mot · FZ022430 · 1976-04-22 00:00:00 — Vidare anför lagrådet: Vad härefter gäller utformningen av ABL i särskilda hänseenden synes i förevarande sammanhang av intresse att först uppmärksamma föreskrifterna i 8 kap. 11 §. Enligt dessa föreskrifter kan styrelsen meddela bemyndigande för annan att företräda bolaget och teckna dess firma. Sådant bemyndigande kan emellertid enligt lagrummet när som helst återkallas. Detta gäller även om bemyndigandet har begränsats till att avse endast vissa rättshandlingar. Det får antagas, att föreskriften om fri återkallelserätt har tvingande karaktär. Är detta antagande riktigt, kan det alltså inte komma i fråga att en bolagsstyrelse skulle kunna - ens med avseende på något slag av angelägenheter i bolagets verksamhet - med giltig verkan genom kollektivavtal förbinda sig att för avtalets giltighetstid låta ett särskilt organ med arbetstagarinslag företräda bolaget och teckna dess firma. Lagrådets rekommendation formuleras på följande sätt: Lagrådet vill emellertid framhålla angelägenheten av att en klar och ändamålsenlig utformning av regler om skadeståndsansvar för fall av beslutsdelegation kommer till stånd. Oavsett hur beslutanderätt fördelas mellan arbetsgivar- och arbetstagarsidan, bör det göras klart, att befogenhet att besluta och skyldighet att ta ansvar skall följas åt. I sin kommentar till lagrådets yttrande anför arbetsmarknadsministern: om konkurrensen mellan ABL och medbestämmandelagen kan inte lösas så, att ABL enligt 3 § medbestämmandelagen ges ett reservationslöst företräde framför den sistnämnda lagen. Uppgiften måste i stället i princip vara att förena de regler, som finns på de båda områdena, och att därvid låta bedömningen av vilket arbetstagarinfiytande som kan uppnås inom den associationsrättsliga lagstiftningens ram bli beroende av de mål som lagstiftaren säger sig vilja nå genom lagstiftningen på medbestämmanderättsområdet. När det gäller synen på delegation och ansvarighet anför arbetsmarknadsministern: det om saken ställs på sin spets kan bli nödvändigt att ytterst räkna med en rätt för delegerade boiagsorgan att återta sin beslutanderätt ser jag inte heller som ett stort problem. Som lagrådet har antytt finns utrymme för att ålägga arbetsgivare skadeståndsansvar om denna möjlighet utnyttjas på ett oriktigt sätt. När det slutligen gäller ansvaret för beslut, som fattas i kraft av delegation genom kollektivavtal, kan jag inte heller se annat än att det finns möjlighet att komma fram till lösningar som tillgodoser de praktiska behoven. Arbetsmarknadsministerns slutsats blir: Jag står alltså fast vid min uppfattning att de hithörande problemen bör kunna tills vidare på ett tillfredsställande sätt lösas av parterna på arbetsmarknaden och vid behov i rättspraxis. Som jag redan har förutskickat anser jag dock att hela problemområdet bör ägnas en analys genom en särskild utredningsinsats, och det är min avsikt att ett sådant arbete skall komma till utförande möjligt. Då arbetsmarknadsministern således inte påverkas av de allvarliga invändningar lagrådet gör beträffande kollisionen mellan främst medbestämmandelagen och ABL, uppstår enligt vår mening rättsosäkerhet. Det kan inte accepteras. Enligt vår mening bör därför den av arbetsmarknadsministern aviserade analysen och utredningen av de associationsrättsliga reglernas ställning i förhållande till medbestämmandelagen komma till stånd med det snaraste. Det ter sig främmande för svensk lagstiftning med en ordning som innebär att ett kollektivavtal skulle kunna sätta de ansvars- och skadeståndsregler ur spel som finns intagna i av regering och riksdag fastställd aktiebolagslag och annan associationsrättslig lagstiftning. Förhållandet till tredje man t. ex. skulle i så fall komma i en oklar dager. I avvaktan på resultatet av utredningen måste den av lagrådet uttalade regeln om beslutsbefogenhet och ansvarsskyldighet upprätthållas. Det finns anledning erinra om att frågor om tolkning av avtal erfarenhetsmässigt i allmänhet kan lösas genom förhandling mellan de lokala parterna utan att frågan leder till tvist. I vissa fall förs dock frågan vidare till central förhandling och i ett fåtal fall till arbetsdomstolen. Den nu föreslagna förändringen innebär i praktiken att, i dessa fåtal ärenden, det skall ankomma på arbetsgivaren att föra frågan vidare, om man inte är ense om tolkningen vid lokala förhandlingar. Om arbetsgivaren kan åberopa synnerliga skäl för sin tolkning, gäller arbetsgivarens mening till dess tvisten är avgjord i arbetsdomstolen. Genom denna ordning kan inte verkställandet av beslut stoppas, om detta medför en allvarlig ekonomisk skada för företaget. För anlitande av entreprenörer eller motsvarande för utförande av visst arbete föreslås regler, som i princip motsvarar den primära förhandlingsskyldigheten. Förhandlingar behöver inte upptas, om arbetet är av tillfällig natur eller kräver särskild sakkunskap. Om den tilltänkta åtgärden kan förmodas medföra åsidosättande av lag eller av kollektivavtal eller åtgärden annars strider mot vad som är allmänt godtaget för avtalsområdet, har den centrala arbetstagarorganisationen, eller den som träffat kollektivavtal, vetorätt mot åtgärden. Det finns skäl understryka att den fackliga vetorätten endast omfattar de fall som angivits ovan. Mot seriöst arbetande entreprenörs- och underentreprenörsföretag får och kan vetorätten aldrig utnyttjas. Regeln avser således endast ett sätt att komma till rätta med den s. k. grå arbetskraften. Däremot får arbetstagarorganisationen inte genom vetorätten söka påverka arbetets bedrivande i övrigt. Har den fackliga organisationen annan uppfattning än den rådande, eller som avses bli beslutad, kan den i annan ordning enligt medbestämmandelagen få inflytande över denna fråga. Härigenom kan den fackliga vetorätten aldrig bli ett hot mot seriöst arbetande företagare. Att fredsplikt skall råda mellan parterna efter det att kollektivavtal ingåtts är av grundläggande betydelse för den svenska arbetsmarknaden. Genom att starka och stabila organisationer dominerat den svenska arbetsmarknaden har också detta rättsförhållande mellan parterna kunnat upprätthållas. Den nu aktuella lagstiftningen får inte i något avseende rubba denna grundläggande princip. Facklig stridsåtgärd får i princip tillgripas som ett påtryckningsmedel i en pågående avtalsförhandling eller som stöd för annan arbetstagarorganisation som gått ut i facklig strid. Det åligger arbetstagar- resp. arbetsgivarorganisation att förhindra att en olovlig konflikt uppstår. För att inte en olovlig konflikt snabbt skall glida in i låsta och prestigemättade situationer föreslås nu att arbetsgivare och berörd arbetstagarorganisation skall ta upp överläggningar med anledning av stridsåtgärden och gemensamt verka för att den upphör. Enligt mening finns skäl understryka att de fackliga stridsmedlen utgör de kollektivavtalsbundna parternas instrument för att hävda sina intressen i avtalsförhandlingar. En enskild kan aldrig tillåtas att självständigt vidta en facklig stridsåtgärd utan stöd av sin organisation. Det är en grundläggande princip att organisationen träffar avtal på sina medlemmars vägnar. Att en enskild inte accepterar detta avtal kan aldrig ge denne rätt att vidta en facklig stridsåtgärd. Förhållandena på arbetsmarknaden måste regleras enligt den representativa demokratins princip. När det inträffar en olovlig stridsåtgärd, är det angeläget att denna så snabbt som möjligt kan bringas till ett slut. Avgörande är då att man snabbt kommer till överläggningar om de förhållanden som utgör orsaken till den olovliga konflikten. Det är ett gemensamt intresse hos de kollektivavtalsslutande parterna att komma till rätta med olovliga konflikter och upprätthålla fredsplikten . Enskild föreslås även fortsättningsvis inte kunna ådömas högre skadestånd än . hade för sin del föreslagit att denna gräns skulle kunna slopas och därmed arbetsdomstolen i undantagsfall kunna utdöma ett högre skadestånd. Lagrådet har kritiserat regeringens förslag i denna del. Enligt vår mening är det angeläget att även i skadeståndssammanhang tillämpa en ordning, som innebär att fredsplikten kan upprätthållas och olovliga stridsåtgärder snabbt elimineras. Detta bör vara i de kollektivavtalsslutande parternas intresse. Detta syfte torde bäst kunna tillgodoses genom den ordning som arbetsrättskommittén föreslagit. Om kollektivavtalsslutande part tar initiativ till eller sanktionerar en olovlig stridsåtgärd är självfallet förhållandena annorlunda. Principen är här att uppkommen skada skall ersättas. Enligt vår mening finns skäl understryka att möjligheten till nedsättning av skadestånd inte får tillämpas på sådant sätt att parternas ansvarighet inför reglerna i medbestämmandelagen och avtal slutna till följd av lagen blir olika. Det bör ankomma på arbetsdomstolen att vid rättstillämpningen beakta detta förhållande. Medbestämmandelagen skall också tillämpas inom den offentliga sektorn. Det bygger på principen att anställda hos stat, kommun och landsting har samma intresse att kunna påverka sina arbetsförhållanden och de offentliga arbetsgivarna samma intresse av att ta till vara sina anställdas synpunkter, som motsvarar parter på den privata sidan. Det är emellertid principiellt otänkbart att ge offentligt anställda ett exklusivt inflytande över frågor som beslutas av de politiska organen eller på deras direkta uppdrag. Det är vidare otänkbart att individer i egenskap av anställda hos stat, kommun och landsting bereds möjligheter att sätta sig över regler som lagts fast i lag, t. ex. kommunallagar, skollag, byggnadslag m. m. vill klart slå fast att medbestämmandelagens tillämpning på den offentliga sektorn inte i något avseende får inkräkta på den politiska demokratins beslutsbefogenheter. Detta bör klart framgå av lagen. Den särskilda nämnden bör ges en status som motsvarar en sådan förändring. Förslaget till lag om offentlig anställning griper i väsentliga avseenden in i frågor som utreds av den kommunala demokratiutredningen. Det hade varit angeläget, om dessa frågor hade kunnat prövas i ett sammanhang. Huvuddraget i regeringens förslag Det nuvarande avtalsförbudet för tjänstemän avseende myndighets verksamhet och tjänsteorganisationens utformning slopas. Det blir således formellt möjligt att träffa avtal om allt som inte regleras av lag eller grundlag. Inom det formellt avtalsbara området undantas frågor som hör till den politiska demokratins område från att kunna avtalsregleras. Till dessa frågor räknas en verksamhets mål, innehåll, omfattning och kvalitet. Övriga frågor räknas således till den förvaltningsdemokratiska delen och är avtalsbara. Gränsen mellan förvaltningsdemokrati och politisk demokrati låter sig inte dras på ett bestämt sätt. För att avgöra om ett aktualiserat avtalsområde inkräktar på den politiska demokratin skall en särskild nämnd inrättas vilken ger råd till parterna. Nämnden skall bestå av 13 ledamöter, varav 7 riksdagsmän och 3 från arbetstagarsidan och arbetsgivarsidan på den offentliga sektorn. Den andra huvudpunkten i regeringens förslag gäller de offentliganställdas stridsrätt. De anställdas möjligheter i detta sammanhang vidgas så att lockout, strejk, övertidsvägran och nyanställningsblockad - men inga andra stridsmedel - blir lovliga, när det gäller arbete som består i myndighetsutövning eller är oundgängligen nödvändigt för genomförande av myndighetsutövning, medan inom den offentliga verksamheten i övrigt valet av stridsmedel inte begränsas av andra regler än dem som skall gälla på den privata arbetsmarknaden. Reglerna enligt 11-13 §§ i medbestämmandelagen gäller som ovan anförts också beträffande den offentliga sektorn. Det innebär en utökning av de offentliga arbetsgivarnas skyldigheter jämfört med nuvarande avtal, företagsnämndsavtal, arbetsmiljöavtal och rationaliseringsavtal. Den primära förhandlingsskyldigheten skall utövas på tjänstemannanivå i de beredande organen och inte i de politiskt beslutande församlingarna. Med detta måste förstås att en minoritets möjligheter att agera för ett konkret och direkt beslut i kommunfullmäktige, landsting eller riksdag i inget fall kan förhindras under hänvisning till att dess förslag inte varit föremål för förhandling med berörda arbetstagarorganisationer. Det finns skäl understryka att en alltför omfattande förhandlingsskyldighet för kommunala förtroendemän i nämnder och styrelser kan utgöra ett hot mot den politiska demokratin i funktionellt avseende. Sannolikt skulle en omfattande förhandlingsskyldighet för förtroendevalda innebära att fler än f. n. skulle se sig förhindrade att acceptera ett kommunalt förtroendemannauppdrag. Problem av den karaktären hör till dem som utredningen om den kommunala demokratin har att pröva. Som framhållits kan offentliganställda i princip tillgripa fackliga stridsåtgärder för att tillkämpa sig medbestämmandeavtal enligt 32 § medbestämmandelagen. Undantagna är de frågor som hör till den politiska demokratins beslutsområde. Av tradition dras gränsen för den politiska demokratin av de politiskt beslutande församlingarna genom dessas beslut. Möjligheten att genom avtal ge anställda ett medbestämmande över vissa frågor får inte begränsa de politiska församlingarnas möjligheter att styra samhällsutvecklingen i något avseende. Avtal skall inte kunna träffas om en verksamhets mål, inriktning, omfattning och kvalitet. Särskilt när det gäller en verksamhets kvalitet kan det politiska beslutsområdet direkt påverka frågor som de anställda finner vara centrala för sin yrkesutövning. (Personaltätheten på en vårdavdelning påverkar i hög grad såväl verksamhetens kvalitet som de anställdas arbetsmiljö.) Enligt vår mening måste klart slås fast att även om arbetstagarna på goda grunder vill ha medbestämmande i en fråga, måste deras intresse alltid stå tillbaka, om man kommer i konflikt med den politiska beslutsordningen. Det är otänkbart att genom medbestämmandeavtal ge arbetstagarna direkt inflytande i frågor som ytterst påverkar t. ex. behovet att beskatta medborgarna. Beslut om bemanningsplaner, personaltäthet och liknande måste därför reservationslöst ankomma på det politiska beslutsområdet. Om arbetstagarorganisationerna har synpunkter i dessa avseenden, får de göra sin mening känd enligt reglerna om primär förhandlingsskyldighet resp. förhandlingsrätt. Enligt vår mening är det omöjligt, att som föredragande statsråd synes vilja skall ske, inom den särskilda nämnden bedöma de ojämförbara storheterna förvaltningsdemokrati och politisk demokrati. Den särskilda nämndens beslut är endast av rådgivande karaktär. Genom det preliminära huvudavtal som tecknats har parterna dock förbundit sig att följa nämndens utslag. Om i något fall, trots de garantier som finns inbyggda i systemet, skulle finna att den politiska demokratin stigits för när, finns möjligheten att inskrida med lagstiftning. För att ytterligare markera den särskilda nämndens status bör det redan nu slås fast att, om en part inte följer nämndens beslut, detta är att anse som en så anmärkningsvärd händelse att allmän motionsrätt i denna fråga råder i . Härigenom ges varje parti och varje riksdagsman möjlighet att aktualisera en lagstiftning. Det är vidare angeläget att den särskilda nämnden lämnar en redogörelse till över sin verksamhet. De offentliganställda ges i stort sett samma stridsmöjligheter som privatanställda. De får dock endast vidta sympatiåtgärder för arbetstagare inom 1975/76:2430 15 det egna avtalsområdet. Dessutom får inte myndighetsutövningen direkt eller indirekt påverkas av en facklig strid. Enligt vår mening är propositionen i denna del väl avvägd. Politisk verksamhet på arbetsplatserna Frågan om möjligheterna att driva politisk verksamhet på arbetsplatserna har väckt allt större intresse. Från principiella utgångspunkter är det angeläget att människor som arbetar tillsammans också skall kunna propagera för sina politiska åsikter bland arbetskamrater och anordna politiska möten. Härvidlag skiljer sig inte de offentliga och privata arbetsplatserna från varandra. I det vidare utredningsarbetet kring arbetsrättsreformen kommer bl. a. denna fråga att behandlas ytterligare. När olika former av politisk aktivitet på arbetsplatserna ytterligare skall prövas, finns vissa grundläggande principer, som redan nu bör läggas fast. Vårt lands politiska liv bygger i väsentliga avseenden på ett flerpartisystem och fri opinionsbildning. En fri opinionsbildning förutsätter att olika partier och politiska grupperingar har likvärdiga möjligheter att föra ut sin uppfattning. Dessa grundläggande principer måste också prägla det politiska arbetet på arbetsplatserna. Det finns ett behov av en minoritetsgaranti i vad gäller det politiska arbetet och möjligheten att ordna politiska möten på arbetsplatserna. Denna bör utformas så att alla arbetstagare har samma möjlighet att ordna möten, där deras politiska parti presenterar sin syn på samhällsfrågorna. Grundläggande för arbetsrättslagstiftningen är att slå vakt om den enskilde arbetstagarens och arbetsgivarens rätt att organisera sig för att ta till vara sina intressen. Lagstiftningen får heller inte binda organisationerna, när det gäller formerna för det interna arbetet. Av principiellt lika stor vikt är att inte någon åläggs att vara organiserad. Vi delar lagrådets uppfattning att skyddet för den negativa föreningsrätten bör utredas ytterligare inom det aviserade fortsatta utredningsarbetet kring arbetsrättslagstiftningen. Information, utbildning och forskning Även om medbestämmandelagen inte på kort sikt medför någon revolutionerande förändring av förhållandena i arbetslivet, innebär den i väsentliga avseenden ett nytt rättsförhållande mellan arbetsgivare och anställda. Arbetsgivare får en rad nya förpliktelser i vad gäller förhandling, information och samråd med den anställde. ges de anställda bättre möjligheter att hävda sin uppfattning. För att lagen skall få ett smidigt och ändamålsenligt genomslag i praktiken fordras en betydande insats av information och utbildning för dem som i det praktiska arbetet har att leva med lagen. I sammanhanget bör också påpekas att medbestämmandelagen medför vidgade uppgifter för parterna på arbetsmarknaden såväl beträffande det avtalsbara fältet som antalet frågor att bevaka i vardagsarbetet. Det är viktigt för ett smidigt och snabbt avgörande av olika frågor att parterna organisatoriskt och i andra avseenden lever upp till det ansvar lagstiftningen lägger på dem. I propositionen 1975/76:182 föreslås stöd till information, utbildning och forskning med anledning av bl. a. medbestämmandelagen. Organisationerna skall få stöd för information och utbildning i förhållande till antalet anställda resp. antalet medlemmar. Medlen skall administreras över arbetarskyddsfonden. Fonden skall även ge stöd till forskning om medbestämmande i arbetslivet och arbetslivsfrågor i övrigt. Ett särskilt forskningsinstitut, , skall inrättas, vilket för arbetsmarknadsparternas behov skall bedriva ett praktiskt utrednings- och utvecklingsarbete. Stödet till information, forskning och utbildning föreslås finansieras genom att arbetarskyddsavgiften höjs från 0,till 0,. Beträffande behovet av information och utbildning bör noteras att inom landet finns närmare 300 000 fackliga förtroendemän. Inom LO räknar man med att nå hälften av de förtroendevalda med cirkelverksamhet. Motsvarande behov av och planer för information och utbildning finns inom övriga huvudorganisationer på löntagarsidan och självfallet också på arbetsgivarsidan. Enligt vår mening framstår det som ett vitalt samhällsintresse att kunskaperna om rättigheter och skyldigheter når ut till alla, som har att hantera lagstiftningen. Inte minst viktigt är det att nå de många mindre företagarna, som saknar egna administrativa resurser. Det bör klart slås fast att det finns samma utbildningsbehov hos arbetstagare och arbetsgivare. Enligt vår mening bör därför stöd till information och utbildning utgå för arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer. En begränsning för arbetsgivarorganisationer finner vi inte vara ändamålsenlig. Vi finner att en intensifierad forskning kring arbetslivsfrågor är angelägen och nödvändigt. Särskilt värdefullt finner vi det vara att det centrum för arbetslivsforskning som föreslås bli inrättat skall bedriva en aktionsforskning utifrån ett tvärvetenskapligt betraktelsesätt. I sammanhanget finns emellertid skäl framhålla att det faktum att samhället inrättar särskilda institut med tvärvetenskapliga forskningsuppgifter inte får innebära att tvärvetenskapliga ambitioner inom universitet och högskolor får stå tillbaka. Inte minst på arbetslivsområdet torde det finnas ett betydande utrymme för sådana forskningsinsatser inom högskoleväsendet. De insatser som föreslås skall ske för information, utbildning och forskning är av sådan betydelse att de bör finansieras direkt över statsbudgeten. Att finansiera utbildningskostnader till följd av en lagstiftning genom arbetsgivaravgift finner vi vara principiellt felaktigt. bör därför till arbetarskyddsfonden anvisa 105 milj. kr. att tillsammans med arbetarskyddsavgiften finansiera nämnda kostnader i enlighet med regeringens förslag. Som framhålls i propositionen och vår motion finns en rad problemställningar kvar att lösa i anslutning till frågan om en fördjupad demokrati på arbetsplatserna. Vi har särskilt pekat på de associationsrättsliga problemen som ett angeläget sådant område. Men det är också angeläget att framhålla att hela denna lagstiftning är av sådan karaktär att det finns anledning att noga övervaka dess praktiska tillämpning så att den blir en tillgång för företag och anställda. 1 det fortsatta utredningsarbetet är det viktigt att också studera medbestämmandelagens tillämpning och lämna förslag till praktiska förbättringar av lagstiftningen i de fall den får en mindre lämplig effekt. Vi förordar följande förändringar i förslaget till medbestämmandelag: Propositionens förslag Vårt förslag Arbetsgivares verksamhet som är av religiös, vetenskaplig, konstnärlig eller annan ideell natur eller som har kooperativt, fackligt, politiskt eller annat opinionsbildande ändamål undantages från lagens tillämpningsområde såvitt avser verksamhetens mål och inriktning. Verksamhet som beslutas av politiskt sammansatta organ eller genom delegation från dessa undantages från lagens tillämpningsområde såvitt avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning och kvalitet. Förhandlingsskyldigheten enligt 11-13 M skall i första hand fullgöras genom förhandling med lokal arbetstagarorganisation eller, om sådan organisation saknas, med förtroendeman som utsetts enligt 1 § lagen (1974:358) om fackligförtroendemans ställning på arbetsplatsen. Finns lokal arbetstagarorganisation skall förhandlingsskyldigheten enlig 11-13 §§ fullgöras i första hand genom förhandling med denna. Finns ej lokal arbetstagarorganisation eller förtroendeman enligt första stycket får förhandling enligt 11-13 $$ fullgöras direkt med arbetstagarna. Uppnås icke enighet vid sådan förhandling skall arbetsgivaren på begäran förhandla med lokal arbetstagarorganisation. Uppnås icke enighet vid förhandling enligt första och andra styckena skall arbetsgivaren på begäran förhandla även med central arbetstagarorganisation. Arbetsgivare skall fortlöpande hålla arbetstagarorganisation i förhållande tili vilken han är bunden av kollektivavtal underrättad om hur hans verksamhet utvecklas produktionsmässigt och ekonomiskt liksom om riktlinjerna för personalpolitiken. Uppnås icke enighet vid förhandling enligt första stycket skall arbetsgivaren på begäran förhandla även med central arbetstagarorganisation. Arbetsgivare skall dessutom bereda arbetstagarorganisationen tillfälle granska böcker, räkenskaper och andra handlingar, som rör arbetsgivarens verksamhet, i den omfattning som organisationen behöver för att tillvarataga medlemmarnas gemensamma intressen i förhållande till arbetsgivaren. Arbetsgivare skall dessutom bereda arbetstagarorganisation tillfälle ta de!