mot · FZ02359 · 1976-01-16 00:00:00 — Motion 1975/76: 359 med anledning av propositionen 1975/76: 92 om utbyggnad av barnomsorgen Regeringen föreslår i propositionen 1975/76:92 utbyggnad av barnomsorgen. Förslaget innebär åtgärder som berör icke bara sexåringarna utan i viss mån även yngre barn samt till någon del skolbarnen. Dess utformning är sådan att invändningar måste resas på flera punkter. Ordet barnomsorg är vackert. Tanken bakom denna proposition och många andra förslag och insatser från statens sida är förvisso god. Ofta har jämförelse gjorts mellan förhållanden i äldre tid och i , varvid det vanligen framhålles vilken förbättring som sker i barnens villkor. 1 många stycken är jämförelsen riktig men väsentliga frågor är dock obelysta. Det är sant att det förr stundom tunga arbetet för barnen inte förekommer , men att sysslolöshet och steril miljö kan ha skador med sig för fler barn förtigs. Det är sant att skolan är allmän och har bättre lokaler och utrustning, men det är inte säkert att dess produkt av fostran och kunskap förbättrats. Det är riktigt att de flesta hem inte lider av armod i form av brist på kläder och föda eller tekniska hjälpmedel, men att barnen i hemmen i allmänhet skulle ha bättre trygghet och mer värme är inte utrett utan kan i stället på goda grunder betvivlas. Många frågar sig om inte inriktningen på hela vår omsorg är fel. Både en hastig blick på samhällsbilden och de många vetenskapliga undersökningar som redovisas gör klart för oss att barnen i dagens värld är en utsatt grupp. De flesta möter alltför tidigt påfrestningar som äventyrar personlighetsdaningen och äventyrar mognad i god mening. Utan att en ingående analys här är möjlig för utrymmets skull kan det betonas att redan de späda och små barnen mer än förr utsätts för oro, buller, miljögifter, trafikfaror, splittring i hemmen och problem som hänger samman med daghem och tillsyn av ständigt nya främmande människor. Ett större antal barn än någonsin påverkas menligt av massmedia och olämplig boendemiljö. Hur vet vi detta? Helt kort kan man svara genom att visa på olyckliga unga människor med problem på olika områden - alkoholism, narkomani, nervositet, missbruk av läkemedel och sjukdomstillstånd. den stigande brottsligheten, där inte minst våldsbrotten ökar. Det är inga tvivel om att tillvaron i vårt moderna samhälle med dess prisade välfärd visat sig vara mer påfrestande än livet i gårdagens . Därtill bör man ihågkomma att vi med vår barnomsorg inte visat oss kunna fostra de unga till stigande idealitet och humanitet, respekt för livets helgd och omtanke om den fattiga världen. Tvärtom har just barn och unga ett krav på lyxkonsumtion av kläder och resor, nöjen och dyrbara prylar som gårdagens ungdom skulle ha upplevt som orimlig och skrämmande. Det nya lagförslagets brister 1 de inledande bestämmelserna anges syftet med lagen vara att främja en allsidig personlighetsutveckling. Detta skall ske i nära samarbete med hemmet. Ungefär samma tanke utvecklar "den nya förskolan. Vad menas då med nära samarbete med hemmen? Här måste ett tillägg göras i bestämmelserna med innehåll att barnens vistelse i förskola och fritidshem skall utformas efter föräldrarnas önskemål. Det är i första hand icke statens, icke kommunens, icke det allmännas intressen det gäller utan hemmens, de enskilda människornas. Vi har icke något människokollektiv som har rätt att bestämma över våra barn. Staten har inga barn. LO har inga barn. Inte ens kyrkor eller kristna föreningar har här barn i den meningen att man kan i klump sammanfösa dem till viss vård eller undervisning. Liksom skolan är daghemmet och förskolan de enskilda föräldrarnas sak. Därför är även termen anvisa olyckligt vald. Meningen är att kommun skall ha skyldighet att ordna med daghem och förskolor och meddela att platser finns. Men ordet anvisa innebär att föräldrarna får besked om att deras barn har plats, inte bara i passiv eller informativ mening meddelat, utan med tydlig hänvisning. Detta understryks ytterligare av lagtextens klara uppgift att kommun skall verka för att" barn utnyttjar platsen! Hur kan en kommun verka? Kommunen är ju icke en fader, en person. Kommunen skall alltså utse person som påverkar föräldrarna att placera sina barn på platsen som byggts, i vissa fall kanske i onödan. 1 djupaste mening förstått är denna bestämmelse ett omyndigförklarande av föräldrarna. Det har talats om frivilligheten, om jämställdhet. Men om en förälder icke vill lämna sitt barn till daghem eller förskola, skall han eller hon alltså påverkas att göra det. Han måste finna sig i att samhället telefonerar, skriver, gör besök. Han kommer stundom att stämplas som asocial för att han icke självmant anmält sitt barn för intagning. De föräldrar som på grund av sitt arbete eller av andra omständigheter tvingas lämna ifrån sig barnen behöver icke någon samhällets uppmaning eller kommunens verkan. För dem är platsen behövlig och därför önskvärd. Att några föräldrar som icke sänder barnen från sitt hem skulle behöva information om verksamheten och syftet med denna, som lydelsen är i 7 §, är en nedvärdering av deras omdöme och fattningsförmåga. Den nu föreslagna konstruktionen av barnomsorgen är också ett ytterligare steg från jämlikhet oc-h jämställdhet för småbarnsföräldrarna i vårt land. De samlade resurserna används till just den form av barntillsyn som daghem och fritidshem utgör och som skall betalas av alla. De som föredrager att själva ansvara för barnens vård och fostran får ingen kompensation. Under alla förhållanden kommer dessutom den egentliga glesbygdens föräldrar som måste räkna med långa transporter av barnen till daghemmen att drabbas. Det är förvisso många av dem som utöver principiella synpunkter på saken också skräms av de resor som tröttar och innebär risker. En rättvis fördelning av skyldigheter och rättigheter i landet måste innebära att den som inte vill ha sitt barn utanför hemmet i de känsliga tidigaste åren genom stöd eller skattereduktion erhåller vad som daghemsplats kostar för barnet. Kommunerna åläggs i lagen planmässig utbyggnad av hela denna omsorg. Det sjunkande födelsetalet och en reaktion mot samhällets förmyndarmentalitet som är att vänta gör dock denna utbyggnad diskutabel. Klart är att i vissa områden många platser behövs. Lika klart är att det är en önskvärd utveckling att fler och fler barn får vård i sina egna hem upp till skolåldern eller i familjedaghem. Även från hälsosynpunkt är daghemmen med de många barnen sämre än hemmet eller platsen i ett annat hem där modern är hemma och kan ta hand om fler barn än sina egna. Förkylningar och virussjukdomar är klart fler bland daghems- och förskolebarnen. Vad som behövs är en politik som underlättar för en av föräldrarna att vara hemma hos sina barn. Ingenting kan ersätta hemmet och föräldrakontakten. Verklig omsorg om barnen måste överensstämma med mänsklighetens hela erfarenhet som otvetydigt visar att det idealiska förhållandet är motsatt det som varit vår socialpolitiks målsättning. Samhällets barnomsorg innefattar förskoleverksamhet och fritidshemsverksamhet heter det i lagens inledning. Denna precisering av begreppet barnomsorg är både för snäv och för vid. Till barnomsorgen i egentlig mening hör i ett demokratiskt samhälle all samhällspolitik: allt byggs för både barn och vuxna, och ett gott samhälle förbereder barnens bästa långt före deras födelse. Som lagen nu utformas innebär den i praktiken att endast samhället som kollektiv får och kan ordna daghem, förskolor och fritidshem medan enskilda och intressegrupper berövas möjligheten därtill. Mot verkligheten skulle alltså svara en utformning av ingressen ungefär med orden: Samhällets barnomsorg omfattar all förskoleverksamhet etc. Paragraferna om anvisning av plats och kommunens verkan för att få barnen till platsen gör lagen oacceptabel. Dessutom torde den medföra att alltför stora resurser tas i anspråk för byggnader och personal. Frågan om samhällets barnomsorg bör därför omprövas. Med hänvisning till det anförda hemställs att avslår regeringens proposition 1975/76:92. () i Agnäs