bet · G001JuU11 · 1976-12-31 00:00:00 — Uppfattas det andra stycket soin en delegationsföreskrift, måste detdärför anses oförenligt med RF. Att en lagföreskrift blivit utformad såsom ettbemyndigande för regeringen att meddela ytterligare föreskrifter behöveremellertid inte i sak innebära, att delegering äger rum. Samma utformning kannämligen användas även när man i lag av ett eller annat skäl vill markera, altregeringen redan enligt RF äger sådan befogenhet (jfr ,Förvaltningsrältslig 1976 s. 6668). En anledning att i lag inskrivasådana "skenbara bemyndiganden" kan vara, att med stöd av 8kap. 14 § RF vill begränsa regeringens av RF följande befogenheter, t. ex. såatt någon regeringens delegering enligt 8 kap. 13 § tredje stycket ej skall fåäga rum. De fall, vari redan av RF följer att regeringen harnormgivnings-kompetens, avser dels föreskrifter som gäller verkställighet avlag (8 kap. 13 § första stycket 1), dels föreskrifter som faller underregeringens s. k. restkompetens (samma stycke 2). Fråga är då huruvida sådanaföreskrifter, som det enligt förslaget skulle tillkomma regeringen att utfärda,kan hänföras till någondera av dessa grupper. Gränserna för vad som skall vara hänförligt lillverkställighetsföreskrifter är vaga. Under förarbetena uttalades därom bl. a.följande (prop. 1973: 90 s. 211): "I viss utsträckning torde detemellertid vara ofrånkomligt att tillåta, alt regeringen med stöd av sinbehörighet att besluta verkställighetsföreskrifter i materiellt hänseende'fyller ut' en lag, även om lagen i och för sig skulle befinna sig inom detobligatoriska lagområdet. En förutsättning för att regeringen skall få göradetta måste emellertid vara, att den lagbestämmelse som skall kompletteras ärså detaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt genom den avregeringen beslutade föreskriften." Det nu föreslagna andra stycket ger regeringen en"blank" fullmakt att göra strafföreläggande möjligt vid brottstyperinom det avsedda straffskaleområdet och att därmed begränsa domstolarnasrättskipningsuppgifter. Nämnda område rymmer såväl i broUsbalken som inomspecialslraffrätlen ett stort antal brottstyper, av vilka många sinsemellanär högst olikartade. Mot denna bakgrund måste vad rege- JmU1976/77:11 32 ringenkan komma att föreskriva med stöd av andra stycket anses tillföra"regleringen" något väsentligt nytt. I själva verket synes med fogkunna hävdas, att den egentliga regleringen kommer att ske först genomregeringens föreskrifter. Vid sådant förhållande kan dessa ej betraktas somverkställighetsföreskrifter i RF:s mening. Vadhärefter angår regeringens restkompetens är till en början att uppmärksamma,att strafföreläggandeinstitutet inte faller under 11 kap. 4 § RF och däruppställt krav på lagform beträffande bl. a. föreskrifter om"rättegången". Detta stadgandes placering och under förarbetenagjorda uttalanden visar nämligen, att stadgandet avser bara rättegång viddomstol. Från RF:s synpunkt lärer alltså ordningen med strafföreläggande,ehuru reglerad i , få betraktas som ett förvaltningsförfarande(jfr SOU 1972: 15 s. 191; se även 2 § 4 förvaltningslagen 1971: 290). Befogenhetenatt meddela bestämmelser om förvaltningsförfarandet hör till regeringensrestkompetens (se prop. 1973: 90 s. 210). Denändring som förslaget syftar till innebär emellertid som nämnts, att enbegränsning sker i avseende på domstolarnas rättskipningsuppgifter. Vissa målkommer ju genom ändringen att bli handlagda i annan ordning. Det kanvisserligen sägas, att ändringen formellt inte berör domstolarna och att derasrättskipningsuppgift i brottmål förblir oförändrad, om den definieras såsomåliggande att pröva väckta åtal. Ett mera realistiskt sätt att karakteriseraden föreslagna lagregleringens innebörd är emellertid att säga, att manbeträffande ett visst brottsområde inför möjlighet att tillgripa ettförvaltningsförfarande i form av straffföreläggande såsom ett alternativ tilldet exklusivt gällande domstolsförfarandet. Tillden del förslaget i enlighet med det anförda går ut på en begränsning avdomstolarnas hittillsvarande uppgifter krävs i följd av 11 kap. 4 § RF lagform.Enligt sakens natur torde lagformen då också iakttagas beträffande fastslåendetav vad som kan träda i stället, nämligen möjhgheten att utnyttjastrafföreläggande. Det kan göras gällande,, att RF ej gör det nödvändigt attdriva kravet på lagform längre än så. Effekten av en lagändring med nu angivetinnehåll kan nämligen påstås bli, att det i princip blir fritt fram för attgenom ett förvaltningsförfarande beivra brott av ifrågavarande slag. Eftersomförvaltningsförfarandet ligger inom regeringens kompetensområde, skullekonsekvensen då bli att regeringen genom ändringen skulle få befogenhet att genärmare riktlinjer för förfarandets användning i åsyftade fall. Iett resonemang av nu angiven innebörd kan man möjligen anse sig finna stöd föratt förslaget uppfyller RF:s krav på lagform i de delar där sådan krävs, medanvad som avses falla under regeringens föreslagna befogenhet skulle vara endastsådant som omfattas av restkompe-tcnsen. Emellertid ligger detta resonemangfjärran från realiteterna i det JuU1976/77:11 33 Dettas innebörd är ju alls inteatt såsom det förda resonemanget förutsätter hela det brottsområde somfaller inom den yttersta gränsen för andra stycket skulle i princip ansesöppnat för strafföreläggandeförfarande med behörighet för regeringen att inomdenna vida ram ge närmare förfarandeföreskrifter i kraft av restkompeten-sen.Vad förslaget går ut på är fastmer att under strafföreläggandeområdet skallföras in bara en relativt sett mycket begränsad grupp brottstyper, vilka vidregeringens urvalsprocess befinnes lämpliga för straff-föreläggandeformen. Det senast anförda leder enligt lagrådets mening till denslutsatsen, att den föreslagna befogenheten för regeringen inte kan grundas pårest-kompetensen utan att fråga i själva verket är om en sådandelegations-föreskrift, som lagrådet enligt det föregående har funnit inte varaförenlig med RF. För att på grundlagsenligt sätt få till stånd sådanvidgning av straffföreläggandets tillämpningsområde, som andra stycketsyftar.till, synes två lösningar vara tänkbara. En är, att självgenom lag gör urvalet av brottstyper på det aktuella området. En annan lösningär måhända, att den föreslagna lagtexten i andra stycket görs mera "detaljerad"(jfr citatet ovan) genom att däri anges urvalsprinciper, till vilka kan knytasbefogenhet för regeringen att meddela närmare verkställighetsföreskrifter. remitterade propositionen har föredragande departementschefen någotupphållit sig vid frågan om urvalet av de brottstyper som i första hand bordekomma i fråga för en sådan vidare tillämpning av strafföreläggande som avses iandra stycket. Han har därvid anfört bl. (s. 175), att det borde ankomma påRA att ytterligare undersöka frågan, innan ställning tas till behovet avutvidgning, samt att detta dock borde ske först sedan man vunnit erfarenheterav straff-föreläggandereformen i övrigt. Sådan ytterligare utredning bör enligtlagrådets mening avvaktas, innan valet sker mellan de båda angivnalösningarna, särskilt som det här är fråga om ett stort antal heterogenabrottstyper vari ingår även brott av allvarligt slag. En sådan ordningmöjliggör också, att valet föregås av ett sedvanligt remissförfarande, därrättstillämpande myndigheter och andra sakkunniga instanser bereds tillfälleatt yttra sig över ett mera preciserat förslag till utvidgning avslrafföreläggandeinstitutet. Av nu anförda skäl förordar lagrådet, att det föreslagnaandra stycket i förevarande paragraf får utgå. Beträffande de i denna paragrafföreslagna ändringarna uttalas i propositionen, att de bör kunna medföraavsevärda tidsvinster för åklagare och domstolar. Vari dessa lidsvinster skullebestå utvecklas emellertid inte närmare. JuU 1976/77:11 34 Det är till en början klart, att det arbete föråklagaren som är förenat med själva den processinledande akten blir väsentligendetsamma vare sig denna utgörs av en stämningsansökan eller av en annanframställning. Enligt båda alternativen måste vidare förutsättas, att rättengranskar den processinledande akten för att tillse, att skäl till avvisning avåtalet ej föreligger. Mot bakgrunden härav synes det knappast kunna innebäranågon beaktansvärd tidsvinst, att rätten enligt förslaget skulle besparas detrent formella bestyret att utfärda stämning. Såsomframhålles i specialmotiveringen innebär den föreslagna regle ringen, "att den misstänkte inte behöver delges stämning beträffande den gärning som omfattas av tidigare utfärdat strafföreläggande". Han skall emellertid "få del av" den framställning som skall ersätta stäm ningsansökan och stämning. Det finns anledning att något närmare granska innebörden och räckvidden av denna skillnad i delgivningshän- seende. 1de allra flesta av de mål som här kommer i betraktande torde enligt gällanderätt stämning delges med kallelse till huvudförhandling. För dessafall kommer det om den föreslagna ändringen av förevarande paragraf genomförs att bli den framställning varigenom åtal väcks som i stället för stämningutställs till delgivning med kallelse till huvudförhandling. Vidförsök till delgivning av kallelse till huvudförhandling torde i praktikenoftast användas delgiv-ningsformer vilka kan leda till sådan delgivning som ärgodtagbar även beträffande stämning i brottmål. I stor utsträckning torde ocksådelgiv-riingen ske på sådant sätt. Det blir då över huvud ingen nämnvärd skillnadgentemot förfarandet enligt gällande lag. Denskillnad som förslaget medför från delgivningssynpunkt synes begränsad lill tvåtyper av fall, vilka inle kan antagas bli särskilt fre-kventa. Här åsyftas delsfall, där det blir aktuellt att låta den tilltalade få del av åtalet annorledesän i samband med kallelse till huvudförhandling, och dels fall, där kallelsetill huvudförhandling delges på sätt som ej är godtagbart beträffande stämningi brottmål. Särskiltefter genomförande av förslaget, att kallelse till huvudförhandling skallkunna utfärdas med bevisföreläggande, synes det vara företrädesvisnär det är av betydelse från preskriptionssynpunkt, som det kan ifrågakommaatt låta den tilltalade få del av åtalet före kallelse till huvudförhandling.Därvid bör enligt propositionen åklagarens framställning formligen delges dentilltalade. Inte heller då innebär således förslaget, att en delgivningsomgånginbesparas. Eftersom det inte är stämning som skall delges, är emellertid 33kap. 6 § RB efter orden ej tillämplig. Sådan delgivning av åtal som enligt 35kap. 1 § BrB avbryter åtalspreskription skulle därmed för de i förevarande paragrafavsedda fallen enligt lagtexten kunna ske genom s. k. surrogatdel-givning ellergenom kungörelsedelgivning. Också för den andra av de JuU 1976/77:11 35 bådanämnda typerna av fall synes förslagets innebörd vara väsentligen endast, attenligt lagtexten rätten kan nöja sig med kungörelsedelgivning ellersurrogatdelgivning. Enligt gällande lag är det möjligt att döma en utebliventilltalad i fall, där kallelsen delgivits honom endast på något av nämndasätt, men det förutsätts då bl. a. att han fått del av åtalet i merabetryggande ordning. Lagrådet anser det inte från rättssäkerhetssynpunkt tillfredsställandevare sig att åtalspreskription skall kunna avbrytas genom ettdelgivningsförfarande, som ej uppfyller lagens krav på delgivning av stämningi brottmål, eller att ett brottmål av det slag som här avses skall kunnaupptagas till prövning utan att åtalet delgivits den tilltalade på sätt sommotsvarar nämnda krav. Nuangivna betänkligheter skulle visserligen i och för sig kunna undanröjas genomen tolkning av 33 kap. 6 § RB, enligt vilken med stämning i brottmål jämställssådan framställning som avses i förslaget till 48 kap. 12 §. Det villemellertid förefalla som om med en sådan tolkning förslaget skulle blipraktiskt taget helt innehållslöst. Med hänsyn härtill, och helst som ej hellermed den motsatta tolkningen några större processekonomiska fördelar synes ståatt vinna genom förslaget, anser sig lagrådet inte kunna tillstyrka detta. 3.Förslaget till lag om ändring i lagen (1946: 864) om återgäldande av kostnadför blodundersökning i brottmål Enligt lag skall vad som föreskrivs i 31kap. RB om kostnad, som enligt rättens beslut har utgått av allmänna medel, ägamotsvarande tillämpning i fråga om skyldighet att till statsverket återgäldakostnad för tagande av blodprov på den som misstänks för brott samt undersökningav sådant blodprov. I propositionen uttalas, att lag bör gälla ocksåom ansvarsfrågan tas upp av åklagare genom strafföreläggande, och detföreslås, att till klargörande härav i lagen införs en regel om lagenstillämplighet i sådant fall. Lagrådet delar i princip den uppfattning sompropositionen i denna del ger uttryck åt. Emellertid kan mot det föreslagnatillägget till lagen anmärkas, att vid avfatlningen av detsamma inte synes habeaktats att den reglering av skyldigheten att i brottmål återgälda rättegångskostnad,som inryms i 31 kap. RB, endast har avseende på rättens avgörande. Åläggandeatt återbetala blodprovs- och analyskostnader innefattas ej heller i åklagarensbeslutsrätt enligt 48 kap. RB. Detbör vidare uppmärksammas att, om tillämpligheten av lag utsträcks tillatt omfatta fall, där ansvarsfrågan upptages genom strafföreläggande, lagtextenbör utformas så, att därav framgår dels att också återbetalningsskyldighetenför den misstänkte skall föreläggas denne till godkännande och dels attföreläggandet i berörd del skall i fall av godkännande kunna utgöraexekutionstitel (jfr 48 kap. 2 och 3 §§ RB). JuU 1976/77:11 36 För att avhjälpa angivna brist i förslaget och iövrigt tillgodose nu anförda synpunkter förordar lagrådet, att lag i stället för den i propositionen föreslagna regeln intages en bestämmelse avföljande lydelse: "Upptages fråga om ansvar för brottet genom strafföreläggande,skall i fråga om sådan skyldighet bestämmelserna i 48 kap. omsärskild rättsverkan gälla i tillämpliga delar." Tilläggasbör, att med den av lagrådet förordade konstruktionen det torde bli fullt klartatt, om den misstänkte inte godtar föreläggandet till alla delar, möjlighetenatt få saken avgjord genom strafföreläggande förfaller (jfr 48 kap. 9 § RB).