mot · FZ021942 · 1976-01-27 00:00:00 — Motion 1975/76:1942 av m. fl. om de äldres boendeförhållanden Antalet äldre är i stigande i vårt land liksom i övriga industriländer. De äldre blir en allt större del av befolkningen. Enligt tillgängliga prognoser beräknas gruppen , som uppgick till 1,2 milj. personer, öka med . I absoluta tal innebär det en ökning med närmare 240 000 personer, var 190 000 i åldrarna . Denna utveckling ställer samhället inför stora uppgifter. Samhällets problem inför det ökande antalet åldringar motsvaras ofta av individuella problem hos de äldre, som känsla av ensamhet och isolering. En trygg ekonomi är den, främsta förutsättningen för ett rikt och självständigt liv som pensionär. De förbättringar av folkpensionsförmånerna som årets budgetproposition ger utrymme för är därför av största betydelse för den växande gruppen pensionärer. Ett ekonomiskt stöd som får allt större betydelse i detta sammanhang är de kommunala bostadstilläggen, som f. n. utbetalas till 750 000 pensionärer. De utgår med varierande belopp men är i flertalet kommuner helt eller delvis knutna till den faktiska bostadskostnaden. Bland den mångfald av insatser som stat och kommun gör för de äldre har sådana för att påverka boendeförhållandena varit av central betydelse. Genom successivt förbättrade pensionsförmåner och tack vare de kommunala bostadstilläggen och social serviceverksamhet av olika slag har det skapats förutsättningar för att erbjuda de äldre nya boendeformer. Det finns en skala av alternativ som kan beskrivas enligt följande: bostad i det gängse bostadsbeståndet, - insprängd pensionärslägenhet, lägenhet i kategorihus, bostad inom institution med varierande grad av självständighet och vårdmöjlighet, Varje alternativ har nackdelar och fördelar. Ofta kommer olika önskemål i konflikt. Att bo i vanlig lägenhet ger stor grad av självständighet, medan trygghets- och kontaktsituationen kan bli sämre än om man bor mer institutionaliserat etc. För att möjliggöra valfrihet krävs ett varierat utbud, som kan vara svårt att erbjuda i de mindre kommunerna. Valet av alternativ är beroende av de kostnader det medför, vilket gäller både för samhället och för den boende. Andra aspekter kan behöva beaktas då man tar ställning till pensionärernas boende. En av huvudfrågorna i den aktuella bostadsdebatten gäller orsakerna till och effekterna av segregation. I fråga om de äldres boende är segregationsproblemen speciellt väsentliga. Vi har på många håll en stark tendens till ålderssegregation men ibland också en stark socio-ekonomisk segregation, som bådadera påverkar de äldres livssituation. Man kan säga att uppmärksamheten har förstärkts omkring boendemiljöfrågorna. Vid behandlingen av dessa är det angeläget att man ägnar särskild uppmärksamhet åt de äldres behov och önskemål. För dem är det viktigt att miljön medverkar till aktivitet och ger stimulans. Men, den skall även erbjuda trygghet i olika avseenden, förmedla sociala kontakter och ge tillfälle till service. Kommunerna arbetar i allmänhet med att komma till rätta med föreliggande problem, har på ett lovvärt sätt verkat samordnande och förmedlat information mellan kommunerna om experimentbetonade boendeformer som utvecklats, Det har bl. a. gällt olika slag av serviceboende för äldre. Om man tar del av detta material finner man att det håller på att uppstå bostadsformer som förefaller ha mindre tillfredsställande standard. Farhågorna bestyrks av uttalanden från de boende, som visserligen allmänt uttalar tillfredsställelse över boendeformen men påtalar brister i utrustningen, i vissa fall alltför små utrymmen, avsaknaden av balkong etc. Det är angeläget att söka förmedla alla tillgängliga kunskaper om hur olika typer av äldreboende utfallit. Redan nu finns material som belyser aktuella förhållanden rörande de äldres bostadssituation. Av det befintliga materialet kan konstateras att boendestandarden för de äldre är synnerligen ojämn. Detta har föranlett att anföra följande i sin anslagsframställning för /77: Det är ett angeläget önskemål, inte minst från de äldre själva, att de skall kunna efterfråga och finna sig väl tillrätta i det för alla tillgängliga bostadsbeståndet, och då speciellt i olika typer av lägenheter för småhushåll. Detta förutsätter emellertid att dessa mindre lägenheter, utöver att de handikappanpassas eller förbereds för handikappanpassning, förses med avskilt eller avskiljbart sovrum, att de förses med uteplats eller balkong och att de i tätorter ges bekväm tillgång till allsidig service och stimulerande aktiviteter utanför bostaden. Beroende på om hushållet omfattar en eller två personer erfordrar dessa kvaliteter bostadsytor på ca 45 resp. . Här bör observeras att det kommunala bostadstillägget till folkpensionen i vissa kommuner täcker kostnaden för större lägenheter. Bekväm tillgång innebär bl. a. hiss, korta gångavstånd till butiker, post, busshållplatser, apotek, distriktssköterskemottagning och dylikt. Handikappanpassningen av bostadsmiljön som utreds i samarbete mellan och planverket och som avses ingå i svensk byggnorm bör i hög grad komma de äldre tillgodo. Dessa utgör ju i själva verket den stora gruppen av handikappade. Vid planeringen av bostadsområden bör de äldres behov vara vägledande för utformningen av smålägenheterna, bostadskomplementen och den yttre miljön. Särskild uppmärksamhet bör ägnas en sådan flexibilitet i lägenhetsbeståndet som möjliggör ett flergenerationsboende. En angelägen åtgärd är att svensk byggnorm utökas med föreskrift om utrymme och utrustning som ett undre gränsvärde för en minsta permanentbostad såväl i normalproduktionen som i . Beträffande för äldre bör särskilt framhållas att en minsta godtagbar standard måste preciseras för den privata bostadsdelen och för dess tillgång till kollektiva komplement. Ofta kommer standarden på servicebostäder vårdplatsen farligt nära. Rekommendationer som utarbetats av i samarbete med talar för god avskildhet, rymlighet och utrustning, dvs. obehindrad ut- och inpassering, möblerbarhet med visst möbelinnehåll, utrymme för matlagning, personlig hygien och förvaring samt fullständiga installationer, även antenn för TV. Tyvärr visar praktiken i många fall exempel på en lägre standard särskilt vad gäller köksutrustning (ingen ugn, ingen disklåda, inget kylskåp) och vad gäller rummens storlek och möblerbarhet. Man bör särskilt undersöka möjligheten att samordna byggandet av för äldre, även med visst vårdbehov, med för alla kategorier och därvid beakta att de äldre får samma utrymmes- och utrustningsstandard som andra boende. En sådan samordning skulle genom att motverka kategorisering också komma rörelsehindrade och andra handikappade med servicebehov till godo. Det är uppenbart att då man söker lösningar av de äldres bostadsfråga man måste beakta att i denna grupp finns många med behov av omsorg och vård som endast kan tillgodoses på institution. Det är då inte i första hand fråga om ålderdomshem utan fastmer om långtidsvården. Dessa gränsdragningsfrågor synes vara uppmärksammade i direktiven för pensionärsundersökningen. Denna torde däremot inte ha till uppgift att studera alternativ för öppna boendeformer. I slutbetänkandet från boende- och bostadsfinansieringsutredningarna (SOU 1975: 51) konstateras att fullständiga uppgifter om de äldres boendeförhållanden inte har samlats in sedan folk- och bostadsräkningen 1970. Utredningen utgår ifrån att inte oväsentliga förbättringar skett , men att det fortfarande finns kvardröjande brister för stora grupper hushåll. Den lägsta standarden har enpersonshushållen. Man påpekar att föga är känt om bostadsförhållandena för andra pensionärsgrupper än ålderspensionärerna. Punktundersökningar som gjorts vid skilda tillfällen har visat att handikappade människor ofta bor under dåliga förhållanden. Det finns anledning att tro att ensamstående, äldre kvinnor har en låg bostadsstandard. De har ofta under sitt yrkesverksamma liv tillhört de lågavlönade och genom rationaliseringar på arbetsmarknaden har de kommit att tillhöra förtidspensionärerna. Att det 1972 var 482 000 kvinnor som hade folkpension utan något tillskott av ATP visar på de äldre kvinnornas allmänna situation. Bostadsfrågan för folkpensionärerna är aktuell i hela landet. Men utgångsläget varierar naturligtvis beroende på befolkningssammansättningen, bostadsmarknaden, långtidsvården o. a. Landsbyggskommunen kan ha problem men det har också de största kommunerna. Som exempel härpå kan nämnas , där andelen är i hela staden men i innerstaden. Det fanns 7 328 lägenheter för pensionärer 1973/74 men endast 586 av dem låg i innerstaden. stod 6 657 pensionärer i den godkända kön, vilket innebär att de bor omodernt eller har läkarintyg på att de behöver mer tillsyn än de kan få i den egna bostaden, På detta sätt kan man från olika utgångspunkter belysa de äldre folkpensionärernas livssituation i förhållande till boendet. Obestridligt är att det skett en standardhöjning . Men det har också uppstått nya problem beroende på samhällsutvecklingen. Det är dessutom med stort berättigande som de äldre nu reser andra krav . Ett väsentligt sådant är att få direkt deltaga i planeringen av de åtgärder som skall komma till stånd. PRO har starkt uttalade önskemål på den punkten. Det synes rimligt att man utan tidsutdräkt från de statliga myndigheternas sida griper sig an med alla dessa frågor som gäller äldreboendet. Det finns teoretiska modeller, det har gjorts realistiska försök och från olika håll har det visats stort intresse för saken. Vad som behövs är samordning och initiativ för att ge kommuner, myndigheter och andra berörda parter riktlinjer för lösandet av de äldres boendefråga. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar att hos regeringen begära initiativ som syftar till förslag beträffande de äldres bostäder i enlighet med vad i motionen anförts. () () () ()