanget använda uttrycket arbetsgivaren, eftersom det är det uttryck som används i lagtexterna. Men i likhet med i förordet till tredje upplagan av Kapitalets första volym ogillar vi att använda denna rotvälska, i vilken den, som för kontant betalning låter giva sig arbete av andra, kallas för arbetsg/väw, den åter från vilken arbete tages mot lön, för arbetstagare.) En framkomlig väg förefaller oss vara att se till att det inom vart och ett av yrkesinspektionens 19 distrikt finns polismän, åklagare och domare med särskild utbildning och med uppgift att handlägga samtliga arbetsolycksfall och fall av yrkessjukdomar inom sitt distrikt. Särskilt när det gällerdödsolycksfallen är det viktigt att förundersökningen kan inledas utan ringaste dröjsmål, något som hör till regeln när det gäller svårare trafikolyckor. Vi tror inte att en särskild utredning är nödvändig. Det skulle i så fall vara vetenskapliga undersökningar av de olyckor som inträffat och de brister i arbetarskyddet som alltjämt resulterar i många fall av död, invaliditet och yrkessjukdomar . I arbetsmiljöutredningensslutbetänkandef Arbetsmiljölag SOU 1976:1) förordas att straffpåföljd skall kunna utmätas vid fall av uppenbar underlåtenhet att iaktta arbetarskyddslagens bestämmelser. I förslaget till arbetsmiljölag föreslås sålunda i 9 kap. Ansvar 1 och 2 §§ böter eller fängelse i högst för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreläggande, förbud eller föreskrift som meddelats honom med stöd av angivna föreskrifter. Tillfälle kommer sålunda att ges att noga överväga utredningsförslagen i dessa avseenden, vilka i sak kan hälsas med tillfredsställelse men som i sin utformning ger intryck av stor återhållsamhet. Remissförfarandet och utarbetande av en proposition beräknas ta så i anspråk att ett å kan beräknas gå innan den straffrättskipning kan bli verklighet som det här är fråga om. Enligt vår mening bör ingen tid låtas gå förspilld utan att sådan informationsverksamhet på bred basis kommer till stånd som kan göra polis- och åklagarväsendet skickat att handlägga en striktare lagstiftning i ansvarsfrågorna på arbetsmiljö- och arbetarskyddsområdet. För att avdela särskilda polismän, åklagare och domare att handlägga arbetsolycksfallen och yrkessjukdomsfallen krävs endast att regeringen utan dröjsmål vidtar de åtgärder som är erforderliga. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen anhåller att polismän, åklagare och domare utbildas och får som särskild uppgift att handlägga samtliga arbetsolycksfall och fall av yrkessjukdomar inom vart och ett av yrkesinspektionens 19 distrikt och att riktlinjer och planläggning för en härför erforderlig informationsverksamhet skyndsamt planeras. (vpk) i (vpk) i PER (vpk) (vpk) i (vpk) i (vpk) i (vpk) (vpk)