mot · FZ022556 · 1976-05-14 00:00:00 — 1975/76: 2556 med anledning av propositionen 1975/76:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /77, m. m. Den ekonomiska utvecklingen i har varit förhållandevis gynnsam . Medan de flesta andra industriländer drabbats mycket hårt av den djupa lågkonjunkturen har vi i lyckats undvika massarbetslöshet och sjunkande välstånd. Tvärtom har både sysselsättningen och de reala inkomsterna ökat. Denna utveckling skall jämföras med den förra lågkonjunkturen 1971-1972. hörde då till de industriländer som hade den högsta relativa arbetslösheten, och inkomsterna sjönk. En förklaring till denna utveckling är att statsmakterna fört en annan ekonomisk politik än . Som en följd av de tidigare dyrköpta erfarenheterna och bristen på egen majoritet i har regeringen tvingats lägga om den ekonomiska politiken mot en mera mittenbetonad politik. Därmed har alltsedan vintern 1974 med breda majoriteter kunnat lägga fast en expansiv ekonomisk politik med syfte att rädda den fulla sysselsättningen, förbättra den offentliga servicen och investera i ökad produktionskapacitet. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken och besluten om direkta åtgärder för att motverka arbetslöshet och stärka konsumenternas köpkraft har i hög grad grundats på och förslag och motioner. Bland sådana beslut kan nämnas tillfällig sänkning av momsen, tidigarelagd höjning av barnbidragen, åtgärder mot ungdomsarbetslösheten, upprättandet av en konjunkturpolitisk beredskapsplan /76 och förbättrade lånemöjligheter för mindre företag. Denna politik avviker tydligt från den som fördes vid förra lågkonjunkturen, då regeringen satte en förstärkning av valutareserven framför den fulla sysselsättningen. Det finns emellertid fortfarande allvarliga brister i den ekonomiska politiken. De hänför sig till områden, där regeringen inte velat följa förslag från mittenpartierna eller alltför sent tagit fasta på våra förslag. 0 Skattepolitiken har misskötts. Skattesystemet har bl. a. stor skuld i den oacceptabelt höga prisstegringstakten. Trots gjorda utfästelser har regeringens vilja att få till stånd ett rättvisare och mera varaktigt skattesystem varit mycket svag. Ständiga provisorier har blivit nödvändiga för att komma till rätta med de värsta problemen. Frågan om ett inflationsskydd av skatteskalorna har regeringen inte ens varit villig utreda. 1 1975/76. o Industrins investeringar har inte stimulerats i tillräcklig grad. Om vi skall kunna återställa balansen i utrikesaffärerna, måste utbyggnaden av industrin ges förtur. Balans i utrikesaffärerna är en förutsättning för våra möjligheter att klara sysselsättningen. Industrins investeringar måste därför hållas uppe på en hög och jämn nivå. Trots att regeringen insett detta behov, har man dröjt med att dra de rätta slutsatserna. avslog regeringspartiet våra krav på höjda investeringsavdrag. har man tvingats att föreslå samma sak själv, o Småföretagens problem har inte uppmärksammats i tillräcklig grad. Regeringens politik har inriktats på de stora företagen och de statliga bolagen, medan de många tusen små och medelstora företagen ofta glömts bort. Reglerna för investeringsfonder, AP-fondernas köp av aktier och tillskottet av kapital till är exempel på nödvändiga näringspolitiska åtgärder, som stärkt de stora och statliga företagens expansionsförmåga men lämnat de mindre företagen lottlösa, trots att dessa sysselsätter nära en miljon människor och betyder mycket för vår försörjning. o Arbetslösheten bland ungdom är fortfarande mer än dubbelt så hög som bland andra grupper. var lika många ungdomar arbetslösa som . Höjda bidrag till kommuner och företag som ordnar jobb åt ungdomar har efter hand införts. Men det har varit först sedan regeringspartiet röstat mot förslagen i . Härigenom har värdefull tid försuttits i kampen mot ungdomsarbetslösheten, o De regionala skillnaderna i sysselsättningen har inte angripits tillräckligt effektivt. Mot regeringspartiets vilja beslutade om sänkt löneskatt i skogslänen i syfte att stimulera till ökad sysselsättning. 0 Regeringen har saknat intresse för att skydda barnbidragen och småspararnas insättningar mot inflationen. Våra förslag om värdebeständiga barnbidrag har avslagits. Kraven på utredning om ett inflationsskydd för småspararnas insättningar och om utformningen av pensionernas inflationsskydd har rönt samma öde. Regeringens försumligheter på de här områdena kan i allmänhet inte rättas till . De brister vi påtalat måste mötas med en regeringspolitik, klart inriktad på att skydda och utveckla en decentraliserad och socialt styrd marknadsekonomi. De många små företagens växtkraft måste tillvaratas och de utsatta konsumentgruppernas ställning och köpkraft stärkas. a. följande riktlinjer bör ligga till grund för den ekonomiska politiken på : En stark ekonomi är grunden för att ge människor trygghet och för att kunna skapa ett rättvisare samhälle. Vi kan inte år konsumera mer än vi producerar. Det driver på inflationen och hotar sysselsättningen. Ett viktigt mål för den ekonomiska politiken är därför att återställa balansen För att klara dét måste vi bygga ut såväl exportindustrin som de företag som konkurrerar på den svenska marknaden med utländska Målsättningen om balans i utrikesaffärema bör kunna nås . Statsmakterna får emellertid inte känna sig så bundna av att balansmålet skall vara uppnått vid , att inte anpassning kan ske till den faktiska konjunkturutvecklingen. Kravet på full sysselsättning får t. ex. inte eftersättas. Den fulla sysselsättningen måste tryggas. Målet måste vara att alla som söker sig ut på arbetsmarknaden skall kunna få ett tryggt och meningsfullt arbete. De regionala skillnaderna måste jämnas ut. Det förutsätter en aktiv konjunkturpolitik och en näringspolitik, som tillvaratar expansionskraften i hela näringslivet. Näringspolitiken måste inriktas på att tillvarata expansionskraften i alla typer av företag, små och stora, enskilda såväl som kooperativa och statliga. Staten skall ange villkoren för verksamheten men får inte styra företagen inifrån. Förstatligande av hela branscher av dogmatiska skäl måste med kraft avvisas. De näringspolitiska åtgärderna måste förstärkas och förbättras på bl. a. följande områden: o stöd till nyetableringar o stöd till exportfrämjande åtgärder o differentiering av arbetsgivaravgifter till förmån för de mindre företagen o nej till statliga styrelserepresentanter i industriföretag men ökat inflytande för de anställda o skattelättnader vid generationsväxlingar o skärpta regler för att motverka monopol och karteller. Inflationen måste bekämpas effektivare. Snabba kostnadsökningar försämrar vår konkurrenskraft i förhållande till andra länder och hotar därmed sysselsättningen. Inflationen är också ett hot mot solidariteten mellan människor. Regeringen, och arbetsmarknadens parter har alla ansvar för att dämpa inflationen. Den ekonomiska politiken skall efter samråd med arbetsmarknadens parter lägga grunden för lugna avtalsrörelser, i vilka parterna kan fördela det reala utrymmet utan inblandning från statsmakternas sida. Inflationens urholkning av småsparamas insättningar måste motverkas. Ett fastare penningvärde förutsätter en ny skattepolitik. Det nuvarande skattesystemet med höga marginalskatter för vanliga inkomster förvärrar inflationen. Ett rättvisare och mer varaktigt skattesystem med sänkta marginalskatter i vanliga inkomstlägen är därför nödvändigt. Ett sådant skattesystem måste förses med ett inflationsskydd. Ett nytt skattesystem måste ge stat, landsting och kommuner erforderliga inkomster. Den sociala tryggheten får inte äventyras. Tvärtom måste omsorgen om barn och gamla bli bättre. Planen för hundratusen nya daghemsplatser , som vi varit med och tagit ansvar för, är en viktig del av den utbyggnad av familjepolitiken som måste komma till stånd. En motsvarande utbyggnad av långtidsvården är nödvändig. Löften om sänkningar av de samlade skatterna är därför oförenliga både med en ansvarsfull, ekonomisk politik och med den sociala omsorg som måste prägla vårt samhälle. Utrymmet för konsumtior/sökning blir begränsat. Fördelningen av det tillgängliga utrymmet mellan privat och offentlig konsumtion måste därför ske med stor omsorg. På det sociala området måste reformer som tar sikte på att förbättra villkoren för barn och gamla komma i första hand. En stark koncentration av reformverksamheten till bl. a. barnomsorgen och åldringsvården är därför nödvändig. Detta måste ske med hänsyn till berättigade krav på viss real inkomstökning för den aktiva delen av befolkningen. En ansvarsfull ekonomisk politik måste därför sikta till en avvägning, som förenar en måttlig ökning av den privata konsumtionen med en stark koncentration av reformpolitiken till åtgärder, som förbättrar villkoren för barn och gamla. Internationellt är konjunkturen nu på väg mot en klar förbättring efter den mycket kraftiga avmattningen. Längst har uppgången kommit i . Återhämtningen där har dock inte gått så fort på alla områden, som man tidigare varit inställd på. Någon mera påtaglig ökning av industriinvesteringarna har t. ex. inte kommit till stånd. Förhållandet är detsamma i , där det verkade att föreligga goda förutsättningar för ett snabbt uppsving . För del kan man bl. a. notera, att den privata konsumtionen nu utvecklas gynnsamt i ledande länder som och . Även bostadsbyggandet och den offentliga verksamheten har skjutit bättre fart. Lagersituationen har stabiliserats. På samma sätt som i och tycks däremot återhämtningen i exporten och industriinvesteringarna dröja. En bidragande faktor till detta torde vara osäkerheten om den fortsatta pris- och kostnadsutvecklingen. En fortsatt uppgång i det ekonomiskt ledande landet i , , bör dock kunna ge gynnsamma spridningseffekter till andra länder längre fram . För svenskt vidkommande gäller emellertid på samma sätt som tidigare, att konjunkturförloppet föijer utvecklingen i de stora europeiska industriländerna med en betydande eftersläpning. förstärks detta förhållande av att den ekonomiska uppgången i de stora industriländerna sker från ett läge med osedvanligt lågt kapacitetsutnyttjande. Den kommande utvecklingen i kommer också att påverkas av de stora lagren. Avvecklingen av lagren kommer med nödvändighet att medföra, att en uppgång i exporten inte kommer att påverka sysselsättning och produktion. Även om konjunkturen internationellt är på väg uppåt kommer den svens ka ekonomin därför ännu att präglas av låg aktivitet. Först eller kan man räkna med att den internationella konjunkturuppgången på allvar når . Det kommer därför att behövas fortsatta insatser för att stödja sysselsättningen. Omedelbara åtgärder är dessutom nödvändiga för att hejda den just nu mycket markerade nedgången i industriinvesteringarna. kräver pris- och kostnadsutvecklingen skärpt uppmärksamhet. Avmattningen inom industrin har efter hand lett till påtagligt minskad takt i sysselsättningsökningen. Som en följd härav har framför allt ungdomar och nytillträdande kvinnor fått allt svårare att finna arbete på den öppna arbetsmarknaden. Det är uppenbart att företagen under den gångna lågkonjunkturen av olika orsaker frivilligt valt att behålla sin arbetskraft i betydligt större utsträckning än tidigare i väntan på bättre tider. Den ökande andelen deltidsarbetande har också bidragit till ett ökat behov av nyanställningar. Men även de sysselsättningspolitiska insatserna har spelat en viktig roll för den som helhet förhållandevis gynnsamma situationen på arbetsmarknaden. Riksdag och regering utarbetade på initiativ av och en konjunkturpolitisk beredskapsplan. Sysselsättningspolitiken har därefter i stor utsträckning följt denna plan. har oppositionspartierna tagit initiativ och genomdrivit något mer omfattande stimulansåtgärder än vad regeringen har varit beredd till. Dessa har i efterhand visat sig i hög grad behövliga. Till dessa insatser hör sänkningen av den allmänna arbetsgivaravgiften inom det inre stödområdet och förstärkningen av låneresurserna för de s. k. mellanhandsinstituten, som företrädesvis bedriver utlåning till mindre och medelstora företag. har dock regeringen och socialdemokraterna i blivit alltmer obenägna att sätta in ytterligare stimulansåtgärder av generell karaktär. Tyngdpunkten i sysselsättningspolitiken har under innevarande år lagts på selektiva insatser för att hålla tillbaka den omfattande arbetslösheten bland ungdom och kvinnor. Som en följd därav har antalet sysselsatta i beredskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildning ökat kraftigt. deltog ca 50 000 personer i arbetsmarknadsutbildning, vilket är 6 000 fler än . Antalet sysselsatta i beredskapsarbete uppgick till drygt 29 000. Det innebär en ökning med 10 000 . Ökningen hänför sig i mycket stor utsträckning till ungdomar , som f. n. utgör av de beredskapsarbetande. Omvänt innebär detta att man har lyckats förhindra en försämrad sysselsättningssituation bland ungdom genom denna ökning av beredskapsarbetena. Ansträngningarna att få fler ungdomar sysselsatta på den öppna arbetsmarknaden har däremot i stort sett blivit resultatlösa. Då industrins rekryteringsbehov sannolikt blir ganska litet även är det nödvändigt att fullfölja de arbetsmarknadspolitiska insatserna för att ge ungdom och nytillträdande kvinnor arbetsmöjligheter. a. behövs insatser för att bereda arbete åt de ungdomar som i vår lämnar skolan. En neddragning av beredskapsarbetena skulle direkt ge utslag i kraftigt ökad, öppen arbetslöshet. Regeringen bör bl. a. utnyttja den av lämnade finansfullmakten för åtgärder mot ungdomsarbetslösheten och för insatser inom delar av landet med mera allmän undersysselsättning. I takt med att konjunkturen förbättras måste man också räkna med tendenser till ökade, regionala skillnader på arbetsmarknaden. Det finns redan nu ansatser till att flyttningsrörelsema har ökat i riktning mot en del större tätorter. En förstärkning av de regionalpolitiska insatserna kommer därför att bli nödvändiga för att upprätthålla regional balans och för att det skall bli möjligt att ta till vara mer av de arbetskraftsresurser som finns tillgängliga i de sysselsättningssvaga områdena. I syfte att försöka upprätthålla industrins investeringar på en fortsatt hög nivå har det statliga investeringsstödet successivt förstärkts. Direkt stöd i form av skatteavdrag och bidrag lämnas nu bl. a. till produktion på lager, mäskininvesteringar och investeringar i energibesparande syfte. Dessutom har företagen fått vidsträckta möjligheter att utnyttja sina investeringsfonder samt i förekommande fall även de särskilda investeringsfonderna och arbetsmiljöfondema. Även kreditpolitiken har varit inriktad på att ge förtur för industrins investeringar. Åtgärderna har dock inte räckt till för att förverkliga den ökning av industriinvesteringarna på 9-10 96 som förutskickades i finansplanerna . De uppgifter som finns tillgängliga tyder på att investeringsuppgången inom industrin stannade vid ca 1 96. haren klaruppbromsning skett i investeringsverksamheten i industrin. Denna utveckling har ett nära samband med det allt lägre kapacitetsutnyttjandet, den sjunkande lönsamheten och den mycket omfattande uppbindningen av kapital i lager. Brist på kapital och osäkerhet om framtiden gör att allt fler investeringsprojekt skjuts . och föreslog att de investeringsstödjande åtgärderna skulle förstärkas. Målsättningen var bl. a. att underlätta investeringar inom den mindre företagsamheten. De förslag som regeringen lade fram tog ensidigt sikte på de stora företagen och de statligt ägda företagen. Vårt förslag om en utvidgad kreditgivning via de s. k. mellanhandsinstituten godtogs också av . Däremot avvisades både kravet på en förstärkning av det generella investeringsstödet genom en höjning av det utgående investeringsavdraget och det motsvarande bidraget samt förslaget om en kraftig förstärkning av företagareföreningarnas låneresurser genom en uppräkning av anslaget till hantverks- och industrilånefonden till 150 milj. kr. Vi anser det naturligtvis värdefullt att regeringen nu har tagit upp vårt förslag beträffande en förstärkning av investeringsstödet. måste man konstatera att värdefull tid gått förlorad. Förutsättningarna är nu betydligt sämre än för två sedan att hejda den påbörjade nedgången i industriinvesteringarna. Även förlängningen av lagerstödet är enligt vår uppfattning en riktig åtgärd. Vi anser liksom tidigare att det utgående investeringsstödet bör omfatta såväl maskininvesteringar som byggnadsinvesteringar. Höjningen av maskinavdraget till och bidraget till bör därför kombineras med att man inför motsvarande stödformer för byggnadsinvesteringar i näringslivet. Avdraget bör i det fallet sättas till och bidraget till . 1 kompletteringspropositionen framhålls att upplåningsbehovet för industrins del inte skulle komma att öka under innevarande år trots växande investeringar, eftersom lageruppbyggnaden kraftigt avtar. Enligt vår uppfattning föreligger det en betydande risk för att konjunkturuppgången dröjer så länge att någon reell avveckling av lagren inte hinner ske under detta år. För att fullfölja en aktiv investeringspolitik kommer alltså enligt vår uppfattning betydande anspråk att ställas på upplåning för näringslivets räkning. Det är därför bl. a. angeläget att de s. k. mellanhandsinstituten utan onödigt dröjsmål erhåller tillräcklig utlåningskapacitet. har, som redan nämnts, efter initiativ av och förordat att AB Industrikredit, AB Företagskredit och AB Lantbrukskredit skall tillföras kapital från AP-fondema så att lånekön elimineras. Det finns nu anledning understryka det angelägna i att detta riksdagsbeslut fullföljs. De tre instituten bör därvid jämställas i tilldelningen av resurser för finansiering av investeringar i tillverknings- och förädlingsindustri. uttalande i denna fråga innefattade också en rekommendation att höja ramen för emission av obligationer för allmänna hypoteksbank till 500 milj. kr. Sedan bifallit finansutskottets hemställan i dessa frågor har på jordbruksutskottets förslag beslutat anta ett uttalande om att lantbrukets tillgång på krediter - med hänsyn till näringens växande kapitalbehov och eftersatta behov av investeringar i maskiner och byggnader - skulle väsentligt ytterligare utökas. Enligt uppgifter från landshypoteksorganisationen motsvarar den kö av låneansökningar som man har ett belopp om . Mot bakgrund av detta och fattade beslut förefaller det därför befogat att höja den ram för hypoteksbankens obligationsemissioner som tidigare uttalat sig för från 500 milj. kr. till 600 milj. kr. En avgörande förutsättning för att exporten skall skjuta fart och svenska företag kunna återta förlorade marknadsandelar på världsmarknaden är att pris- och kostnadsutvecklingen kan bemästras. Den kraftiga inflationen i har, med att prisutvecklingen trappades ner i flera av våra viktigaste konkurrentländer, lett till att den tidigare, relativt förmånliga konkurrenssituationen gått förlorad. En ytterligare försämring av kostnadsläget i vårt land skulle sannolikt leda till att den väntade internationella konjunkturuppgången i stor utsträckning gick förbi. En viktig positiv faktor är dock att den svenska kronan är relativt stark. Det hänger i hög grad samman med den tillväxt av valutareserven som ägt rum i anslutning till den stora upplåningen i utlandet . begärde att regeringen i anslutning till den kommande avtalsrörelsen skulle ta initiativ till överläggningar om ett program mot inflationen och åtgärder för att förbättra bytesbalansen. Det är beklagligt att regeringen vid de överläggningar som kom till stånd inte var beredd att diskutera de av angivna frågorna i hela dess vidd. Omsorgen om vårt näringslivs konkurrenskraft och därmed sysselsättningen hade motiverat ett fullföljande av de stabiliseringspolitiska målsättningar som kom till uttryck i finansutskottets utlåtande /76:16. Regeringen var i stället helt inriktad på att få till stånd en ny skatteöverenskommelse. Som vi tidigare betonat utgör utan tvekan marginalskatterna och den s. k. automatiken i skattesystemet en viktig komponent i inflationsproblematiken. Det råder inga delade meningar om att det behövs nya justeringar 1977 efter det att arbetet i skatteutredningarna blivit försenat. Enighet råder nu om att denna fråga bör behandlas i . Den nödvändiga reduceringen av det statliga budgetunderskottet kommer att ställa stora anspråk på en stram finanspolitik . För att möjliggöra tillräcklig kapitalbildning måste enligt vår uppfattning också åtgärder sättas in för att öka det enskilda sparandet. Regeringen bör i detta syfte lägga fram förslag till höstriksdagen beträffande olika sparstimulerande åtgärder. a. bör möjligheterna att införa värdesäkra sparformer för småsparare undersökas. Den ekonomiska politiken på De brister i regeringens ekonomiska politik som vi påtalat i det föregående kan inte rättas till . Det förutsätter en regeringspolitik som är mer klart inriktad på att utveckla och förbättra en decentraliserad och socialt styrd marknadsekonomi än den nuvarande. Vi kommer i det följande att beröra de ändringar inom näringspolitiken, skattepolitiken och inflations bekämpningen, som vi anser nödvändiga. En fastare ekonomisk politik förutsätter emellertid också att statens egen långtidsbudget förbättras. Det har länge varit en allvarlig brist att vi i saknar en ekonomisk långtidsbudget i ordets egentliga mening. Den nuvarande långtidsbudgeten syftar endast till att kartlägga de statsfinansie!la konsekvenserna på av redan fattade beslut och gjorda åtaganden. Dess mycket begränsade värde för den politiska debatten och beslut framgår bäst av beskrivningen i inledningen till årets långtidsbudget (bil. 2 i prop. 1975/76:150): Inga försök görs att förutse vilka nya beslut som kan komma att fattas eller effekterna härav. Långtidsbudgeten är således varken en plan eller ett program för den önskvärda utvecklingen och ej heller en prognos för den mest sannolika utvecklingen. 1 själva verket brukar regelmässigt den faktiska utgiftsutvecklingen i icke oväsentlig grad överstiga långtidsbudgetens belopp. Långtidsbudgetens syfte är att ange de inteckningar i det framtida resursutrymmet som gjorts genom redan fattade beslut. Mot denna bakgrund kan förslag om nya aktiviteter bedömas och omprövningar av redan gällande program aktualiseras. Regeringen gör alltså inte något som helst egentligt försök att använda långtidsbudgetens material i regelrätt planeringssyfte. Vi har tidigare i föreslagit en förbättring av tekniken för långtidsbudgeten. Enligt vår mening är långtidsbudgetens viktigaste syfte att ge underlag för en prioritering mellan olika krav på nya åtaganden och utvidgning av gamla samt mellan olika möjligheter att finna täckning för de sannolika utgifterna. Långtidsbudgeten borde alltså i högre grad än som är fallet leva upp till sin roll som budget. Den borde enligt vår mening vara en balanserad sammanställning av den sittande regeringens bedömning av utgifter och inkomster utifrån de värderingar som styr dess politik. En sådan budget måste baseras på ett program, i vilket regeringens val mellan olika krav på utgifter och erforderliga förslag till finansieringar framgår. En budget av det slaget skulle tvinga fram en värdefull debatt om olika utgiftsalternativ. Som ett led i en fortgående fördjupning av det demokratiska styrelsesättet skulle följaktligen en bättre ekonomisk långtidsbudgetering vara av icke obetydligt värde. Det är därför enligt vår mening önskvärt att långtidsbudgeten byggs ut till att få formen av en rambudget . Den bör alltså ange vilka utgiftsramar som regeringen förordar för de olika sektorerna och vilka reformer som i stora drag kan rymmas inom dem. Det förefaller lämpligt att en sådan femårsbudget revideras för att överensstämma med den nuvarande valperiodens längd. För en budgetreform, som bör innehålla även en utbyggnad av långtidsbudgeten, har budgetutredningen utarbetat förutsättningar. bör hos regeringen begära att ett förslag härom föreläggs .