mot · FZ021979 · 1976-01-26 00:00:00 — Moderata samlingspartiet vill att en särskild kommission bestående av kvalificerad juridisk expertis får i uppdrag att fortlöpande på skilda rättsområden pröva vilka lagar och bestämmelser som kan förenklas eller utmönstras såsom inaktuella, att omfattningen av den dolda brottsligheten undersökes, att kostnaden av den samlade brottsligheten utredes, att den aviserade utredningen om översyn av förmögenhetsbrotten skall allsidigt och förutsättningslöst pröva förmögenhetsbrottens utformning och päföljder, att 334 nya polismanstjänster inrättas, att på landsbygden polismän tilldelas särskilda ansvarsområden, att regeringen låter utarbeta en plan för förstärkning av polisens resurser, att en sammanställning göres av klientelundersökningens forskningsresultat, att möjligheten prövas att införa särskilt anvisat arbete i samhället för unga lagöverträdare som alternativ till omhändertagande av kriminalvårdskaraktär, att jourdomstolar inrättas på försök vid större domstolar, att erfarenheterna av den nya kriminalvårdsreformen utvärderas, att den kriminalvårdande personalens arbetsförhållanden förbättras inte minst vad gäller den personliga säkerheten, att narkotikamissbruket på kriminalvårdens anstalter motverkas. SOCIALPOLITIK Solidaritet och omsorg brukar internationellt betraktas som ett föregångsland inom socialpolitikens område. I många avseenden är denna bedömning riktig. Sjukvården är i princip öppen för alla mot en obetydlig avgift. Socialförsäkringssystemet garanterar medborgaren så gott som oförändrad inkomst vid sjukdom. En jämfört med andra länder lång betald ledighet är tillförsäkrad nyblivna mödrar. Fler exempel kan nämnas. Den internationella utvecklingen har emellertid medfört, att klyftan mellan de olika ländernas sociala trygghetssystem minskat. Inom exempelvis EG är invånarna tillförsäkrade en social trygghet, som väl går att jämföra med vår egen. I vissa avseenden t. ex. vad gäller allmän arbetslöshetsförsäkring eller valfrihet inom sjukvården är den ofta bättre. Då nu fattat principbeslut om införande av en allmän arbetslöshetsförsäkring, har förutsättningar skapats för att ett för svenskt vidkommande negativt förhållande skall undanröjas. Emellertid motverkar statsmakterna genom främst skatte- och bostadspolitiken den samlade socialpolitiken och dess förutsättningar. De av moderata samlingspartiet i andra motionsavsnitt kritiserade bristerna i bostadspolitiken har lett till höga boendekostnader och dåliga bostadsmiljöer. Skattepolitiken försvårar för den enskilde att utan sociala stödåtgärder klara sitt uppehälle. En mycket stor del av de sociala utgifterna utgöres av transfereringar i inkomstutj ämnande syfte. Det är emellertid uppenbart att inkomstöverföringarna med tiden fått allt mindre nettoeffekt i förhållande till de bruttobelopp som tas i anspråk. Det hårda skattetrycket, som krävs för att finansiera bl. a. transfereringarna, drabbar med full kraft även grupper, vilkas ekonomiska situation skulle förbättras. Det är uppenbart att allt fler människor är missnöjda med ett system som de upplever som ett statsbidrag till skatten. Det är därför, enligt vår mening, hög tid att pröva en ordning, där det ekonomiska stödet till inkomstsvagare grupper utgår främst i form av efter försörjningsbörda och bärkraft minskad skatt. Utfyllnad med inkomstgraderade bidrag skulle då behöva ske endast i de låga inkomstlägen där inte ens total skattebefrielse ger ett tillräckligt stöd. En övergång till ett system med negativ skatt skulle innebära en minskning av de för många ytterst besvärande sammanlagda marginaleffekterna, eftersom kontantbidrag endast skulle komma att utgå i inkomstlägen, där den totala marginaleffekten av skatt och med stigande inkomst minskande bidrag inte blir orimligt hög. Den rundgång av skatter och bidrag, som sker till priset av en kostnadskrävande byråkrati, skulle härigenom kunna undvikas. Betydelsefulla delar av socialpolitiken torde komma att förändras till följd av aktuella offentliga utredningar. Såväl primärkommuner som landsting arbetar f. n. med nya, mer decentraliserade former av socialvård, åldringsvård och sjukvård. förslag kommer vidare att få konsekvenser för landets folkpensionärer. pågår flera försök att utvärdera kostnadsutvecklingen inom sjukvården samt begränsa densamma. Moderata samlingspartiet vill här betona att en långsiktig lösning av sjukvårdens finansieringskris som en av flera åtgärder förutsätter minskade subventioner av vårdkostnaderna. Ett besök inom den öppna vården kostar patienten . medan den verkliga kostnaden torde uppgå till det tiodubbla. Generellt gäller för offentliga tjänster, att en stor del av priset täcks av skatte- och försäkringsmedel. För att sjukvård, kollektivtrafik m. m. skall vara tillgänglig för alla medborgare måste ett grundinslag av skattesubventionering bestå. Därom råder allmän enighet. En alltför omfattande subventionering medför dock att konsumenten dvs. patienten eller kollektivtrafikresenären inte får riktig information om tjänstens verkliga pris. Sjukvården är gratis är en vanlig missuppfattning. Genomsnittsinkomsttagaren erlägger tvärtom . bara för driften av sjukvården. En successiv och planmässig höjning av patientavgifterna inom sjukvården torde bli oundviklig för att stärka landstingens ekonomi men även för att ge medborgarna en riktigare bild av sjukvårdens verkliga kostnader. Genom att i högre grad anpassa patientens kostnader till det verkliga kostnadsläget kan därom tycks råda enighet inom läkarkåren överkonsumtion av vård motverkas. Förslag av denna innebörd har även väckts från moderat håll i en rad landsting. I avvaktan på att detta reformarbete tar form har vi valt att här närmare ta upp några områden inom samhällets trygghetspolitik, vilka enligt moderat uppfattning är behäftade med särskilt allvarliga brister. Sjukvården i kännetecknas av hög och jämn standard. Ur teknisk synpunkt torde den tillhöra de främsta i världen. Genom finansieringssystemet är den också tillgänglig för alla. Men med att dessa positiva förhållanden har uppnåtts, har centralisering och stordrift blivit dominerande inom den slutna vården. Patienterna, som självfallet skall stå i centrum för vården, har därigenom kommit att bli lidande. Hur kunnig, vänlig och medmänsklig vårdpersonalen än är, medför den samhällsekonomiskt betingade begränsningen av vårdresurserna skrämmande konsekvenser för den slutna vården och då framför allt för långtidsvården. Från moderata samlingspartiets sida kan vi inte godta denna utveckling. Lika självklart som vi anser det vara att en patient så långt möjligt själv skall få välja läkare är det att patienterna skall kunna påverka sin vårdsituation. Hög teknisk vårdstandard får inte utesluta möjligheter till valfrihet i vården och till en mänsklig vårdmiljö. Förhoppningsvis kommer en framtida decentraliserad sjukvård att skapa en sådan miljö genom utbyggnaden av läkarstationer och andra mindre vårdanläggningar. Det finns emellertid anledning att befara, att det sena 1970-talets satsning på decentraliserad öppenvård är behäftad med samma övertro på en viss vårdforms förmåga att förändra förutsättningarna för vårdarbetet som 1960-talets utbyggnad av den slutna långtidsvården. Blott en decentralisering i den mening att den enskilde patientens valfrihet och önskemål i högre grad respekteras kan skapa en sjukvård som tillgodoser människomas önskemål. Morgondagens vårdsystem måste också i ett annat avseende skilja sig från det nuvarande. I dagens socialpolitiska debatt har intresset tenderat att inriktas alltmer mot familjepolitik till förmån för unga människor och allt mindre mot det skede av livet, som för många blir en tragedi, nämligen ålderdomen. Vi tänker då inte minst på alla de äldre människor som måste tas om hand för sluten vård och då mestadels för långtidsvård. Antalet invånare i landet, som är , ökar med nära 200 000 och beräknas utgöra ca 1,9 milj. personer. Den största ökningen svarar de för som är eller äldre, alltså den grupp som har det största vårdbehovet. Som en jämförelse kan nämnas, att medan det för en svensk 19-åring i genomsnitt krävs en vårddag inom den slutna sjukvården, går det åt hela för en 70-åring. Hälften av den slutna sjukvården tas i anspråk av den tiondel av befolkningen som är äldst. Vi anser att det med hänsyn till inte minst dessa äldre människor måste skapas kraftigt ökade möjligheter till vård i hemmiljö. Därmed bör man kunna tillgodose patienternas önskemål om en personlig vård. Dessutom bör den vården, utöver att vara ett alternativ till långvård på sjukhus, kunna ersätta enklare eftervård. De humanitära motiven för en utveckling mot ökad hemsjukvård är inte svåra att påvisa. Ofta kan det kännas otryggt att vid sjukdom eller efter en olycka slitas från sin vanliga miljö. Många känner det ovant och ibland direkt otrivsamt att vistas på någon vårdinstitution eller rehabiliteringsenhet, även om inrättningen i fråga är av hög personell och materiell kvalitet. Många patienter på sjukhus tycker inte om att dela rum med andra. De får nya grannar . Därför är det stor efterfrågan på enkelrum inom institutionerna. Vård i hemmiljö skulle lösa detta problem. Det måste vara varje människas rätt att om hon så önskar få tillbringa sin konvalescenstid eller sina sista dagar i det egna hemmet. Samhället måste kunna tillfredsställa sådana önskemål under så betryggande omständigheter som möjligt. Gjorda undersökningar visar inte oväntat att en stor del av främst de äldre patienterna föredrar att vårdas i hemmet. I samband med för söksverksamhet med hemsjukvård i förklarade av patienterna, att de föredrog hemsjukvård framför vanlig sjukhusvård. Med begreppet hemsjukvård avses för det första vård av patienter utförd av anhöriga till dessa i de anhörigas eller patienternas bostad, s. k. anhörigvård. För det andra avses vård av patienter utförd av den primärkommunala hemvården, genom hemsamariter eller motsvarande. För det tredje hänföres hit vård utförd av landstingens hemsjukvård. Hemsjukvården medför tillsammans med de avgörande, humanitära motiven så stora fördelar att man har all anledning att förorda en utbyggnad. som patientens önskemål ges ökat utrymme erhåller man en i jämförelse med sluten vård mindre kostnadskrävande vårdform. De kostnader som oavsett den medicinska behandlingen belastar sjukvården i form av mat, sängplats, städning m. m. bortfaller. Vårdkostnaden sänks därmed med uppskattningsvis två tredjedelar. Den oroande kostnadsutvecklingen inom sjukvården är till stor del beroende av faktorer, som ligger utanför sjukvårdshuvudmännens kontroll. Med den nuvarande organisationen och inriktningen av sjukvården är det så gott som omöjligt att bryta utvecklingen. Den ökade satsning på olika former av öppen vård som inletts är av allt att döma otillräcklig, vad gäller såväl den ekonomiska insatsen som målsättningen att tillgodose patienternas krav på omvårdnad och trygghet. Den stora andelen sluten vård gör den svenska sjukvården relativt dyrbar. Den totala årskostnaden för sjukvårdshuvudmännen uppgår till ca , ett belopp som till följd av inflationen, löneutvecklingen och den ökade vårdkapaciteten hastigt växer. Ett mått på sjukvårdens explosionsartade kostnadsökning är att landstingsskatten har tredubblats för landet i dess helhet. Inte bara kostnadsutvecklingen inger allvarlig oro för sjukvårdens framtid utan också bristen på arbetskraft. har uppskattat behovet av arbetskraft inom sjuk- och åldringsvården till 145 000 arbetstillfällen . visar utredningen i fråga och andra prognoser, att resurserna såväl ekonomiskt som personellt att klara av denna utbyggnad är små. Redan nu brottas främst långtidsvården med betydande personalproblem i form av rekryteringssvårigheter och hög personalomsättning. Det räcker inte med bättre anställningsförhållanden, utan uppenbarligen måste själva vården och den därmed förknippade arbetsmiljön förändras för att trygga vårdsektorns personalbehov. Arbetsförhållanden, kontakt med patienterna, friheten i arbetet osv. blir av allt större betydelse för de nytillkommande grupperna på arbetsmarknaden. Också genom sin flexibilitet erbjuder hemsjukvården fördelar jämfört med den slutna sjukvården. Alla resurser utnyttjas ständigt, ingen sängplats står tom. Trots dessa klara fördelar är den nuvarande sats ningen på hemsjukvården mycket blygsam. Kommunernas och landstingens utbyggnadsplaner t. o. m. 1980 innebär att blott 8 200 nya vårdplatser inrättas. Vi föreslår i stället att hemsjukvården byggs ut kraftigt så att 1985 minst 100 000 patienter kan vårdas i hemmet. Förutsättningar för detta utbyggnadsprogram för hemsjukvården är bl. Ersättningen till den, som vårdar en (anhörig) patient i sitt hem, bör höjas. Rätt till ATP-poäng och sjukpenning skall utgå. Möjlighet till semester och avlösning vid ledighet måste ordnas. Om en patient skall vårdas i sin egen eller den anhörige vårdarens bostad, kan modernisering eller ombyggnad krävas liksom installation av viss specialutrustning. Genom statsbidrag/rätt till skatteavdrag för faktiska kostnader bör dessa ändringar göras möjliga. Så sker t. ex. i . Fler handikapplägenheter och pensionärshotell bör byggas för att avlasta den slutna långtidsvården. Bättre service måste ges hemsjukvårdspatientema bl. a. möjlighet, att köpa färdiglagad mat i skolbespisningar, till hemköming av mat, installation av larmanordning i bostaden m. m. Patienten måste garanteras möjlighet till täta läkarkontakter samt rätt till intagning på sjukhus för akutvård och kontroll samt då (den anhörige) vårdaren behöver semester eller annan ledighet. En kraftig utbyggnad av hemsjukvården måste naturligen ske i primär- och landstingskommunal regi. Genom satsning på s. k. hemsjukvårdsteam, där såväl läkare som sköterskor och terapipersonal är representerade, kan denna vårdform anpassas såväl till långtidsvårdens som akut- och eftervårdens behov. En väl utbyggd hemsjukvård bör följaktligen kunna ta hand om typiska långvårdsfall men även yngre patienter efter operation och olycksfall. Den här föreslagna förstärkningen av hemsjukvården kan knappast förverkligas utan att huvudmännen erhåller ökad ersättning från sjukförsäkringen. Utbyggnaden av hemsjukvården kommer enligt våra uppskattningar att kräva ca 8 500 nya heltidstjänster inom sjukvården och 17 000 1985. Ersättningen bör bl. a. täcka dessa stigande personalkostnader och omfatta största delen av de hemsjukvårdskostnader som faller utanför nuvarande vårdplaner. Enligt våra beräkningar skulle statsbidraget fr. o. m. innevarande år (1976) behöva uppgå till 30 milj. kr. 1980 ha ökat till 400 milj. kr. Ar 1985 bör bidragsnivån ligga på 800 milj. kr. Den totala kostnaden för huvudmännen kan detta år uppskattas till ca . Samma vårdplatsantal i institutionell vård torde betinga ett omkring tio gånger så högt belopp. Efter en intensiv utbyggnad som ligger framför oss, bör hemsjukvården kunna ge resultat i form av en avlastning av den slutna långtidsvården. Den kö, som f. n. finns till långtidsvården och som uppgår till omkring 10 000 personer, bör då ha försvunnit, genomströmningen ökat och den nu beräknade stegringen av vård- och personalbehovet avtagit. Vi är emellertid medvetna om att en utbyggnad av hemsjukvården först på kan ge en verklig minskning av långtidsvårdens behov. Regeringen bör inleda förhandlingar med om dimensionering, utbildning, rekrytering samt ersättningsfrågor. Dessa överläggningar kan lämpligen samordnas med den s. k. kontrollstation som överenskommits rörande det kommunala skattestoppet. En utbyggnad av vården i hemmiljö enligt dessa riktlinjer kommer att bidra till att skapa ett dencentraliserat vårdsystem där främst de äldre patienterna kan finna sig väl till rätta. I strävandena att skapa en värdig och trygg ålderdom för alla är vårdfrågan central. Möjlighet till vård i invand miljö måste ses som en väsentlig kvalitetshöjning inom sjukvården. Sjukvården kännetecknas av en omfattande utbyggnad av den öppna hälso- och sjukvården och en ökad inriktning på förebyggande åtgärder, vilket också poängteras i årets socialhuvudtitel. I denna situation spelar privatpraktikerna enligt vår mening en viktig roll såsom oundgängligt komplement till den offentligt bedrivna öppenvården. Genom de nya återbäringsregler som från och med gäller för läkarvård hos privatpraktiker har patienterna tillförsäkrats ökade möjligheter att fritt välja läkare till en enhetlig och rimlig kostnad. Emellertid föreligger ett uppseendeväckande undantag i privatpraktikernas rätt att ansluta sig till den allmänna försäkringen. Det gäller de offentliganställda läkare som bedriver eller önskar bedriva praktik på sin fritid. Dessa s. k. fritidspraktiker har svarat för en avsevärd del av såväl den enskilda som den samlade öppna läkarvården. Trots deras värdefulla, för att inte säga oundgängliga, bidrag till sjukvårdsutbudet har sådana regler skapats, att de inte medges inträde i den allmänna försäkringen utan att först kunna visa att huvudmannen avböjt erbjudna övertidstjänster. Situationen är nu sådan att många patienter hos fritidspraktiker utestängs från den rättighet ersättningen från den allmänna försäkringen borde utgöra, trots att de lika mycket som andra bidrar till försäkringens finansiering och trots att alla svenska medborgare och i bosatta utlänningar enligt lagen tillhör försäkringens personkrets. För de berörda läkarna innebär bestämmelsen ett integritetskränkande ingrepp, som står helt i strid med god sed på arbetsmarknaden. Det står fullt klart, att även med den största möjliga utbyggnad av den offentliga öppna vården som den snabba tillväxten av antalet lä kare medger kommer brist på öppenvård att föreligga . Det innebär att den privata vård som bedrivs av huvudmannaanställda läkare även i fortsättningen är en samhällsnödvändighet. Det finns ytterligare skäl mot särbehandling av offentliganställda läkare med privatpraktik. Ett är att den allmänna strävan mot decentraliserad öppenvård bör innebära att det blir möjligt för patienterna att till låg avgift vända sig till t. ex. sin husläkare för konsultationer. Härigenom säkerställs patienternas självklara rätt att få vända sig till samma läkare. Sedan enhetstaxesystemet infördes tillgodoses inte den rätten i den offentligt bedrivna öppenvården. Det är en allvarlig brist. Vi vill särskilt understryka begreppet husläkare. Alla bör nämligen efter fritt val få utse och anmäla sig som presumtiv stamkund hos en läkare, oavsett läkaren i fråga är verksam i offentlig eller enskild regi. Personkretsen hos varje läkare måste naturligtvis avgränsas till några tusental personer. Det bör också nämnas att behovet av husläkarsystem självfallet främst gör sig gällande i större städer och tätorter. Många av dem som söker öppen läkarvård har för övrigt sådana förvärvsarbeten att de knappast har tid att besöka läkare. Dessa patienter är då hänvisade till att göra besöken under kvällstid i den förort eller landsortskommun, där de har sina hem. Ofta är de enda privatpraktiker som där finns att tillgå i all synnerhet , i anslutning till eller fritidspraktier, som under gängse arbetstider är verksamma inom den offentliga sjukvården. Utbudet av öppen läkarvård kommer inte med givna resurser att kunna hållas på samma höga nivå som fallet skulle vara om offentliganställda läkare med fritidspraktik fritt finge ansluta sig till den allmänna försäkringen. De som hindrats men ändå fortsätter måste, trots en lovvärd vårdinsats, tvingas konstatera att deras patienter oförskyllt berövas den återbäring, som rätteligen borde tillkomma dem från den allmänna försäkringen. Den vårdsökande allmänheten blir således mest lidande av att fritidspraktikema satts i en särställning. Införandet av tandvårdsförsäkring innebar en betydande reform av den allmänna försäkringen. Moderata samlingspartiet hade länge förespråkat den och hälsade genomförandet med tillfredsställelse. Dess värre är emellertid systemet behäftat med sådana brister, att vi i samband med regeringens proposition om försäkringen och alltsedan dess funnit oss föranlåtna att framföra flera förslag till förbättringar. Ar 1973 hävdade vi i anledning av proposition 45 med förslag om allmän tandvårdsförsäkring att fem minimikrav måste ställas på en väl fungerande tandvårdsförsäkring i kombination med en i offentlig regi Den skall vara effektiv. Den skall vara neutral till olika behandlingsmetoder. Den skall medge fritt tandläkarval. Den skall vara konkurrensfrämjande. Den skall undvika onödiga tvångsåtgärder. Vi menade att propositionen inte uppfyllde något av dessa krav. För att komma till rätta därmed föreslog vi enhetlig återbäringstaxa, rätt till ersättning oavsett den försäkrades ålder, förhandlingsrätt för tandläkarnas och tandteknikernas fackliga organisationer vid fastställande av taxor, frivillig anslutning till försäkringen och att inga hinder skulle resas mot enskild etablering. Inget av förslagen vann dock riksdagsmajoritetens gehör. Sedan försäkringen i sin helhet trätt i kraft, visade erfarenheterna snart att våra invändningar och ändringsförslag var befogade. Vi väckte därför en partimotion (1975: 337) i anledning av statsverkspropositionen till riksdag och tog med en del justeringar ånyo upp våra förslag till förbättringar. handläggning av motionen sköts och samordnades med behandlingen av propositionen 1975/ 76: 44, som innehöll förslag till vissa bestämmelser om den allmänna tandvårdsförsäkringen. Den sistnämnda propositionen tillmötesgick vårt krav på frivillig anslutning av tandläkare till försäkringen, och ett väsentligt steg bör ha tagits mot ett mera förhandlingsmässigt fastställande av tandvårdstaxan genom den i propositionen redovisade nya överläggningsordningen. Emellertid erbjöds inget förslag ägnat att inom en från vårdsynpunkt acceptabel tidsrymd komma till rätta med den låsta efterfrågesituation, som uppstod redan på ett tidigt stadium efter tandvårdsförsäkringens införande. Trots stora ansträngningar från tandvårdspersonalens sida räckte inte resurserna till för att klara den anstormning av patienter, som försäkringen utlöste. Folktandvården kan till följd härav inte hålla den andel vuxentandvård, som bedöms nödvändig för upprätthållandet av tjänstetandläkarnas yrkeskunskaper. Inte heller har folktandvården möjligheter att leva upp till sitt lagstadgade vårdansvar för barnen, eftersom väntetiderna har blivit orimliga. Privattandläkama har liknande svårigheter att hinna med de vuxenpatienter som strömmat till. Arbetsbelastningen har onödigtvis förvärrats genom att ålagda administrativa rutiner inte begränsats till de allra nödvändigaste. Då tandvårdsförsäkringen som nämnts behandlats i inskränker vi oss i detta sammanhang till att framföra två principiellt viktiga yrkanden. Det ena avser inskränkningarna i etableringsrätten och det andra inskränkningen i personkretsen. Att tandläkarna inte medges rätt att fritt etablera privatpraktik stri 15 1975/76. der mot vår principiella grundsyn angående fri näringsutövning. Dessutom är det viktigt, att man i största möjliga utsträckning söker tillgodose patienternas berättigade krav på fri tandläkarvård. Inskränkningar i etableringsrätten är oförenliga med en sådan strävan. Problem i samband med etablering bör lösas i samförstånd mellan folktandvårdens huvudmän och tandläkarnas organisationer och inte genom tvång. Tandvårdsförsäkringens regler om etableringsbegränsning bör således upphävas. Vi anser vidare, att även barn och ungdom skall omfattas av försäkringen. Att de därutöver skall omfattas av folktandvårdens vårdansvar ser vi som självklart. utesluts emellertid barn och ungdom från 4/5 av hela tandvårdssektorn, om de inte betalar hela vårdkostnaden själva. Detta är dåligt resursutnyttjande och ett anmärkningsvärt ingrepp i den enligt vår mening självklara rätten att fritt välja tandläkare. Pensioneringen upplevs helt olika av olika människor. För många är tiden som pensionär en välförtjänst vila efter ett långt och slitsamt yrkesliv.