mot · FZ021077 · 1976-01-26 00:00:00 — Motion 1975/76:1077 om en reformering av brottmålsprocessen Processen i brottmål utgör en viktig del av samhällets kriminalpolitik. Den traditionella straffprocessen - med inriktning på den tilltalades skuld och straffet som vedergällning - har alltmer fått ge vika för en handläggning som koncentreras på frågan om lämplig åtgärd för att förekomma ytterligare brott. Påföljden har kommit att anpassas mera till den lagfördes personliga situation än till det begångna brottets karaktär. Frihetsberövandet har alltmer ersatts av eller kombinerats med olika behandlingsåtgärder i frihet. riskeras emellertid att skuld- och påföljdsfrågorna vävs samman på ett sätt som allvarligt kan äventyra den enskildes rättssäkerhet. I alla rättssamhällen är det självklart att en för brott tilltalad person alltid skall förutsättas vara oskyldig till dess att hans skuld bevisats och att endast sådana omständigheter får redovisas som bevis som har med det aktuella brottet att göra. I det anglosaxiska rättssystemet anses denna princip så viktig, att inga omständigheter, som har med påföljdsfrågan att göra, får behandlas i samband med handläggningen av skuldfrågan. Åklagaren får alltså inte som ett bidragande bevis hänvisa till att den tilltalade tidigare dömts för ett liknande brott. För att understryka principens betydelse har den anglosaxiska processen i brottmål delats upp i två från varandra helt skilda etapper. I första omgången behandlas endast skuldspörsmålet: skyldig eller icke skyldig. Först sedan den tilltalade befunnits skyldig får i en andra etapp frågan om lämplig åtgärd (påföljd) tas upp. Det är i första etappen otillåtet att upplysa om den tilltalades antecedentia, och någon personundersökning får inte påbörjas förrän vederbörande bundits vid brottet. I det svenska rättssystemet finns inte denna klara etappindelning, utan skuld- och påföljdsfrågorna behandlas i ett och samma sammanhang, även om skuldfrågan behandlas forst och därefter påföljdsfrågan. Under de slutliga pläderingarna och vid rättens överläggning till dom kan det emellertid inte uteslutas att frågorna kan komma att vävas samman. En sammanblandning av skuld- och påföljdsfrågorna kan få mycket olyckliga konsekvenser för den tilltalade. Genom att personundersökningen, som beslutas av rätten för att få ett bättre underlag för bedömningen av påföljdsfrågan, redovisas innan skuldfrågan är avgjord, säger det sig självt att undersökningen på ett olyckligt sätt kan medföra en social belastning för en tilltalad, som frikänns. Det är vidare klart att man genom att införa personundersökningen i processmaterialet, innan skuldfrågan avgjorts, faktiskt kan bryta den presumtion om den tilltalades oskuld som i de flesta rättssystem anses vara en grundpelare i medborgarens rättsskydd. 1975/76: 1077 I den mån personundersökningen visar på ett behov av något slag av behandling/vård kan detta behov tas till intäkt för en helhetsbedömning av fallet med en uppenbar risk för ett minskat krav på bevisning i skuldfrågan. Det kan förefalla bestickande att argumentera efter linjen att det visserligen är något tveksamt om vederbörande begått brottet, men att hans personliga situation är sådan att han är i behov av särskild tillsyn och vård. Inom socialrätten, t. ex. inom barnavården, är ett sådant resonemang acceptabelt och i många fall nödvändigt. Socialvården erbjuder också på ett naturligt sätt vårdmöjligheterna. Inom brottmålsprocessens ram skall förvisso även rymmas ett hänsynstagande till vård- och behandlingsbehovet. Men innan den frågan aktualiseras måste andra hänsyn väga tyngre, t. ex. processens betydelse för den allmänna brottspreventionen och rättssäkerheten i det enskilda fallet. Hänsyn måste också tagas till att kanske flera personer är misstänkta för samma brott och att målsägande krävt skadestånd. En sak för sig är att en akut vårdsituation måste åtgärdas jämsides med brottmålsprocessen. Sammanfattningsvis kan sägas att själva förutsättningarna för en progressiv kriminalpolitik på ett olyckligt sätt kan rubbas om inte den enskildes rättssäkerhet i alla lägen tryggas. I brottmålsprocessen kan fullständiga garantier skapas härför endast om skuldfrågan strikt behandlas för sig och påföljdsfrågan först sedan den tilltalade bundits vid brottet. Jag är naturligtvis medveten om de praktiska konsekvenser och svårigheter som kan vara förenade med ett mer eller mindre utpräglat etappsystem. Systemet kan medföra utdragna och därmed också dyrare rättegångar. a. måste möjlighet ges till separata besvär (självständig fullföljd) med anledning av skuldfrågans avgörande. Å andra sidan står det klart att systemet inte kan användas generellt utan endast beträffande kontroversiella och mera allvarliga brott. Alla bötesmål och alla erkända mål bör undantas. Kvar står naturligtvis ändå ett relativt stort antal fall. Men det ligger också i sakens natur att rättssäkerheten har sitt pris. Ser man emellertid till tiden för ett besvärsmåls avgörande enligt nuvarande regler och praxis, inte sällan omfattande en långt utdragen undersökningsperiod, torde etappsystemet inte komma att innebära några orimliga tidsutdräkter. Enligt mitt förmenande talar starka skäl för att den berörda frågan närmare utreds. Jag ser det inte som någon fördel att det svenska rättssystemet totalt omstruktureras i riktning mot det anglosaxiska, men i det anglosaxiska systemet (liksom delvis också i t. ex. det norska) finns så värdefulla element för rättssäkerhetens tryggande att det bör noga prövas i vad mån och i vilken utsträckning de kan inlemmas i det svenska systemet. Möjligen kan man finna en god medelväg i ett system där det utkristalliseras typiska etappfall, vilka med hänsyn till det uppenbara behovet av ingående personundersökningar också väl lämpar sig för en uppdelning i processen i 1. fråga om sakerförklaring, 2. fråga om påföljd om den tilltalade bundits 1975/76: 1077 vid brottet, med klar markering mellan omgångarna och möjlighet till fullföljd i skuldfrågan, innan påföljdsfrågan behandlas. Med anledning av vad som sålunda anförts får jag hemställa att hos regeringen begären utredning om en reformering av den svenska brottmålsprocessen i den riktning och enligt de principer som anges i motionen.