bet · G001JuU2 · 1976-12-31 00:00:00 — \916/11: 2 medanledning av motion om översyn av stadgandet om påföljdseftergift m. m. ibrottsbalken 1 motionen 1975/76:1068 av () ochherr () hemställs att hos regeringen begär i motionenföreslagen översyn och ändring av 33 kap. 4 S . I motionen anförs efteruppgifter om gällande rätt följande: Av både lagtext och molivuttalanden framgår attstadgandet om påföljdseftergift skall tillämpas med stor restriklivitet,egentligen bara i rena undantagsfall. Praxis synes också ha anpassatshärefter. Många exempel finns på att påföljd ådömes av domstolen även vidsmåförseelser, trots att detta vid en allmän bedömning framstår som omotiverat.Det har hänt att föräldrar som ingripit för att hejda slagsmål mellan ungdomarålalats och dömts för misshandel. Det finns också mänga exempel från skolansområde, då lärare blivit så starkt provocerade av elever alt de sett sigtvungna att tillgripa handgriplig tillrättavisning, som ju är förbjuden, ochdömts för misshandel. Undersökningarvisar också all misshandel oftast sker mellan närstående, där det kan varasvårl all ange någon såsom huvudsakligen ansvarig för misshandeln. 1dylika och andra fall, där misshandeln varit provocerad, eller där det eljestföreligger starkt förmildrande omständigheter, bör domstolen ha störremöjligheter än alt efterge påföljd. Det sagda gäller även eilstort antal bagatellförseelser inom det specialstraff rättsliga områdel, därförseelsen från allmänna synpunkter kan framstå som heltursäktlig, fall där i själva verket rapporleflergifl eller åtalseftergift hadebon ifrågakomma men av någon anledning inte kommit till stånd. Det torde fö.ligga i linje med moderna kriminalpolitiska siriivanden ati också på den härskisserade linjen vidga möjligheterna till avkriminalisering av helt ringabrottslighet. Förall en mindre restriktiv praxis skall komma till stånd torde det varaerforderligt med en ändrad lydelse av 33 kap. 4 S. Frågan härom bör övervägasgenom en översyn, som torde kunna göras i regeringens kansli. I 33 kap. 4 S (BrB) ges dels i förstaoch andra styckena bestämmelser om straffnedsättning, dels i tredje stycket enbestämmelse om påföljdseflergift. Har någon begått broll innan han fyllt aderlon år,må efter omständigheterna ådömas lindrigare straffan för brottet är stadgat.Lindrigare straff må ock, om särskilda skäl äro därtill, bestämmas för brottsom någon begått under inflytande av själslig abnormitet. Om synnerliga skäl ärodärtill och hinder uppenbarligen ej möter av hänsyn 1 Riksdaaen 1976/77. JuU1976/77:2 2 till allmän laglydnad, må jämväl i annat fall ådömaslindrigare straff än som stadgats för brottet. Finnes på grund av särskilda omständigheter uppenbart, atipåföljd för brottet ej är erforderlig, må påföljd helt eftergivas. Bestämmelserna om påföljdseftergifthar visst samband med bestämmelserna om åtalsunderlålelse. Av särskiltintresse är reglerna i 20 kap. 7 § första stycket 3 och andra stycketrättegångsbalken (RB) som ger riksåklagaren möjlighet att besluta all icketala å brott, om det av särskilda skäl är uppenbart att påföljd ej erfordrasför all avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att det med hänsyntill omständigheterna ej heller eljest är påkallat att åtal väcks. Innebörden av ett beslut om påföljdseflergift är, alldomstolen förklarar all den tilltalade har begått ett broll (sakerförklaring),men all med hänsyn till omständigheterna påföljd efterges jämlikt 33 kap. 4 SBrB. Förarbeten m. m. Bestämmelserna i 33 kap. 4 >;andra och tredje styckena BrB, liksom den ovan återgivna bestämmelsen i 20 kap.7 S RB, infördes som nyheter i BrB resp. RB sedan frågorna omstraffnedsättning, påföljdseflergift och åtalsunderlålelse varit föremål för utredningunder . Ett förslag till bestämmelserom befogenhet för domstol altnedsätta straf fel under straffskalans minimum eller efterge ansvarspåföljdframlades av slrafflagberedningen i en promemoria (SOU 1948:40). Idelta förslag angavs genom uppräkning vissa omständigheter som borde särskiltbeaktas vid domstols prövning om denna befogenhet skulle användas. Vid prövningenskulle sålunda enligt förslaget särskilt beaktas: 1. om osedvanligtringa skada eller fara följt av den brottsliga gärningen; 2. om denna stod isamband med gärningsmannens ungdom eller bristande insikt, erfarenhet elleromdöme; 3. omgärningsmannen handlat i okunnighet om all gärningen var belagd med straff; 4. om brottetföranleils av annans grovt kränkande beteende; 5. omgärningsmannen frivilligt sökt förebygga eller gottgöra brottets skadligaverkningar; 6. omgärningsmannen uppnått hög ålder eller led av svår sjukdom eller om han blivitilla skadad i samband med brottet; eller 7. om den tid,efter vilken åtal för brottet ej fick väckas, snari skulle gå till ända. 1 yttranden över förslaget anfördesbetänkligheter mot att i lag göra en sådan uppräkning av omständigheter somsärskilt borde beaktas. Även straff lagberedningen fann vid förnyatövervägande, i sitt betänkande Enhetligt frihetsstraff m. m. (SOU 1953:17 s.122), att en sådan uppräkning icke borde JuU 1976/77:2 3 En uppräkning kunde befaras medföra, all bestämmelserna om slraffminskningeller eftergift tillämpades i alltför sior omfattning när de angivnaomständigheterna förelåg och icke kom lill tillämpning i andra fall dåsärskilda skäl förelåg för nedsättning eller eftergift. I sitt belänkandeupptog beredningen därför en bestämmelse om straffnedsättning eller påföljdseftergiftvilken endast angav allmänna synpunkter till ledning för bedömningen huruvidanedsättning eller eftergift borde ske. Enligt beredningens uppfattning gavdock uppräkningen exempel på omständigheter som kunde föranleda nedsättningeller eftergift. Sedanberedningens nya förslag remissbehandlats, framlade beredningen i sittslutbetänkande Skyddslag (SOU 1956:55 s. 312 O ett något omarbetat men i sakoförändrat förslag till bestämmelse om rätt för domstol att nedsätta ellerefterge påföljd för brott. Beredningen underströk all bestämmelsen var avseddalt tillämpas endast i speciella undantagsfall, där någon särskild omständighetföreligger som gör all domstolen kan frångå vad är stadgat som påföljd förbrottet; påföljdseftergiften åsyftade enligt beredningen närmast sådana fall,där det skulle te sig stötande alt den tilltalade över huvud döms till påföljd. Vidutarbetandet av BrB (prop. C 370 O ansågs det icke lämpligt all ilagen göra en sådan uppräkning som beredningen tidigare föreslagit.Departementschefen yttrade angående innehållet i uppräkningen, alt han för egendel ville framhålla att lillämpningen borde vara mera resirikliv.Gärningsmannens ungdom eller bristande omdöme eller den ringa skadan ellerfaran av brottet syntes exempelvis inte i och för sig kunna motiverastraffnedsättning eller påföljdseflergift. Deparlementschefenunderströk liksom förut slrafflagberedningen att det var rena undanlagsfall somavsägs med bestämmelserna. En förutsättning för alt nedsättning eller eftergiftskulle få förekomma måste enligt departementschefen vara att hinder inte mötteav hänsyn till allmän laglydnad. Departementschefenanförde även några fall i vilka en tillämpning av lagrummet enligt hans åsiktskulle kunna övervägas. Beträffande rältsvill-farelse påpekade han, all sådan isvensk rätt godtagits såsom slraff-frihetsgrund endast i särskildaundanlagsfall, då den bedömts såsom ursäktlig, saml att i andra fall förevarandebestämmelse gav stöd för en till-lämpning, där stötande resultat undgicks.Stadgandet torde vidare enligt statsrådets mening stundom kunna medförastraffnedsättning eller frihet från påföljd, när samtycke lill brottsliggärning förelåg men ej ansågs utgöra slraffrihelsgrund: vid prövningen avstadgandets tillämplighet borde gärningens art och bevekelsegrunderna förgärningen uppmärksammas. Genom denna reglering blev också tydligt, framhölldepartementschefen, att det endast i de myckel exceptionella fall, då annatskulle vara uppenbart stötande för den allmänna rättskänslan, borde komma ifråga all nedsätta eller efterge påföljd, när dödande skett med samtycke. Såsomytterligare exempel där stadgandet kunde vara all tillämpa anförde departementschefen,att den JuU 1976/77:2 4 brottsligehandlat på befallning ulan alt omständigheterna likväl var sådana som avsågs i24:6 BrB eller att tjänsteman på grund av brottslig gärning varit avstängd fråntjänstgöring. Departementschefenframhöll slutligen, att vid en tillämpning av förevarande bestämmelse bordebeaktas- förutom hänsynen till allmän laglydnad - graden av sannolikhet föralt gärningsmannen i fortsättningen skulle avhålla sig från att begå broll.Oavsett prognosen för gärningsmannens framtida skötsumhel borde emellertid,yttrade departementschefen, tillämpning av del föreslagna stadgandet kunnaifrågakomma i fall då en handling inrymdes under ett lagbudsgärningsbeskrivning, men där del med hänsyn till föreliggande omständigheterskulle vara stötande för den allmänna rättskänslan all tillämpa lagbudel. har i det avlämnadebetänkandet (SOU 1976:47) Färre brottmål föreslagit avsevärt ökade möjlighetertill åtalsunderlålelse och förundersökningsbegränsning. Dessa ändringar har isin tur föranlett förslag till konsekvensändringar i BrB; enligt kommittén börvidgade befogenheter för åklagare motsvaras av likartade vidgningar av domstolshandlingsramar. Kommitténullalar härvidlag vidare att en uppmjukning av föruisätining-arna förpåföljdseflergift inte låter sig genomföras ulan att förutsättningarnajämkas i fråga om domstols befogenhet att gå under minimum i tillämpligslraffskala. 33 kap. 4 § BrB har omarbetats i enlighet härmed. Den av kommitténföreslagna lydelsen är följande: Har någon begått brott innan han fyllt aderlon år,må efter omständigheterna ådömas lindrigare straff än för brottet är stadgaleller ock påföljd helteflergivas(påföljdsefiergift). Detsamma gäller i fråga ombroll som någon begått under intlyiande av själslig abnormitet. annat fall på grund av särskilda omständigheter befinnes, att brottförskyller lindrigare straffan som stadgas för brottet, får sådant lindrigarestraff ådömas. Befinnes de särskilda omständigheterna vara sådana att påföljdför brottet ej är erforderlig, får påföljdseflergift meddelas. Påföljdseftergiftineddelas vidare, om brott befinnes förskylla lägre bötesstraff än tjugodagsböter eller tvåhundra kronor i penningar. Detia gäller dockicke, om ådömande av straffar påkallat av viktigt allmänt intresse. Brottsförebyggande rådets arbetsgrupp rörandekriminalpolitik har påbörjat en översyn av delstraffrättsliga påföljdssyslemel. Arbetet är inriktat på att en rapport skallframläggas under senare hälften av . JuU 1916/11:2 5 Utskottet har inhämtat yttranden över motionen frånjusliliekanslern, riksåklagaren, hovrätten över och , , och Föreningen . Hovrättenöver och och tillstyrker bifall lill motionen medanövriga remissorgan uttalar sig i avstyrkande riktning, fiertalet underhänvisning lill åtalsrättskommitténs utredningsarbete. Hovrätten över och framhåller attenligt hovrättens mening lagstiftarens restriktiva hållning lill institutet påföljdseftergifthar understrukits alltför starkt i brottsbalkssladgandei och i motiven tilldetta. En något friare tillämpning kan enligt hovrätten numera synasberättigad. Skälen härför utvecklar hovrätten enligt följande: Man kan utgå från att den stränga betoningen avåterhållsamhet i till-lämpningen får sin förklaring delvis av politiskaöverväganden. Det fanns då antogs goda skäl attgå försiktigt fram med hänsyn till den starkt splittrade opinion som förelåg ifråga om olika delar av påföljdssystemet. Bestämmelsen om påföljdseflergiftintog en mycket periferisk plats i delta system. I fråga om den allmännainställningen lill påföljdssystemet är förhållandena numera helt andra. Dettasyslem, med vidgade möjligheter till kriminalvård i frihet, har tillämpals ettårtionde och är allmänt accepterat. En viss utvidgning av möjligheternalill påföljdseflergift skulle ansluta sig väl lill påföljdssyslemoch kan inte av någon uppfattas som äventyrlig. Särskilt gäller detta om den,såsom motionärerna synes mena och som hovrätten finner vara naturligt, avsesför bagatellartade förseelser. Vad saken alltså gäller är att domstol i en delfall där det nu döms till villkoriig dom eller böter i stället skulle kunnaförklara att gärningen icke föranleder någon påföljd. Ehuru hovrätten sålunda anser all man vidbrottsbalkens tillkomst gick för långt i sin restriktiva hållning tillpåföljdseflergift och att möjlighet därtill bör föreligga i något ökadomfattning, vill hovrätten likväl fasthålla vid att detta institut bör varaavsett för undantagsfall. Hovrätten hänvisar till ett remissyiirande somhovrullen avgav 1971 angående åtalsunderlålelse i vissa fall och menar - ianalogi med argumenteringen i det yttrandet i fråga om åtalsunderlålelse - altom man söker vidga lillämpningen av påföljdseftergift med stöd av en allmänlämplighetsregel och tillämpar den också på fall som inte är ringa, det bliravsevärt svårare all hålla en enhetlig praxis. Hovrättenframhåller vidare all man under tidigare utredningar har sett frågorna omåtalsunderlålelse och om påföljdsefiergift som närbesläktade och beroende avvaran.''ra. Ett ytieriigare skäl att nu överväga möjligheterna lillpåföljdseflergift är därför all reglerna om åtalsunderiålelse utvidgades år1971 utan att man gjorde motsvarande ändring i fråga om påföljdsefiergifi.Sambandet mellan dessa institut har enligt hovrätten betydelse från rättssäkerhets-och rättvisesynpunkt. Kan den åtalade med fog göra gällande JuU 1976/77:2 6 attåtal allmänt underlåtes i fall sådana som hans, är det rimligt att domstolengenom all ge påföljdseflergift kan överpröva åklagarens åtgärd att likväl väckaåtal. Beträffandebrottstyper där påföljdsefiergifi kan aktualiseras uttalar hov-rätlen i vissmotsättning till motionärerna alt det väl kan hävdas all också när det gällermisshandel sådana undantagsfall förekommer då påföljd ler sig obehövlig ochoberättigad men alt inan just på detta område bör, med tanke bland annat påsträvandena att motarbeta barnmisshandel, starkt betona situationensundanlagskaraklär såsom förutsättning för påföljdseflergift. Del finns enligthovrätten snarare anledning framhålla alt påföljdseftergift kan te sig berättigadi en hel del fall av bagatellartade förmögen-helsbrott. Hovrättendelar däremot motionärernas uppfattning att påföljdsefiergifi kan vara i höggrad påkallad inom del specialstraffrällsliga områdel och nämner särskilttrafikförfaitningarna. Enligt hovrätten är del uppenbart att när ett förmänniskors dagliga liv så viktigt område som trafiksektorn är kringgärdat avdetalj föreskri fler i den utsträckning som är förhållandet,åtalsunderlålelse och påföljdsefiergifi vid bagatell förseelser är ett oundgängligtinstitut. Sammanfattningsvisuttalar hovrätten att den tillstyrker att det görs en översyn av reglerna ompåföljdsefiergift i 33 kap. 4 5; BrB i anslutning till frågan om åtalspliktenoch begränsningarna däri. Hovrätten tillägger alt den vid denna bedömning intetagit ställning till om det behövs något särskilt uttalande av förall en sådan översyn skall komma lill stånd eller om den ändå kommer all göraspå grund av åtalsrättskommitténs arbete. Advokatsamfundettillstyrker bifall lill motionen utan särskild motivering. Jusliliekanslern () framhåller all vad som gälleri fråga om påföljdseftergift har nära samband med bestämmelserna omåtalsunderlålelse och då särskilt 20 kap. 7 S 3 BrB. I stort sett samma skälsom i förekommande fall finns för påföljdsefiergifi torde enligt JK tala föråialsefiergifi. JKerinrar om att hela frågan om underlåtande av åtal f n. är föremål föromprövning av ålalsräitskommitién och uttalar att behovet av en ändring avlydelsen av 33 kap. 4 ! ; BrB bör bedömas mot bakgrunden av de regler som skallgälla för åtalsunderlålelse. Del torde därför inte vara meningsfullt attföranstalta om åtgärder med avseende på frågan om påföljdsefiergifi förränresultatet av arbetet med ändringen av ålalsprövningen redovisats. Riksåklagaren uttalar alt del generellt settfinns fog för påståendet all domstolarna visar återhållsamhet när del gällerall tillämpa insiiluiet påföljdsefiergift och ställer sig i och för sig positivtill att möjligheterna att underlåta påföljd vidgas. I anslutning lill deltakonstaterande lämnar RÅ följande uppgifter om lillämpningen av reglerna ompåföljdsefiergifi: JuU 1976/77:2 7 När domstol efterger påföljd med siöd av 33 kap. 4ij skall enligt 5 -i kungörelsen (1964:740) med föreskrifier föråklagare i vissa brottmål avskrift av domen tillställas riksåklagaren. Genomdelta förfarande får riksåklagaren en samlad överblick över tillämpningen av reglernaom påföljdseftergift. 1 genomsnitt tillställs riksåklagaren ett 50-lal domarper år. Målen avser oftast bagatellbroll, som faller in under regeln i 20 kap.7 första stycket I men där åtal av olika skäl ansetts böraäga rum. Ett sådant skäl är ofta att skuldfrågan inte befunnits så klar att endomstolsprövning kan underiåtas. Att påföljdseftergifterna kommit all koncentrerastill bötesmålen bör bl. a. ses mot bakgrund av riksåklagarens rätt allunderiåta åtal enligt 20 kap. 7 v; första stycket 3 . Denbrottslighet som här brukar föreligga lill bedömande är oftast av allvarligarekaraktär. I princip görs vid åtalsprövningen samma överväganden som en domstolskulle ha gjort om påföljdseftergift varit aktuell. Delta medför alt en delfall - åriigen ungefär ett trettiotal - där förutsättningar för påföljdsefiergiftföreligger aldrig går lill domstol. Frågan om en vidgning av möjligheterna altunderlåta påföljd synes emellertid RÅ vara för tidigt väckt. Han pekar därvidlagpå att en allmän översyn av påföljdssystemet förbereds, och han anser att mankan anta att de spörsmål som berörs i motionen kommer under övervägande isamband därmed. Med tanke på den anknytning som råder mellan påföljdseflergiftoch rätt att underlåta åtal synes del honom vidare lämpligt att avvakta delförslag som åtalsrättskommittén avser all framlägga. Någon åtgärdfrån sida synes därför enligt RÅ f n. inte påkallad. uttalar all det enligtförbundets erfarenhet inte föreligger något påtagligt behov av en utvidgning avdomstolarnas befogenheter alt efterge påföljd. Den nuvarande lagstiftningenger domstolarna en tillräckligt vid ram för en liberalare praxis. Med hänsynhärtill och då frågan om domstolarnas möjligheter att efterge påföljd enligtdirektiven till ålalsräitskommitién måste samordnas med motsvarande möjligheteri samband med åialsunderlåtelse, saknas enligt förbundet anledningatt företa någon översyn av ifrågavarande stadgande. Föreningen framhåller att detproblem, som avses med motionen, i första hand bör lösas genom attmöjligheterna att besluta om åtalsunderiålelse vidgas. Åialsrätlskommitiénsförslag torde, om det genomförs, enligt föreningen komma att ge åklagarnasådana möjligheter lill åtalsunderiålelse att fall av påtalad art inte längredras inför domstol. På dessa skäl avstyrker föreningen bifall till motionen. I 33 kap. 4 § föreskrivs att påföljdför ett brott för helt efterges om det på grund av särskilda omständigheterfinnes uppenbart att påföljd inte är erforderlig. 1 motionen framhålls attdet av såväl lagtexten som förarbetena till brotts- JuU 1976/77:2 8 balkenframgår alt bestämmelsen skall tillämpas med stor restriklivitet. Enligtmotionärerna bör domstolen, framför allt i fråga om bagatellförseelser, hastörre möjlighet än f n. att efterge påföljd när det föreligger starkt förmildrandeomständigheter eller förseelsen eljest från allmänna synpunkter framstår somhelt ursäktlig. Yrkandet innebär att lagrummet skall ses över och ändras så atten mindre restriktiv praxis kommer till stånd. Utskottetkan för sin del ansluta sig till uppfattningen att en något mindre restriktivtillämpning av lagrummet synes berättigad. Skälen härför gör sig, sommotionärerna framhåller, särskilt starkt gällande i fråga om brott avbagalellartad beskaffenhet på del specialstraffrällsliga området, t. ex. vissatrafikförseelser. Ett särskilt skäl utgör det förhållandet att möjligheternaatt underiåta åtal vidgats efter tillkomst medan utrymmet förpåföljdseftergift behållits oförändrat. 1 princip bör ju domstolen kunnaefterge påföljd åtminstone i de fall då åklagaren kunnat besluta åtalsunderiålelse.Utskottet vill också framhålla att en utveckling mot ökade möjligheter lillpåföljdseftergift i fråga om bagatellbrott ligger helt i linje med dekriminalpoliliska strävandena att i ökad utsträckning undvika lagföring ochstraff. Vidbedömningen av motionsyrkandet bör emellertid beaktas att frågan om åtalsrättenför närvarande är föremål för omprövning i hela dess vidd. i ett avgivet betänkande föreslagit avsevärt ökademöjligheter till åtalsunderiålelse och förundersökningsbegränsning.Belänkandet innehåller också förslag till ändring av bestämmelserna i 33 kap.4 § , innebärande en motsvarande vidgning av möjligheterna altmeddela påföljdsefiergift. Kommitténs förslag remissbe-handlas f n. mening bör motionsspörsmålel bedömas i samband med prövningen avåtalsrättskommitténs förslag. Motionen bör därför inteföranleda något initiativ från sida. att avslårmotionen 1975/76:1068. Närvarande:fru (), fröken (), herrar Polstam (c), i (s), i (fp), (), i Kumla (s),herrar (), i (s), (), (), (), () och ().