mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — a. av sådana skäl som avvisade en arbetsgivaravgiftssänkning som en lämplig åtgärd: Principiellt anser vi framhöll rådet att arbetsgivaravgiften och övriga s. k. lönebikostnader bör ges stabiliseringspolitiska funktioner . Vi har dock inte ansett det lämpligt att i en situa tion då arbetsgivaravgiften varit direkt indragen i förhandlingsuppgörelsen mellan arbetsmarknadens parter därefter sänka den. Respekten för ingångna avtal skulle kunna undergrävas och ett upprepande av inkomstpolitiska uppgörelse skulle kunna äventyras. Det är ett av skälen till att vi anser att arbetsgivaravgiften bör ligga fast. Ett annat skäl är att en sänkt arbetsgivaravgift skulle påverka alla företag oavsett om de verkar på skyddade hemmamarknader eller är konkurrensutsatta. Frågan om arbetsgivaravgifternas höjd och om deras betydelse för det svenska näringslivets internationella konkurrenskraft både bör dock i varje fall prövas av finansutskottet i samband med dess behandling av finansplanen. Frågan bör också tas upp till prövning i samband med den stabiliseringspolitiska konferens som begärt och som aviserats i finansplanen. Den har direkt samband med de frågor i övrigt som en enhällig riksdag ansåg böra göras till föremål för samlade bedömningar för att möjliggöra en lösning av våra ekonomiska problem med bred parlamentarisk förankring. Arbetskraftskostnadsökningar av den storleksordning, som vi haft och kommer att få måste på något sätt utjämnas. Om balansen i våra utrikes betalningar skall kunna återställas, måste nämligen arbetskraftskostnadsnivån i liksom produktivitetsökningen stå i paritet med förhållandena i vår omvärld. Det vore utomordentligt otillfredsställande om en devalvering av den svenska kronan framstod som den enda möjligheten att åstadkomma detta. De åtgärder som vi i det föregående förordat i avsikt att stimulera investeringsutvecklingen inom näringslivet, måste motsvaras av en kreditpolitik, som ställer erforderliga medel till näringslivets disposition. Enligt de riktlinjer, som dragit upp för affärsbankerna, skall ökningen av deras utlåning begränsas till maximalt . I reala termer innebär detta inte någon ökning alls. Enligt vår uppfattning bör kreditpolitiken läggas om i mer expansiv riktning. gällande bestämmelse om kassakvot bör tas bort. Vi förutsätter att någon höjning av likviditetskvoterna inte genomförs . En faktor, som begränsar bankernas möjligheter att ge krediter till näringslivet, är att bankerna tvingas köpa stora mängder bostads Dessa regler bör mildras. Därmed kan man hjälpa fram de privata investeringarna i stället för att via Investeringsbanken, APfonden och Statsföretag ytterst skattebetalarna försörja särskilt de statliga företagen med pengar. Den utveckling som ägt rum i måste förhindras. Statsbudgetens saldo används ibland som ett mått på den ekonomiska politikens samhällsekonomiska effekter. Enligt vår uppfattning är det som sådant dåligt och skäligen ointressant. Av större intresse är den konsoliderade offentliga sektorns saldo inklusive AP-fonden. Här hade ett överskott på . beräknas överskottet öka till ca , en ökning som i första hand beror på att överskottet inom AP-fonden ökar samt att kommunernas inkomster förväntas öka snabbare än deras utgifter. Ökningen av den konsoliderade offentliga sektorns överskott bekräftar vårt påstående att den ekonomiska politiken kommer att stramas åt jämfört med . Regeringen har i finansplanen begärt en s. k. finansfullmakt på en ökning i förhållande till på 500 milj. kr. Moderata samlingspartiet motsatte sig denna finansfullmakt. I en reservation till finansutskottets utlåtande nr 1975 anförde vi: Fullmakten innebär att regeringen, då den själv så bedömer erforderligt, får medge igångsättning av statliga eller statsunderstödda sysselsättningsprojekt utan att dessa i förväg har redovisats för eller godkänts av . Det kan ifrågasättas, om ett sådant förfarande står i överensstämmelse med den nya regeringsformens bestämmelser om finansmakt, i första hand reglerna om användning av statsmedel i RF 1 kap. 3 § och 9 kap. 2 §. Vi är fortfarande av den uppfattningen, att det ur principiell synpunkt är olämpligt att ge regeringen en finansfullmakt av föreslagen storlek. Förslaget bör avslås. Den ekonomiska politiken på Regeringen har i årets finansplan avstått från att gå närmare in på någon diskussion av de perspektiv fram mot 1980, som redovisades långtidsutredning. Man avser att återkomma härtill, när utredningen varit föremål för remissbehandling. I långtidsutredningen arbetar man med två huvudalternativ för utvecklingen . Alternativ I innebär, att den privata konsumtionen medges öka , under det att ökningen av den offentliga konsumtionen begränsas till . I alternativ II ökar den privata konsumtionen med blott och den offentliga konsumtionen . Det är målet att balansen i utrikes betalningar skall vara återställd som nödvändiggör dessa begränsningar. I det skattepolitiska avsnittet i denna motion redovisar vi, vad dessa alternativ innebär i fråga om skatteutvecklingen . Alternativ II ger ett ytterst begränsat utrymme för köpkraftens förbättring för en yrkesverksam person. Av det 2-procentiga utrymmet för konsumtionsökning är nämligen drygt hälften intecknat till följd av gjorda utfästelser gentemot pensionärerna. av utrymmet måste räknas ifrån för den sysselsättningsökning, som långtidsutredningen räknar med. I genomsnitt per sysselsatt skulle alltså återstå några tiondels procents utrymme för ökad konsumtion. Om man därtill räknar med fortsatta s. k. låglönesatsningar i såväl skatteomläggningar som avtalsrörelser, torde utrymmet för standardförbättringar för normalinkomsttagaren vara helt förbrukat. En utveckling enligt långtidsutredningens alternativ II skulle sålunda inte medge någon ökning av normalinkomsttagarens realinkomst efter skatt och ingen ökning av hans konsumtion. För betydande inkomsttagargrupper innebär en sådan utveckling en direkt standardsänkning. alternativ I ter sig för normalinkomsttagaren något mer gynnsamt, men också det ger ett utomordentligt begränsat utrymme för ökad konsumtion för normalinkomsttagaren på sin höjd . Vi har tidigare i denna motion konstaterat, att vad finansplanens prognos innebär för normalinkomsttagaren är i stort sett en utveckling enligt alternativ II. Detta gäller ej blott i fråga om normalinkomsttagarens uteblivna standardförbättring utan också beträffande relationen mellan privat och offentlig konsumtion. En sådan utveckling är emellertid knappast möjlig i praktiken. Löntagarorganisationernas målsättning och styrka talar inte för att de skulle nöja sig med i genomsnitt årlig standardförbättring för sina medlemmar. Om statsmakterna söker förverkliga sina syften att hålla tillbaka konsumtionen genom skattepolitiken, torde löntagarna kompensera sig för skatteskärpningarna genom i motsvarande mån högre lönekrav. Om de lyckas få igenom sina krav, blir resultatet, att den totala konsumtionen den offentliga konsumtionen plus den privata ökar alltför snabbt i förhållande till de totala resurserna. Balansen i de utrikes betalningarna skulle då inte kunna återställas . Även om de inte lyckas, vilket skulle bero på att ökningen av inkomsten efter skatt inte blir tillräcklig för att kompensera de prisstegringar som de ytterligare lönehöjningarna utlöser, blir resultatet, att arbetskraftskostnader och priser stiger. Den erforderliga exportökningen och den åsyftade balansen skulle därmed än mindre kunna uppnås. En förutsättning för att balansen i utrikes betalningar skall kunna återställas, är att den offentliga sektorns expansion begränsas. Strävan att effektivisera och rationalisera den offentliga sektorns verksamhet måste ges hög prioritet. Vissa redan beslutade utgiftsprogram måste kunna överses. Detta har vi framhållit även i det skattepolitiska avsnittet i denna motion. Det inte minst viktiga motivet för återhållsamhet är behovet av en verklig skattereform innebärande bl. a. en sänkning av de orimligt höga marginalskatterna. Frågor av betydelse för den svenska ekonomins utveckling under behandlas också av den s. k. sysselsättningsutredningen. Denna tillsattes med anledning av de sysselsättningsproblem, som hade första år. Vi finner det utomordentligt anmärkningsvärt, att sysselsättningsutredningen detta till trots nästan inte alls ägnat sig åt arbetslöshetens problem. Den har inga förslag till åtgärder för att lösa de sysselsättningsproblem, som vi ser framför oss . synes i själva verket ha ägnat mycket liten uppmärksamhet åt de egentliga sysselsättningsproblemen arbetslösheten. Den har i stället undersökt, hur den offentliga sysselsättningen skall kunna ökas med 250 000 personer och därvid i ett räkneexempel kommit fram till, att den kommunala utdebiteringen bör öka med inemot . eller att arbetsgivaravgifterna bör öka med ungefär lika många procentenheter. Resultatet blir en utveckling i stort sett i enlighet med långtidsutredningens alternativ II, dvs. ingen som helst köpkraftsökning för normalinkomsttagaren. Eftersom en sådan utveckling är oförenlig med strävandena att åstadkomma balans i vårt lands utrikes betalningar och eftersom den viktiga skattepolitiska frågan är hur man skall kunna sänka ej höja skatten, har sysselsättningsutredningens tankar enligt vår uppfattning föga relevans i dagens och morgondagens ekonomiska situation. Att lägga förslag till åtgärder, som leder till en ökning av sysselsättningen inom den offentliga sektorn, har aldrig, åtminstone inte , varit förenat med några problem. Ett svårare problem för regeringen och inte minst synes snarare ha varit att skära ned alla äskanden från ämbetsverk och institutioner om förstärkta resurser. Till bilden hör också, att sysselsättningsutredningens förslag inte kan förväntas komma att öka den totala sysselsättningen i vårt land. långtidsutredning räknar med, att utbudet av arbetskraft fram kan komma att öka med i genomsnitt . alternativ I och II skiljer sig i fråga om den totala sysselsättningen inte åt. Man räknar i båda alternativen med 4 111 900 sysselsatta. Skillnaden mellan de två alternativen är, att antalet offentligt sysselsatta i alternativ II, vilket alltså stämmer överens med sysselsättningsutredningen, är ca 100 000 fler än i alternativ I och antalet sysselsatta inom den privata sektorn i motsvarande mån lägre. Fortsatt snabb expansion inom den offentliga sektom är på intet sätt en förutsättning för att full sysselsättning skall kunna upprätthållas. Frågor, som för oss framstår som väsentliga under de närmast kom mande åren är, hur inflationen skall kunna nedbringas till en rimlig nivå och hur inkomsttagarna inom ramen för samhällsekonomiskt acceptabla lönelyft skall få möjlighet att förbättra sin standard. Här träder de skattepolitiska frågorna i förgrunden. Det är enligt vår uppfattning anmärkningsvärt, att finansministern i årets finansplan inte har något att säga om skattepolitiken annat än att han avser att inbjuda till nya s. k. Hagaöverläggningar. När i enlighet med finansutskottets förslag (FiU 1975/76: 16) beslöt att hos regeringen hemställa om en stabiliseringspolitisk konferens, var det inte ett nytt , som avsågs. Vad begärde var, att regeringen före nästa avtalsrörelse tar initiativ till överläggningar om ett program mot inflationen och om åtgärder för att förbättra bytesbalansen. frågor att ta upp är bl. a. skattesystemets roll i inflationssammanhang, det samhällsekonomiska utrymmet för löneutveckling och privat konsumtion, näringslivets och offentliga myndigheters och företags prispolitik, behovet av priskontroll och prisövervakning samt åtgärder för att förstärka konsumenternas prismedvetenhet. Detta är naturligtvis något helt annat än ett III i syfte att lägga grunden för en provisorisk skatteomläggning avseende 1977. Vad det gäller måste i stället vara att för framtiden söka undvika vad som skett med de drastiska arbetskraftskostnadsökningarna, den detta till trots mycket måttliga standardförbättringen för normalinkomsttagare, försämringen av balansen i våra utrikes betalningar och de arbetslöshetsproblem, som kan förväntas bli följden härav . Vad det ytterst gäller är, att lägga grunden för en ny ekonomisk politik och fortsatt välståndsutveckling. Moderata samlingspartiet vill att näringslivets investeringar stimuleras genom att företagen medges rätt att göra investeringsavdrag för maskininvesteringar på , att investeringsaktiviteten i samhället likaledes stimuleras genom att företagen medges rätt att göra investeringsavdrag för byggnadsinvesteringar om , att byggnadsverksamheten stimuleras genom att sanering av äldre fastigheter underlättas och ett fortsatt småhusbyggande uppmuntras, att frågan om de höga arbetsavgivaravgiftemas betydelse för vår konkurrenskraft blir föremål för en samlad bedömning vid den stabiliseringskonferens som enligt beslut skall äga rum , att kreditpolitiken skall läggas om i expansiv riktning för att underlätta bl. a. en ökning av näringslivets investeringar, att den offentliga sektorns expansion begränsas så att utrymme skapas för en rimlig ökning av medborgarnas köpkraft, att regeringens begäran om en finansfullmakt på 1 500 milj. kr. De senaste årens skatteprovisorier har inte haft ett fungerande skattesystem. har regeringen varit tvungen att förelägga förslag om s. k. provisoriska skatteomläggningar för att mildra effekterna av skattesystemets mest påtagliga brister. Den första av dessa omläggningar, vilka alla från regeringshåll beskrivits som skattesänkningar, avsåg . före valet hann regeringen presentera huvuddragen i en andra skattesänkning avseende . Såväl den som de 1974 och 1975 beslutade skatteprovisoriema avsåg bl. a. att underlätta förhandlingarna mellan parterna på arbetsmarknaden för avtalsåren 1974 resp. 19751976. Genom en skärpning av marginalskatterna som skatteomläggning medförde också denna kallades av regeringen för skattesänkning; två tredjedelar av inkomsttagarna skulle få sänkt skatt sades det blev den genomsnittliga inkomsttagarens behållning efter skatt av uppnådda lönelyft så liten, att det med fog kunde ifrågasättas, om den var tillräcklig för att kompensera de prishöjningar, som lönelyften gav upphov till. Ovannämnda förhållande, att marginalskatterna i förening med stigande priser för den genomsnittliga inkomsttagaren äter upp hela löneökningen om inte statsmakterna ingriper med särskilda skattepolitiska åtgärder, torde vara den från samhällsekonomisk synpunkt allvarligaste bristen hos nuvarande skatteordning. Inte i något annat land behöver inkomsttagaren så stora, procentuella bruttolönelyft för att realisera en viss ökning av inkomsten efter skatt som i . Det säger sig självt, att ett sådant förhållande påverkar pris- och lönebildningen i vårt land. En kardinaltanke bakom senare års skatteprovisorier har varit, att löntagarorganisationerna i sina lönekrav skall ta hänsyn till erhållna/ utlovade skattesänkningar och sålunda reducera sina anspråk. Löntagarorganisationerna har också sagt sig handla i överensstämmelse härmed. Huruvida någon verklig dämpning av de totala lönekostnadernas utveckling faktiskt har skett, torde vara omöjligt att avgöra. Ett obestridligt faktum är dock, att lönekostnadsökningarna varit rekordhöga. Särskilt gäller detta . Inte minst har de ökade pålagorna på arbetsgivarna i form av olika typer av arbetsgivaravgifter medverkat härtill. Den totala arbetskraftskostnaden i per arbetad timme ligger högst i världen. I detta hänseende har gått om såväl som . Det är sålunda i första hand marginalskatteproblemet, som har nödvändiggjort de senaste årens upprepade skatteprovisorier. Mot denna bakgrund måste det betecknas som helt orimligt att i de genomförda skatteomläggningarna i stort sett ingenting gjorts för att komma till rätta med marginalskatterna i normala inkomstlägen. Marginalskattesänkningar har främst kommit dem till del, som har låga eller mycket låga inkomster, dvs. de som befinner sig i inkomstlägen, där marginalskatten som sådan är ett mindre problem. De inkomsttagarkategorier, som fått del av marginalskattesänkningar, torde till betydande del bestå av deltidsarbetande, feriearbetande ungdomar och liknande. För inkomsttagare i högre inkomstlägen har t. o. m. marginalbeskattningen i den statliga inkomstskatteskalan skärpts. Omräknat i fast penningvärde gällde, att inkomster överstigande . 1975 drabbades av en hårdare statlig marginalskatt än 1971. Därvid har hänsyn inte tagits till de marginalskatteskärpningar, som följer med ökande kommunalskatter och till följd av progressiviteten i skattesystemet med stigande realinkomster. Raden av provisoriska skatteomläggningar har i själva verket lett till en skärpning av progressiviteten i skattesystemet. Omläggningarna har sålunda inte varit ägnade att lösa några problem blott att skjuta dem men förvärra dem. En faktor, som medverkat till att accentuera de skattepolitiska problemen, har varit den snabba inflationsutvecklingen. Löner och priser har första hälft ökat snabbare är regeringen räknade med, när skatteomläggning beslutades. Ett progressivt skattesystem har ju den egenskapen, att skattetrycket automatiskt stiger med stigande inkomster inom hushållssektorn, därför att skatten på inkomstökningarna relativt sett är större än skatten på inkomsten. Med stigande inkomster hamnar dessutom inkomsttagaren undan för undan i allt högre marginalskatteskikt. Ju snabbare den nominella inkomstökningen är, desto större blir den automatiska skatteskärpningen. I t. ex. långtidsutredning kalkylerade man med en årlig prisstegringstakt av storleksordningen . Det skulle för femårsperioden 19701975 ha inneburit en prisuppgång på . I verkligheten har priserna ökat med . Lönerna har ökat än snabbare; hushållens löneinkomster har ökat med . De automatiska skatteskärpningarna har alltså blivit större än man tidigare förutsåg; en större del av inkomsttagarna hamnade snabbare i högre marginalskatteskikt än som kunde förutses. Säkerligen förutsåg inte regeringen , när den genomdrev beslutet om det årets skatteomläggning och därmed sammanhängande marginalskattehöjningar att detta så snabbt som blev fallet skulle leda till den orimliga marginalskattesituation, som vi haft . långtidsutredning hette det: Skattemässigt betyder planerna en fortsatt ökning av skattekvoten i ungefär samma takt som . För kommunernas del skulle det då vara fråga om en höjning av utdebiteringen till . 1975 även vid ökad upplåning. Den statliga inkomstökningen skulle däremot rymmas inom den genom progressiviteten vidgade intäktsram som de 1970 beslutade skatteskalorna skulle ge vid prisstegring. Den genomsnittliga kommunalskatten låg 1975 på , dvs. inte påfallande mycket högre än långtidsutredning förutsåg. Eftersom kommunalskatten är proportionell innebär en högre inflationstakt realt sett en mycket obetydlig inkomstökning för kommunerna. För statskassan däremot leder, som redan påtalats, en snabbare inflation på grund av progressiviteten i skattesystemet till en relativt sett hårdare inkomstbeskattning och sålunda till ökat skattetryck och realt ökade statsinkomster. Genom att inflationen första hälft blev ungefär dubbelt så snabb som regeringen räknade med 1970, har statskassan tillförts en större del av samhällets samlade inkomster än man förutsåg. Det borde därför, kan man tycka, ha funnits utrymme åtminstone för så stora skattesänkningar, att statens inkomstökning inte blev större än vad som på grund av automatiken hade blivit fallet vid en 4-procentig inflation. Det är emellertid inte vad som skett. Principen bakom de senaste årens skatteomläggningar skattesänkningar har varit, att dessa skulle totalfinansieras. Man har via andra skattehöjningar tagit igen inkomstminskningen till följd av genomförda åtgärder i fråga om den direkta skatten. Också detta är en skattepolitisk orimlighet. Regeringen har fordrat fullständig inkomstkompensation för den sänkning av den statliga inkomstskatten, som den tvingats genomföra, därför att den statliga inkomstskatten till följd av inflationen ökat för snabbt. Detta har upprepats år . Mot ovanstående skulle kunna invändas, att visserligen har statens inkomster till följd av inflationen ökat snabbare än beräknat, men har den totala resurstillväxten i samhället varit långsammare än man tidigare förutsåg. Detta har i fråga om statsinkomsterna haft motsatt verkan mot inflationen. Den långsammare resurstillväxten jämfört med vad t. ex. långtidsutredning räknade med har gjort det nödvändigt för det allmänna, att kompensera den därmed sammanhängande långsammare inkomstökningen genom att i stället låta det totala skattetrycket öka snabbare. Detta är emellertid ett orimligt resonemang. Den offentliga sektorn, liksom övriga sektorer i vår ekonomi hushållen, näringslivet måste givetvis anpassa sina anspråk efter den faktiska resursutvecklingen. Sannolikt är det i själva verket så, att en annan skattepolitik hade lett till en snabbare resurstillväxt. hör till de , som haft den långsammaste ekonomiska tillväxten . Den offentliga sektorn har vuxit mycket snabbt i . Dess inkomster och utgifter motsvarade 1950 av bruttonationalprodukten. Motsvarande siffra är 1975 . Bruttonationalprodukten har under dessa drygt fördubblats det är fråga om en ökning på mätt i fasta priser. Den offentliga sektorns inkomster till fasta priser har femdubblats. Parallellt med den offentliga sektorns tillväxt har skattetrycket ökat mycket snabbt. Den genomsnittliga kommunala utdebiteringen var 1950 . 1960 hade den ökat till . och 1970 var den uppe i . 1975 var den genomsnittliga utdebiteringen hela . och den torde 1976 överstiga . Kommunalskatten har sålunda mer än fördubblats ; den har ökat med ca . Om kommunalskatten skulle fortsätta att öka i samma takt kommer den att vara uppe i nästan , 1990 i . och i ca . Det är inte riktigt lika enkelt att illustrera den statliga inkomstskattens som kommunalskattens utveckling. Det sammanhänger i första hand med statsskatteskalans progressivitet men också med att upprepade ändringar vidtagits i skatteskalan. I figur 1 har ett försök gjorts att visa hur statsskatten har utvecklats . Av figuren framgår hur den relativa statsskatten i olika inkomstskikt förändrats. Figur 1: Statsskattens utveckling i procent av den taxerade inkomsten. Inkomsterna är omräknade till penningvärde. Beräkningen avser ensamstående inkomsttagare. Inkomstskikten har uttryckts i fast penningvärde priser. Den streckade linjen i figuren illustrerar en normalinkomsttagares inkomst- och skatteutveckling. Under det att normalinkomsttagarens relativa statsskatt ökade endast obetydligt, har därefter en icke oväsentlig skärpning skett. Till synes har för lägre inkomsttagare en viss sänkning av statsskatten ägt rum. Denna sänkning torde emellertid den enskilde individen, även om han är låginkomsttagare, inte ha upplevt, eftersom hans realinkomst före skatt i normalfallet ökat betydligt . I tabell 1 jämförs, hur stor del av en inkomstökning, som den statliga marginalskatten tog 1970, med motsvarande siffra 1976. skatteskala har därvid räknats om med hänsyn till penningvärdeförsämringen fram . Jämförelser av detta slag försvåras av att kommunalskatten var avdragsgill vid den statliga beskattningen fram . Detta förhållande har beaktats i tabellen. Det är, som framgår av tabellen, fråga om en mycket kraftig marginalskatteskärpning utom i de lägsta inkomstlägena. Större delen av denna skärpning skedde 1971. Även efter 1971 har emellertid progressiviteten i den statliga inkomstbeskattningen skärpts. Hur den totala inkomstskatten kommunalskatt plus statsskatt utvecklats framgår av figur 2. Denna är beräknad på samma sätt som figur 1. När som här också de stigande kommunala skatterna kommer med i bilden blir bilden av det växande inkomstskattetrycket så gott som entydigt. Liksom i figur 1 har en streckad linje lagts in. Den representerar normalinkomsttagarens skatte- och löneutveckling. Det kan konstateras, att normalinkomsttagaren 1976 betalar en lika stor andel av sin inkomst i skatt som den, som 1950 hade en inkomst på .