mot · FZ022508 · 1976-04-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1975/76:168 om vissa frågor rörande den regionala samhällsförvaltningens uppgifter och organisation I föreliggande motion framlägger VPK sin syn på den regionala samhällsförvaltningens aktuella och framtida problematik. VPK menar, att i ett land av storlek kan en länsfederalism inte främja en social utjämning mellan regioner. En verksam utjämnings- och utvecklingspolitik förutsätter en nationellt sammanhållen planering. En länsförvaltning bör därför i princip vara statlig. VPK har dock alltid hyst sympati för att tillvarata den anknytning till den lokala väljaropinionen som landstingen representerar. Vi menar, att man i ett längre perspektiv bör göra så i en mer organiserad form, detta både av demokratiska och av planeringsmässiga skäl. Två förvaltningar och två planeringssystem är i många sammanhang en nackdel. De bör få ett mer organiskt samband. VPK har slutligen vissa kritiska synpunkter på det föreliggande regeringsförslagets detaljer, men anser det utgöra en förbättring i förhållande till nuvarande ordning och till andra lösningar, som framskymtat i diskussionen. Den regionala förvaltningens problematik har två olika regionala förvaltningssystem. Vart och ett av dem sköter viktiga delar av samhällsplaneringen. Samordningen dem emellan lämnar åtskilligt övrigt att önska. Länsstyrelserna är den centrala statsmaktens klassiska företrädare. De har ägt en traditionell byråkratisk prägel, som emellertid mildrats till förmån för större politisk insyn och offentlighet i samband med deras övertagande av den översiktliga samhällsplaneringen efter 1965. Landstingen är ursprungligen inga folkliga organ, framsprungna ur regionala strävanden, utan administrativa valkorporationer, bildade för att välja en aristokratisk första kammare. I nutiden har dock landstingen framträtt som forum för regionala väljaropinioner. Deras förvaltning har å andra sidan haft starka byråkratiska kännetecken. Två politiska linjer har framträtt med olika syn på samhällsplanering och länsförvaltning. Den ena, företrädd av socialdemokraterna, har hävdat att en regional samhällsplanering bör ha statlig huvudman och utgöra en förlängning av en nationell politik, fastställd av riksdag och regering. Den andra företrädd av mittpartierna har kritiserat centralbyråkratismen och hävdat tanken på landstingen som huvudmän för den regionala planeringen. Därvid har de stött sig på idén om landstingen som folkligt förankrade instanser. I främst synsätt ingår också tanken på en regional självstyrelse av icke-statlig natur. Det finns en begränsning i dessa olika synsätt, som har gjort diskussionen delvis konstlad. Frågan koncentreras alltför mycket på planeringens yttre organisation, alltför litet på dess innehåll och mål. För ett parti som VPK gäller, att vi i första hand tar ställning med utgångspunkt i innehållet i planeringen och vad som är önskvärt att uppnå. VPK är anhängare av ett socialistiskt samhälle, där privat makt över produktionsmedlen avskaffats och där profiten som styrfaktor ersatts av den sociala nyttan och folkflertalets behov. Ett sådant samhälle förutsätter en medveten planmässighet och långsiktighet i samhällsbyggandet, som är oförenliga med kortsiktigt vinsttänkande och blinda marknadsmekanismer. För att en planekonomi skall kunna fungera på rätt sätt krävs främst två ting: en medveten nationell politik och en bred demokratisk diskussion, som fastställer denna politisk innehåll och utformning. Ett av de självklara målen i en socialistisk planering är att åstadkomma regional och klassmässig utjämning i samhället. Svensk samhällsplanering är en s. k. anpassningsplanering, inte en styrande planering. Dess grundsatser utgår väsentligen från den kapitalistiska ekonomins principer. Man får inte göra sig illusioner om att denna anpassningsplanering i grunden kan förändras, så länge kapitalism råder. Men detta hindrar inte, att man utformar sin syn på den regionala förvaltningen i med utgångspunkt i de framtidsperspektiv man vill se förverkligade. Det hindrar heller inte att man också i söker främja progressiva strömningar och tankegångar inom ramen för rådande samhällsstruktur. Med stöd av dessa allmänna utgångspunkter sammanfattar VPK sin bedömning av den regionala förvaltningens problem på följande sätt: Önskar man en regional och social utjämning förutsätter detta i ett land med struktur och storlek en väl sammanhållen, medveten nationell politik med utjämningen som ett uttalat mål och med ambitionen att förskaffa sig de styrmedel som utjämningen kräver. I den svenska situationen förutsätter detta enligt vår mening en statlig länsförvaltning som huvudman för samhällelig planering. Alternativet vore en icke-statlig länsfederalism. En dylik är i och för sig tänkbar i ett stort land (t. ex. ), där de regionala enheterna kan göras stora och bärkraftiga, eller i länder, där särskilda politiska och etniska skäl gör den lämplig (t. ex. ). 1 skulle en regional självstyrelse förutsätta en omfattande länsindelningsreformen för att effektivt kunna fungera. Detta förefaller inte önskvärt av andra skäl: samhällsservice och administration blir svårtillgängligare, restider längre osv. Om man i stort behåller nuvarande länsindelning, blir enheterna för små och olikartade. Det genomsnittliga svenska länet har ca 250 000 invånare. Länen är av starkt olika karaktär. Att inrätta en länsfederalism skulle skapa en konkurrenssituation länen emellan, där de starka skulle tränga undan de svaga i kampen om resurser. En försvagning av den nationella politiken skulle försämra möjligheterna att uppnå utjämning. Erfarenheten visar, att landstingen som valda instanser har svårt att hävda sig i förhållande till sin byråkrati. Uppenbart är också, att planeringens grundsatser och innehåll knappast blivit progressivare eller folkligare när landstingen svarat för den. Den fordel som kvarstår är att man i landstingens relativt stora valda församlingar har vissa möjligheter att bringa frågor till offentlig diskussion och att utkräva något av ett parlamentariskt ansvar. Tar man ställning för en statlig länsförvaltning som den lämpligaste instansen för regional planering, slipper man dock inte ifrån frågan hur länsstyrelser och landsting skall förhålla sig till varandra. Landstingen har tunga planeringssektorer om hand. Den dubbla regionala förvaltningen kan inte gärna bestå . En organisatorisk lösning på detta problem blir förr eller senare nödvändig. Både i och för framtiden talar mycket för att man söker ta vara på den kanal för opinion och inflytande nerifrån, som landstingen i egenskap av valda församlingar utgör. F. n. utgörs länsstyrelsernas politiska styrelse av två grupper: de regeringsutsedda och de landstingsvalda. Mot denna ordning har VPK haft två kritiska anmärkningar. Dels försvåras utkrävandet av politiskt ansvar genom att styrelsen utses från två helt olika håll. Dels är det stötande att näringslivet (dvs. kapitalägarna) skall ha ett slags paritetisk representation med löntagarna bland de regeringsutsedda. Kapitalintressena ges här en orimlig överrepresentation. Propositionens förslag innebär en förbättring. Styrelsens majoritet skall nomineras från de politiska partierna i länet efter proportionella regler. Man kan principiellt invända, att partiernas representativitet inte är tillfredsställande med tanke på att de organiserar endast en minoritet av väljarna. Men den föreslagna ordningen är dock både från representativitetssynpunkt och från ansvarssynpunkt bättre än den nuvarande och klart bättre än den i diskussionen framförda tanken att tredela styrelsen - korporationsrepresentanter, landstingsvalda, primärkommunalt valda representanter. VPK anser för sin del, att representanterna för det privata näringslivet hade bort utgå och ersättas med partirepresentanter. Slutligen är det ett plus att landstingen avses bli forum för regionalpolitisk debatt. Vad beträffar länsstyrelsernas övriga organisation finner VPK inget att i detta sammanhang invända mot propositionen. Några skäl för att nu bryta ut skatteväsendet föreligger knappast. Tvärtom talar praktiska skäl för fortsatt sammanhållen förvaltning. Viktiga samordningsvinster kan t. ex. göras i fråga om datainformationen, där skatteväsendets intressen alltför mycket fått styra utformningen och det finns åtskilligt outnyttjat utrymme för samhällsplaneringens behov. Mot bakgrund av vad som anförts föreslås att , med godkännande av propositionens förslag i övrigt, beslutar att de särskilda representanterna för det privata näringslivet i länsstyrelserna skall utgå och partirepresentationen i motsvarande mån utökas. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) i