mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — Det innebär att stöd utgår även till grundsparande, att premien blir högre och att mindre omfattande krav ställs på redovisningen. Detta är nödvändigt, om man verkligen vill nå de grupper som det särskilda stödet vänder sig till. Snäva inkomst- och förmögenhetsgränser bör omgärda det särskilda sparstödet. För att det premierade sparandet skall få stor spridning bland de breda löntagargrupperna, föreslår vi att en extra stimulans utgår till individuellt lönsparande, som avtalas mellan arbetsmarknadens parter i samband med löneuppgörelserna. Detta stöd kan lämpligen ta formen av att en extra avdragsrätt beviljas för arbetsgivarens lönekostnad i den utsträckning denna motsvaras av sparlön. Därigenom kan arbetsgivaren erbjuda större löneökning, och sparlönen framstår för båda parter som ett attraktivt alternativ. Löntagarna erhåller därutöver premie för sin sparlön enligt tidigare angivna regler. Efter utredning bör regeringen förelägga förslag om hur nu befintliga och nytillkommande s. k. aktiefonder skall kunna få bättre arbetsvillkor och därmed underlätta för breda medborgargrupper att spara aktier. Som vi påpekat på annat ställe i denna motion bör bostadssparande berättiga till ett avdrag vid taxeringen från inkomsten av sparat belopp som överstiger av den taxerade inkomsten. Avdragsrätten skall föreligga endast intill ett högsta sparbelopp av . Detta bör gälla även vid sparande till eget fritidshus. Moderata samlingspartiet vill att det biandekonomiska systemet byggt på marknadsekonomi och enskilt ägande bevaras och avvisar därför fonder av den typ som föreslagits från LO-håll, att förutsättningarna för och konsekvenserna av skilda vinstandelssystem utreds, att AP-fonden ej skall köpa aktier och avvisar därför förslaget om att fondens rätt därtill utökas med 500 milj. att reglerna för AP-fonden ändras så att fonden får inneha högst av röstvärdet i varje företag, samt att möjligheterna att stimulera sparandet genom allmänt sparstöd genom premie, särskilt sparstöd, sparlön, bättre arbetsvillkor för aktiefonder och särskilt bostadssparande utredes. Begreppet näringspolitik omfattar de delar av den ekonomiska politiken som direkt påverkar näringslivets arbetsvillkor. Näringspolitiken skall medverka till uppnåendet av välfärdstillväxt, hög och regionalt spridd sysselsättning, prisstabilitet och balans i utrikesbetalningama. Näringspolitiken skall befrämja initiativ, nyföretagande och effektiv konkurrens och skapa garantier för väl fungerande kapital- och kreditmarknader. Särskilt väsentlig för den långsiktiga utvecklingen är tillgången på riskvilligt kapital och på långa krediter. Till de näringspolitiska uppgifterna hör företagarutbildning och företagarinformation. Kunniga och väl informerade konsumenter bidrar till konkurrensens effektivitet. Erfarenheter av olika ekonomiska system bekräftar uppfattningen att vårt lands ekonomi även bör bygga på marknadshushållning innebärande fri prisbildning, fritt konsumtionsval, enskilt ägande och konkurrens. För detta talar såväl effektivitetsskäl som behovet av maktbalans och en levande demokrati. Inget annat system har som marknadsekonomin kunnat ge medborgarna större materiella resurser eller i längden varit förenligt med politisk demokrati och mångsidighet i livsform och värderingar. Den förutsätter också större möjligheter till decentralisering av beslut om såväl konsumtion som produktion. Om man överför sådana beslut till centrala instanser uppkommer risk för lägre framstegstakt och administrativt godtycke i en byråkratisk hierarki. Minoriteterna kan inte få sina önskemål och behov tillgodosedda. Ett marknadsekonomiskt system tar också till vara de enskilda människornas vilja till initiativ, verksamhet och ansvar. Det bygger på konsumentens fria val, på friheten att starta och driva företag och på enskild äganderätt. Den enskilda äganderätten ger individen en grundtrygghet och ett oberoende, som inte kan garanteras i ett socialistiskt samhälle. Selektiva näringspolitiska insatser från det allmännas sida bör tillgripas främst som komplement till den generella rampolitik, på vilken vår blandekonomi är uppbyggd. Selektiva ingrepp är administrativt omständliga, dyrbara och står i strid med principen om alla medborgares Selektiva åtgärder är ägnade att leda till orättvisa och att snedvrida konkurrensen. I ju större omfattning näringspolitiken bedrives enligt selektiva metoder, desto mer utvecklas vad olika nationalekonomer tillspetsat har kallat mygelekonomi: politiker, ämbetsmän och ledare för storföretagen förhandlar om näringspolitiska insatser och förmåner av olika slag. Den socialdemokratiska näringspolitiken har i alltför hög grad inriktats på åtgärder inom den statliga företagssektorn och på punktinsatser i syfte att komma till rätta med regionala eller branschmässiga problem. De övergripande frågorna om näringslivets internationella beroende, investeringsutrymme, finansieringsmöjligheter och lönsamhetskrav samt om de enskilda företagens och företagarnas initiativoch skaparkraft har skjutits i bakgrunden. Det går en avgörande skiljelinje mellan moderata samlingspartiet och socialdemokraterna i synen på den enskilde medborgarens valfrihet. Det kollektiva betraktelsesätt, som dagens socialdemokrater förfäktar, vilar på en misstro mot individen och hans förmåga, och i en övertro på nödvändigheten och möjligheten av att med hjälp av kollektiva insatser förändra och förbättra den enskilde medborgarens situation. Enligt vår uppfattning är fria och oberoende individer grunden för den socialt styrda marknadsekonomi som skapar vårt lands välfärd. Inom de ramar som stat och kommun drar upp skall medborgarna förvalta och vidareutveckla vår nations samlade tillgångar. Som vi även föreslagit bör uttala, att ett av målen för näringspolitiken skall vara bevarandet av en icke-socialistisk ekonomi. Vid den socialdemokratiska partikongressen 1967 lanserades den s. k. aktiva näringspolitiken, en politik som skulle ge de statliga företagen en betydligt mer framträdande roll . skulle uppfylla samma företagsekonomiska lönsamhetskrav som privata företag, men de skulle dessutom uppfylla särskilda samhälleliga mål. Den statliga företagssektorn skulle, på ett helt annat sätt än förut, bli ett medel för uppnående av närings- och allmänpolitiska syften. Den aktiva näringspolitiken av modell havererade. De statliga företagen inte bara misslyckades i sin ambition att vara bättre än de privata företagen när det gällde samhälleliga mål, de lyckades dessutom betydligt sämre när det gällde företagsekonomiska krav. Den aktiva näringspolitikens misslyckande resulterade i ett omtänkande. Den näringspolitiska rapport som diskuterades på den socialdemokratiska partikongressen 1972 fastslog en ny inriktning. Den kan sägas innebära, att svensk ekonomi skall gradvis utvecklas i riktning 8 1975/76. mot en planekonomi. Genom statlig planering och dirigering, inte genom fortlöpande påverkan från konsumenterna och från utlandet, skall enskilda branschers utveckling styras. Inom strategiska branscher samt inom branscher, vilka av staten utsetts till utvecklingsbranscher. skall statliga insatser bli särskilt betydande. Dessutom skulle för hela näringslivet såväl investeringar som forskning läggas under den centrala statsmakten. Besluten vid socialdemokratiska partikongress innebar en ytterligare radikalisering av de näringspolitiska ambitionerna. I rapporten till kongressen talades om åtgärder för den demokratiska planhushållningens praktiska genomförande. Den näringspolitiska rapporten och dess behandling på kongressen kännetecknades av å ena sidan dogmatisk misstro mot marknadshushållning och å den andra socialistisk övertro på central planhushållning och statligt företagande. I det kongress antagna socialdemokratiska partiprogrammet sägs att varje människa som medborgare, löntagare och konsument skall bestämma över produktionens inriktning och fördelning, över produktionsapparatens utformning och över arbetets villkor. Men den makt som programförfattarna vill ge medborgarna skall inte utövas genom individuell valfrihet och fria enskilda beslut utan av planeringsinstanser på olika nivåer. Den makt den enskilde förespeglas i egenskap av löntagare kommer i allt väsentligt att utövas av de fackliga organisationerna och deras ledare. Individen kommer inte att få sitt inflytande i sin egenskap av enskild löntagare förstärkt utan i stället i sin eventuella egenskap av fackföreningsmedlem. Och människornas motsvarande inflytande som konsumenter synes företrädesvis komma att förverkligas genom konsumentpolitiska styråtgärder ovanifrån eller genom konsumentkooperationen. Huvudpunkterna i den nya socialdemokratiska näringspolitiken är: Utbyggd industripolitisk planhushållning. Lokal, regional och central planering. Investeringsplanering avseende fördelningen på sektorer, på regioner och i tiden. Förstärkning av regeringens resurser för långsiktig planering och samordning. Kraftig utbyggnad av den statliga företagssektorn. Utvidgning av den statliga industrigruppen till ytterligare branscher. Den statliga sektom skall svara för en växande andel av industriinvesteringarna. ökade uppgifter för AP-fonderna. Höjning av avgiftsuttaget till ATP i syfte att hålla uppe AP-fondernas andel av kreditmarknaden, ökning av beloppsgränsen för fjärde AP-fondens rätt att köpa aktier. Fjärde fondens placeringar skall i växande utsträckning koncentreras på riktade nyemissioner av aktier i företag med konkreta utbyggnadsplaner vilka överensstämmer med näringspolitikens målsättningar. Biandekonomin skall successivt avskaffas och ersättas av central planhushållning. att samhället skall överta hela produktionen av läromedlen (denna punkt beslöts av partikongressen mot partistyrelsens avslagsyrkande), att i samhällets regi sammanföra den svenska läkemedelsindustrins verksamhet, att uppdra åt en arbetsgrupp att undersöka hur såväl energiproduktion som energidistribution kan överföras i samhällets ägo, att kommunen skall erhålla representation i företagsstyrelser i den utsträckning kommunen bedömer det väsentligt med hänsyn till sitt övergripande planeringsansvar, att offentliga organ skall ha kontroll över investeringar och nyetableringar av betydande ekonomisk eller miljömässig omfattning, samt att samhället i samarbete med de anställda skall ges en avgörande bestämmanderätt vid försäljning av företag (denna punkt beslöts av partikongressen mot partistyrelsens avslagsyrkande). Betecknande är att partistyrelsen efter kritik tog bort en för politikens allmänna inriktning betydelsefull mening i programförslaget, nämligen att socialdemokraterna vill stimulera enskild företagsamhet på de områden där det visar sig kunna förena effektivitet och framstegsvilja med ansvar gentemot konsumenterna, de anställda och samhället. Regeringspartiets inställning bygger alltså på en stark tilltro till den centrala administrationens och byråkratins förmåga att lösa näringslivets och varje enskilt företags problem. I enlighet härmed har av myndigheter, stödformer samt reglerande eller kontrollerande åtgärder av olika slag blivit allt rikare. skärper alltså regeringen sitt grepp om näringslivet. Blandekonomin har redan alltmer utvecklats mot något som skulle kunna kallas sammanblandningsekonomi: de styrande politikerna bygger in sig själva i systemet. I allt mindre grad företräder de en helt opartisk statsmakt. Den inledda satsningen på utökat statligt företagande har lett till stora förluster för samhället, dvs. Företag efter företag har kommit i svårigheter och tvingats redovisa förluster. Resurserna har använts på ett ineffektivt sätt. Motargumentet att satsningarna kan ha varit samhällsekonomiskt lönsamma, trots att de varit företagsekonomiskt förlustbringande, är i hög grad diskutabelt och i varje fall helt obestyrkt. Målsättningen för företagen har i alla händelser varit att uppnå företagsekonomisk lönsamhet. En genomgång av resultaten före bokslutsdispositioner och skatter under verksamhetsåren 19701974 visar bl. a., att (), Sonab, Svetab och Uddcomb gått med förlust samtliga . För NJA:s del uppgår de sammanlagda förlusterna till cirka 170 milj. kr. NJA:s förlust för torde komma att ligga nära 200 milj. kr. Svetab:s och Uddcomb:s förluster 19701974 uppgår till i runda tal 105 respektive 88 milj. kr. För Sonab:s del var förlusterna under dessa år sammanlagt 60 milj. kr., och det har uppgivits att förlusten i företaget för kommer att bli minst 35 milj. kr. Svenska utvecklingsaktiebolaget är ett annat företag, som dragit på sig stora förluster. Så sent som beslöt på regeringens förslag och mot moderat motstånd att tillskjuta 40 milj. kr. för att företaget skulle undgå likvidation. Utvecklingsbolagets ackumulerade förluster angavs inte klart i regeringens proposition men kan uppskattas vara i storleksordningen 120 milj. kr. Beträffande planerna på 80 skall här bara påtalas hur kostnadsberäkningarna har skjutit i höjden från de vid beslutet om stålverket angivna 4,6 miljarderna. Enligt industriministern i beräknades kostnaderna till 5,5 miljarder. hade kostnadsberäkningarna höjts till 7,3 miljarder. Om stålverket skulle kompletteras med valsverk, skulle kostnaden enligt industriministern uppgå till 2 miljarder penningvärde exklusive räntor och rörelsekapital. Om man antar att prisstegringarna blir och att räntorna ligger på , skulle kostnaden i löpande priser, men exklusive rörelsekapital, bli . Beträffande de övriga företagen i kan anmärkas att gått av fem med en total förlust på cirka 35 milj. kr., att Statsgruvor likaledes gått av fem med ett sammanlagt förlustresultat på cirka 14 milj. kr., att SMT-Pullmax gått och drygt 45 milj. kr., och att Husqvarna borstfabrik/plast efter några förlustår överfördes till det stabilt lönsamma Tobaksbolaget. Som ett resultat av den internationella högkonjunkturen kunde Statsföretag 1974 redovisa vinster på sammanlagt närmare 1 000 milj. kr. I en delårsrapport angav Statsföretag att vinsten för , som i verksamhetsberättelsen hade budgeterats till ca 1 000 milj. kr., beräknades bli ca 600 milj. kr. I en delårsrapport justerades den förväntade vinsten ned till 200250 milj. kr. (inkl. lagervinster på 130 milj. I budgetpropositionen anger industriministern nu att vinsten väntas bli blott 200 milj. kr. Regeringen har i budgetpropositionen angett, att förslag kommer att föreläggas om att aktiekapitalet i skall ökas med 1 500 milj. kr. Det skulle innebära, att aktiekapital i stort sett fördubblas. Som skäl för förslaget anges företagets omfattande investeringsprogram. Det rör sig här om en mycket stor nyemission. Som jämförelse kan nämnas, att de börsnoterade företagens samlade nyemissioner uppgick till ca 400 respektive ca 650 milj. kr. (exkl. banker). Det är svårt att föreställa sig att ett privat företag av Statsföretags storlek skulle kunna förmå sina ägare till en fördubbling av aktiekapitalet . Kravet på att Statsföretag skall drivas på med det enskilda näringslivet likvärdiga konkurrensvillkor talar således emot ett bifall till regeringens förslag. För regeringens förslag talar å andra sidan angelägenheten att öka industriinvesteringarna. Stor betydelse måste fästas vid de kalkyler som kommer att redovisas för den förväntade lönsamheten hos de planerade investeringarna. Vi kommer att ta ställning till förslaget, när vi haft tillfälle att studera den aviserade propositionen. Nyföretagande är av central betydelse för vitaliteten och dynamiken inom näringslivet. Ofta byggs nya företag upp kring en innovation eller uppfinning. Så har också många av dagens storföretag tillkommit. Ett lägre nyföretagande innebär alltså att nya idéer långsammare blir förverkligade. I dagens värld, där den tekniska utvecklingen löper allt snabbare, kan detta, särskilt på , leda till att får allt svårare att hävda sig gentemot omvärlden. Nyföretagande är väsentligt för att upprätthålla en effektiv konkurrens. Näringspolitiken bör därför stimulera till nyföretagande och medverka till att undanröja hinder mot nyetableringar. Möjligheterna till bl. a. skattelättnader för nystartade företag bör utredas. Ett starkt nyföretagande underlättar strukturförändringarna i näringslivet. Ledigbliven arbetskraft kan sugas upp av expanderande branscher och nytillkomna företag. Om expansionen avstannar, kan den ständigt pågående förändringsprocessen medföra allvarliga störningar och sysselsättningsproblem. Vårt näringsliv är i hög grad inriktat på exportförsäljning. Enbart den svenska marknaden ger inte underlag för den specialisering och den produktion i långa serier som modern teknik fordrar. Vår ekonomiska framtid beror på möjligheterna att hävda oss på de internationella marknaderna. har endast av världens befolkning men svarar för ca 2 1/av världshandeln. Mer än 1/5 av vår totala produktion och av vår industriproduktion är inriktad på försäljning utomlands. är därmed ett av de länder i världen som har det största utlandsberoendet. Vi skulle drabbas hårt, om de betalningsbalansproblem som till följd av oljeprishöjningen drabbat snart sagt alla länder skulle föranleda dem att vidta drastiska åtgärder för att förbättra sin egen handelsbalans. Genom ett intimt samarbete Mot 1975/76:1979 bör industriländerna söka förebygga sådana åtgärder som skadar världshandeln. Debatten om de multinationella företagen (MNF) har blivit alltmer omfattande. Till stor del har den emellertid kännetecknats av bristande saklighet och varit inriktad på att ensidigt framhäva de negativa sidorna hos den multinationella företagsamheten. Det har bl. a. hävdats, att MNF inkräktar på den nationella självbestämmanderätten och försvårar för de olika staterna att föra en självständig ekonomisk politik. Det är emellertid svårt att isolera effekterna av multinationella företag som sådana från de inskränkningar i den nationella handlingsfriheten som en ökande och fri världshandel generellt sett medför. Vårt ekonomiska system bygger på internationell arbetsfördelning och en omfattande frihet för varor, tjänster och produktionsfaktorer att förflytta sig över gränserna. Detta den fria handelns system har visat sig i stånd att skapa en snabb välståndsutveckling i de västliga industriländerna. torde höra till de länder som varit särskilt gynnade av utvecklingen. De växande svenska investeringarna utomlands har i hög grad bidragit till att förstärka den svenska ekonomin. Den onyanserade och starkt känsloladdade kritiken mot den multinationella verksamheten är därför ägnad att skada vårt lands intressen. Diskussionen kring de multinationella företagen har lidit brist på konkret och vetenskapligt underlag. Detta kan delvis förklara inriktningen på den hittillsvarande debatten. Förhoppningsvis kan den utredning om hithörande frågor som gjorts inom koncentrationsutredningen (Internationella koncerner i industriländer, SOU 1975: 50) leda till att meningsutbytet i fortsättningen blir mer konstruktivt. I sin sammanfattning skriver utredningen: Den helhetsbild som tonar fram i undersökningen är att det saknas vetenskapligt underlag för stor del av såväl berömmet av som kritiken mot de internationella koncernerna. Dessa företag är stora, de verkar oftast under ofullständig konkurrens, de är ofta tekniskt avancerade och svarar för en stor del av alla internationella transaktioner och av produktionen och sysselsättningen i många branscher. Det är emellertid inte lätt att visa att deras ställning som internationella koncerner är en förutsättning för dessa förhållanden. De samhällsekonomiska föroch nackdelarna som är förenade med dessa förhållanden bör kanske hellre studeras direkt i relation till sådana faktorer som privatägda storföretag, öppna ekonomier, tekniska förändringar och dylikt, så länge underlaget för att betrakta internationell koncernbildning som en strategisk faktor är så svagt. har som världshandelsnation allt intresse av att ta aktiv del i det arbete som bedrivs inom FN, och EG i syfte att pröva i vilken utsträckning och i vilka former en internationell kartläggning och kontroll av de multinationella företagen bör komma till stånd. Det är för vårt land viktigt att detta sker i sådana former att de positiva effekter för välståndsutvecklingen som nämnda företags verksamhet kan medföra inte motverkas. Efterkrigstidens frigörelse av världshandeln måste betraktas som en av de starkaste drivkrafterna för vårt lands välståndsutveckling. Enskilda små nationer har bara begränsade möjligheter att påverka takten i den tekniska och ekonomiska utvecklingen. Den internationella konkurrensen är i många branscher sådan att endast företag med hög och ökande produktivitet kan överleva. Det svenska näringslivets produktionskapacitet måste byggas ut. Konkurrensförhållandena måste stärkas så att vi kan finansiera växande import, utbyggd u-landshjälp och ett ökande underskott i turistbalansen. De höjda kostnaderna för vår oljeimport kommer, även med en nödvändig valutasamverkan de västliga industriländerna emellan, att ytterligare skärpa kravet på utbyggd industriell kapacitet i vårt land, vilket långtidsutredningen också klart påpekat. Lönsamhet, soliditet och investeringsvilja Storleken på näringslivets investeringar är av avgörande betydelse för expansionstakten i vår ekonomi och därmed för sysselsättning och välståndshöjning. För att investeringsnivån skall kunna hållas på en tillräcklig nivå fordras både investeringsvilja och finansieringsmöjligheter. För investeringsvilja krävs såväl förväntad lönsamhet som att efterfrågan på produkterna väntas överstiga tillgänglig produktionskapacitet. Lönsamheten bestäms i allt väsentligt av hur löner, priser och produktivitet utvecklas i i förhållande till våra konkurrentländer. Vid givna växelkurser är det ett förstahandsmål för den ekonomiska politiken att nedbringa inflationstakten i så att den i vart fall inte är högre än i de länder med vilka vi har en omfattande handel. Det är likaledes ett mål för den ekonomiska politiken att se till att den totala efterfrågan inhemsk och utländsk är så stor att vår till förfogande stående kapacitet utnyttjas. Eljest blir det svårt att motivera ytterligare investeringar. Hithörande frågor behandlas i motionens avsnitt om den ekonomiska politiken. Även för finansieringsmöjligheterna har vinsternas storlek påverkat såväl utrymmet för självfinansiering som möjligheterna att genom upplåning eller nyemissioner finansiera planerade investeringar. Den övervägande delen av företagens investeringar i anläggningar och ökat rörelsekapital finansieras med medel från den löpande verksamheten. Sjunkande vinster påverkar därför företagens förmåga att genomföra planerade investeringar. Om vinsterna inte ger den soliditet som kredit givarna kräver, försämras dessutom företagens möjligheter att genom lån finansiera nyinvesteringar. Till en del kan goda vinster göra det möjligt för företag med svag soliditet att ändå få lån, men skulle lönsamheten nedgå kommer företagen snabbt att ställas inför stora svårigheter att erhålla de krediter som fordras för fortsatt expansion och för att överbrygga tillfälliga svårigheter. Vinsten, definierad som nettoresultat i procent av redovisat eget kapital ökat med hälften av obeskattade reserver, i börsbolag exkl. banker framgår av tabell 1. och låg vinsterna , en avkastning som med hänsyn till räntenivå och risktagande får betraktas som låg. Den av allt att döma tillfälliga vinstökningen och 1974 förde upp avkastningen till 11 å . kan man räkna med att vinstsiffrorna blir väsentligt lägre. 1976 väntas en ytterligare vinstförsvagning. Av tabell 2 framgår vissa vinst-, skatte- och utdelningssiffror för de tidigare nämnda företagen. Därav kan man lätt utläsa, att vinsterna var exceptionella. Vinstökningarna var också mycket ojämnt fördelade mellan olika branscher. Medan skogsindustrin, bruk och järnverk tillsammans mer än fördubblade sina vinster , ökade verkstadsindustrins vinster med . Verkstadsindustrins vinster beräknas sjunka 1975 .