bet · G001JuU11 · 1976-12-31 00:00:00 — statsverketåtergälda kostnad för statsverket återgälda kostnad för tagande av blodprov å den som tagande av blodprov å den som misstankes för brott samt under- misstankes för brott samt under sökning av sådant blodprov skall sökning av sådant blodprov skall vad i 31 kap. är vad i 31 kap. är stadgat om kostnad, som enligt stadgat om kostnad, som enligt rättens beslut utgått av allmänna rättens beslut utgått av allmänna medel, äga motsvarande tillämp- medel, äga motsvarande tillämp ning. Detta gäller även om fråga ning. Upptages fråga om ansvar om ansvar för brottet har uppta- för brottet genom strafföreläggan- gits av åklagare genom strafföre- de, skall i fråga om sådan skyl- läggande. digliet därjämte bestämmelserna i 48 kap.rättegångsbalken om särskild rättsverkan gälla i tillämpliga delar. Vad nu stadgats gälle ej blodprov,erforderligt för läkarundersökning, som någon enligt lag eller författning ärskyldig att undergå. Denna lag träder i kraft den Denna lag träder i kraft den Närvarande: (), fröken (),herrar Polstam (c), i (s), i (c), (), fruBergander (s), (), i Kumla (s), herrar (), i (s). (), (), ()och (). JuU 1976/77:11 22 1. vid3 i utskottets hemställan avfröken (), herrar i (s), (), (),i Kumla (s), i (s) och (), som anser dels alt den del av utskottets yttrande, som börjarpå s. 10 med "Enligt utskottets" och slutar på s. 11 med "s. k.automatbedrägeri", bort ha följande lydelse: Medhänsyn till vad som redovisats i propositionen rörande den hittillsvarandetillämpningen av snyltningsbestämmelsen och till önskemålet att rättsväsendetsresurser ej i alltför hög grad tas i anspråk för beivrande av mindrelagöverträdelser bör man enligt utskottets mening välja den typ avåtalsprövningsregel som förordnats i propositionen. Utskottet tillstyrkerdärför propositionen i denna del. vill utskottet understryka viktenav insatser i den brottsförebyggande verksamheten på detta område. Härvid börsom departementschefen uttalar (s. 162) brottsförebyggande rådet kunna spelaen viktig roll. delsalt utskottets hemställan under 3 bort ha följande lydelse: 3. att beträffande åtalsprövningsregelantar 9 kap. 12 § i det genom propositionen framlagda förslaget till lag om ändringi . 2. vid4 i utskottets hemställan avfröken (), herrar i (s), (), (),i Kumla (s), i (s) och (), som under förutsättning av bifall till reservationen nr 1 anser attden del av utskottets yttrande på s. 13, som börjar med "En annan"och slutar med "dessa förfaranden", bort ha följande lydelse: Enannan konsekvens av utskottets ställningstagande är att den ovan förordadeåtalsprövningsregeln blir tillämplig också på nu ifrågavarande förfaranden.Något hinder häremot föreligger inte enligt utskottets mening. Utskottet villdock understryka vad departementschefen (s. 164) uttalar beträffande detstraffvärda i dessa beteenden. Atalsmöjligheten bör därför i dessa fallanvändas med mindre restriklivitet än vad som eljest har förutsatts ipropositionen. JuU1976/77:11 23 Närvarande: justitierådet , regeringsrådet ,justitierådet Mannerfelt, justitierådet Welamson. Enligt lagrådet tillhandakommetutdrag av protokoll 1975/76: 30 vid sammanträde med riksdagensjustitieutskott har utskottet beslutat inhämta lagrådets yttrande överpropositionen 1975/76: 148 med förslag till enklare former för beivrande avmindre lagöverträdelser. Ärendet har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessornNils-Olof . Lagrådetavger följande yttrande: Förslaget till lag om ändring i Lagrådet föreslår nedan under 9kap. 2 och 12 §§, att gällande bestämmelse i 2 § andra stycket första meningenbibehålls, ehuru med viss omredigering. Godtas detta förslag, minskas i höggrad behovet att nu införa en särskild bestämmelse om automatmissbruk. Sådantförfarande skulle med lagrådets förslag komma att i samma utsträckning som förnärvarande falla under snyltningsbestämmelsen, låt vara med en lindrigarestraffskala, om man, såsom lagrådet, godtar förslaget i propositionen att detej längre skall kunna dömas för bedrägeri jämlikt den bestämmelsen. Även om nuvarande reglering beträffande snyltningsbrotteni princip bibehålls, behöver detta inte utesluta att det införs enspecialbestämmelse om automatmissbruk. Viss tvekan om det läinpliga härutinnankan man hysa av det skälet att den nu föreslagna bestämmelsen och deöverväganden som legat till grund för densamma är så snävt inriktade, nämligenbara på automatapparater som tillhandahåller varor, tjänster eller nyttigheteri övrigt. Att föredra hade varit att en ny lagstiftning på ifrågavarandeområde kunnat grundas på en systematisk genomgång och en samlad bedömning av olikamissbruksformer, när det gäller skilda maskinella hjälpmedel; en dylikgenomgång och bedömning är tydligen att emotse. (Se prop. s. 165; jfr vissaremiss- JuU1976/77:11 24 Lagrådet vill dock inte motsätta sig atti avbidan på kommande utredningsresultat en reglering av föreslagen typ införs. Den föreslagna bestämmelsen tar sikte bara på begagnandeav automatapparat. Därmed förstås enligt motiven (s. 180) att apparatens mekanismsätts i funktion, varigenom dess innehåll eller tjänster tas i anspråk. Utanförbestämmelsen skulle alltså av motiven att döma lämnas det fallet, att apparatenvisserligen sätts i funktion med lovliga medel men därefter manipuleras, så attden presterar mer än kunden har betalat för eller den eljest fungerar oriktigt.Praxis erbjuder exempel på att s. k. enarmade banditer, efter igångsättning påföreskrivet sätt, har manipulerats med olovliga hjälpmedel, så att de har gettstora vinster. Paragrafens avfattning föranleder emellertid inte, att förfarandenav detta och liknande slag måste anses falla utanför bestämmelsenstillämpningsområde. Lagrådet vill förorda den tolkningen av paragrafen, attden skall anses omfatta även sådana förfaranden. Brottsbeskrivningen i 8 a § innefattar bl. a. att någonbegagnar en apparat genom att använda falska sedlar eller mynt. är det emellertidi 14 kap. 9 § redan straffbekigt att utprångla eller eljest göra bruk av falsksedel eller falskt mynt. Straffsatsen härför är enligt samma kapitels 6 §strängare än den nu föreslagna bestämmelsens. I tillämpningen uppkommer därförvissa konkurrensproblem i det sammanhanget (se härom t. ex. m. fl.,I, 4:e uppl. 1974, s. 375377 och samma arbete II, 3:e uppl. 1973, s. 92). 2 och 12 §§ Lagrådet kan i sak ansluta sig tillpropositionens grundtanke att lag-föringsinsatserna bör begränsas när detgäller snyltningsbrott. Före det nu ifrågavarande förslaget beträffande ändringari BrB hade brottmålsutredning lagt fram eU förslag (SOU 1971: 10) somsyftade till att åstadkomma lagföringsbegränsningar i fråga ombutikssnatterier. Utredningen tänkte sig därvid att uppnå det syftet bl. a.genom en regel om särskild åtalsprövning. Förslaget i den delen vann dock integehör. Mot den angivna bakgrunden är det naturligt omutredningen, när den senare behandlade snyltningsbrotten, antog att särskildåtalsprövning såsom metod att uppnå lagföringsbegränsning beiräffande snyltningsbrottenskulle röna samma öde som dess äldre förslag om åtalsprövning beträffandebutikssnatterierna. Det är knappast för djärvt att antaga, att detta utgjortden huvudsakliga förklaringen både till att utredningen i ställethuvudsakligen sökte sig fram på vägen att föreslå begränsningar av detkriminaliserade området, såvitt nu är i fråga, och till att ävenremissinstanserna (med två undantag, se prop. s. 64 och 65) JuU 1976/77:11 25 avstodfrån att aktualisera frågan om särskild åtalsprövning för snylt-ningsbrottensdel. I det föreliggande ärendet har alltså före departementsbehandlingen inteförekommit någon närmare diskussion beträffande lämpligheten av särskildåtalsprövning vid snyltningsbrotten eller beträffande frågan, om införande avdylik prövning kan göra det obehövligt att begränsa snyltningsbestämmelsensräckvidd. Underdepartementsbehandlingen av förevarande lagstiftningsfråga har emellertidintagits ståndpunkten att som ett av medlen att begränsa lagföringsinsatsernapå snyltningsbrottens område skall användas särskild åtalsprövning. Lagrådetvill fästa uppmärksamheten på att den intagna ståndpunkten i och för sigträffas av en invändning, som föredragande departementschefen i propositionenanför mot att vidga området för rapporteftergift. Denna avser, att det frånprincipiell synpunkt vore en mindre tillfredsställande ordning om därigenombestämmelserna om snyltningsbrotten inte skulle tillämpas enligt sinordalydelse (prop. s. 160 näst sista stycket). Vad som sålunda sägs varaotillfredsställande är just det som är kärnan också i sådan särskildåtalsprövning, som anknyts till viss brottstyp, och alltså även ipropositionens lösning i 12 § andra stycket. Såtillvidakan lagrådet finna fog för berörd invändning som det är mertillfredsställande att på straffrättslig väg kunna åstadkomma önskad"avkriminaUsering" än att nå motsvarande lagföringsbegränsning pååtalsprövningens väg. Men förutsättningen är då ofrånkomligen, att man istraffbudet kan föra in klart begränsande och rationellt betingade rekvisit,som krymper straffbudets tillämpningsområde i önskvärd omfattning. Kan dettaej uppnås, bör åtalsprövningens väg kunna godtagas, när starka skäl talar förbegränsningar av insatserna från rättsvärdens organ för att bekämpa vissagärningstyper. Som kommer att framgå av det följande föreligger enligtlagrådets mening en sådan situation i detta ärende. Nuhar i propositionen valts metoden att söka få till stånd önskade begränsningargenom en kombination av straffrättshg och processrättslig ändring. Eftersom denprocessrättsliga vägen ändå har ansetts böra anlitas, finns det anledning attbegrunda, hur långt den bär i fråga om de allmänna mål som propositionenuppställer. propositionen valda typen av åtalsprövningsregel hör till de starkastlagföringsbegränsande i BrB:s uppsättning av dylika regler (jfr härom SOU1976: 47 s. 76). Det må erinras om att, när utredningen för snatteribrottensvidkommande (SOU 1971: 10 s. 134) övervägde val av åtalsprövningsregel, manförkastade denna regeltyp, enär den ansågs ha alltför restriktivt innehåll; detantogs att med en sådan regel antalet åtal/strafförelägganden skulle begränsastill ett litet fåtal i jämförelse med vad som dittills förekommit. Om det nu väljs en åtalsprövningsregelmed denna starkt begränsande JuU 1976/77:11 26 effekt något som lagrådet kan godtaga uppkommer frågan, huruvida det verkligenföreligger något behov av att dessutom i lagföringsbegränsande syfte inskränkaräck\'idden av bestämmelsen i 2 § andra stycket första meningen. Lagrådetfinner mot bakgrunden av det anförda, att man har stark anledning attbetvivla detta. Redan häri ligger ett skäl att avstå från ingrepp i nämndabestämmelse. Härtillkommer att, för det fall att en begränsning av bestämmelsen ändå tas underövervägande, man har att beakta åtminstone två komplikationer. Denförsta komplikationen avser följderna av att den föreslagna bestämmelsen i 2 §andra stycket är utpräglat kasuistisk. Den för tankarna till äldres tiderslagstiftningsteknik och de svårigheter som den medförde i rättstillämpningen.Det är också uppenbart, att en bestämmelse av föreslaget innehåll i praktikenskulle leda både till tillämpningssvårigheter och till irrationella resultatnär det gäller en del gärningstyper. Lagrådet finner det inte motiverat attnärmare exemplifiera detta. Det må vara tillräckligt att nämna följande. Detär svårt att finna en hållbar förklaring till att regeln, som föreslås i avseendepå hotell- och pensionatsrum, inte skulle omfatta också t. ex. icke yrkesmässigrumsuthyming av enskilda lägenhetsinnehavare. I många orter sker för övrigtsådan rumsförmedling centralt och utgör ett typiskt komplement till hotell-och pensionatsverksamheten, avsett att stå till förfogande när hotell ochpensionat är fullbelagda. Begränsningen till "rum" (utankomplettering med uttryck såsom "eller annat dylikt") väcker ocksåviss tvekan. Det är åtskilHga andra utrymmen som upplåts på sätt som ärbesläktat med hotellrumsuthyrning. Lagrådet tänker därvid på tillfälliguthyrning av sådana objekt som parkeringsplatser utomhus eller i parkeringshus,båtplatser i hamnar, campingplatser samt tennis- och andra sportbanor. Det kanfrån skilda synpunkter ifrågasättas, om det är önskvärt eller ens praktisktgenomförbart att i sådana och likartade fall generellt genomdriva ett systemmed förskottsbetalning. Enannan fråga som kan ställas är, om det är rationellt att bland alla de fall därnågon förevisning mot avgift förekommer ge föreställningar en särposition.Bestämmelsen kommer att omfatta exempelvis s. k. plank-ning in på , närdär försiggår en föreställning som plankaren vill se, men utanför bestämmelsensynes dennes åtgöranden falla, om han bara vill titta på djuren. Denandra antydda komplikationen är följande. De förfaranden som enligt förslagetfaller utanför 2 § andra stycket förs därmed inte bort från de brottsutredandemyndigheternas verksamhetsfält. Förfarandena måste nämligen underkastasprövningen huruvida de i stället faller under de rekvisit som gäller enligtsamma paragrafs första stycke. Förundersökningsverksamheten måste alltså,jämfört med vad som gäller. JuU1976/77:11 27 vidgas till att ta sikte även på den ofta besvärligabevisfrågan, huruvida vilseledande föreligger och är subjektivt täckt.Beträffande nu avsedda förfaranden återförs alltså regleringen i princip tillvad som gällde års reform (jfr härom prop. s. 15), och man uppoffrarbeträffande dem det mesta av vad den reformen har medfört. Och eftersom förfarandenamåste utredas och bedömas i ljuset av 2 § första stycket, får åklagaren intenågon åtalsprövningsregel att falla tillbaka på (jfr förslaget i 12 § andrastycket). Det må vara att svårigheterna att få fram tillräckligbevisning i frågan, huruvida vilseledande ägt rum och varit subjektivt täckt,torde leda till färre åtal eller strafförelägganden beträffande ifrågavarandegärningar och att såtillvida en slutlig lagföringsbegränsning uppnås. Men detsker till priset av förslagets redovisade effekt beträffande nytillkommandeutredningsteman i förundersökningsarbetet. Det måste betecknas som tveksamt,om den föreslagna straffrättsliga ändringen verkligen medför några viktigareprocessekonomiska fördelar. Klart är i vart fall att större sådana fördelarstår att vinna, om den föreslagna särskilda åtalsprövningen får gälla allasådana snyltningsförfaranden som omfattas av 2 § andra stycket förstameningen. Därmed skulle över hela fältet öppnas möjlighet att i mindreallvarliga fall avskriva saken utan någon närmare utredning. Till undvikandeav att sista stycket i propositionens avsnitt 6.2.2 (s. 164) blir missförståttmå framhållas, alt det endast är åklagare som med stöd av regler om särskildåtalsprövning kan fatta beslut, ledande till att förundersökning nedläggseller ej inleds. som finner att dylik regel bör läggas tillgrund för avskrivning har alltså att anmäla saken till vederbörande åklagare. Mot bakgrunden av det anförda vill lagrådet delstillstyrka propositionens förslag till ändring av 12 §, dels avstyrka detändringsförslag som avser 2 § andra stycket första meningen. Mot förslaget attupphäva sistnämnda styckes andra mening har lagrådet inte någon erinran. Har ett vilseledande ägt rum är brottet, som framgår avdet föregående, principiellt sett bedrägeri. Enligt propositionen (s. 181)skall ett snyltningsbrott, om vilseledande föreligger, betecknas som bedrägeri,om det inte avser ringa värde. Detta överensstämmer med vad som gällerenligt 2 § andra stycket. Enligt detta lagrum skall nämligen under övriga därangivna förutsättningar dömas för bedrägeri, om brottet ej är att anse somringa. I motsats till vad som sålunda gäller nu skall enligt propositionen, omvilseledande ej föreligger, ansvar för bedrägeri ej kunna ådömas ens omsnyltningsbrottet avsett betydande värde (prop. s. 163). Den avsedda effektenmarkeras i den föreslagna lagtexten endast genom att snyltaren skall dömas förbedrägligt beteende, "om ej gärningen föranleder ansvar enligt 1 eller 3§". JuU1976/77:11 28 Lagrådet finner att bärande skälanförts för den i propositionen föreslagna gränsdragningen mellan bedrägligtbeteende enligt 2 § andra stycket och bedrägeri och grovt bedrägeri enligt 1och 3 §§. Det angivna syftet bör dock enligt lagrådet markeras i lagtextenklarare än som skett i propositionsförslaget. Lagrådet föreslår, att 2 § andra stycket med hänsyn till.det sagda och med viss redaktionell jämkning erhåller följande lydelse: "Begagnar sig någon av husrum, förtäring, transport,tillträde, till föreslällning eller annat dylikt, so:m tillhandahålles underförutsättning av kontant betalning, och gör han ej rätt för sig, dömes, varesig han vilseleder någon eller ej, för bedrägligt beteende. Detta gäller dockicke, om gärningen avser värde, som ej är ringa, och om den i övrigt är sådansom sägs i 1 §." Med hänsyn till att i fortsättningen skall kunna dömastill ansvar för bedrägeri endast enligt 1 §, bör i 3 § uttrycket "brottsom förut i detta kapitel är sagt" utbytas mot "brott som i 1 §sägs". Förslaget till lag om ändring i Lagrådet delar uppfattningen, att tilltalad inte alltidskall behöva kallas till huvudförhandlingen vid vite. Också för vissa fall, därpersonlig inställelse ej synes nödvändig, måste det emellertid kunna framståsom väsentligt, att den tilltalade blir på något sätt företrädd. Det syneslagrådet mindre välbetänkt att eliminera varje möjlighet till vitesföreläggandeför sådana fall. Med hänsyn härtill föreslår lagrådet, att paragrafens andrastycke med viss redaktionell jämkning i övrigt får följande lydelse: "Den tilltalade skall kallas till huvudförhandlingeni stämningen eller genom särskild kallelse. Erfordras att han inställer sigpersonligen eller att han eljest kommer tillstädes, förelägge rätten honomvite. Förekommer anledning, att den tilltalade ej skulle iakttaga sådantföreläggande, må förordnas att han skall hämtas till rätten. Meddelas ejföreläggande eller förordnande som sagts, skall den tilltalade erinras omatt målet kan komma alt avgöras utan hinder av hans utevaro. Om inställande avtilltalad, som är anhållen eller häktad, förordne rätten." Enligt gällande lydelse avförevarande paragraf utgör det förhållandet, att "ej heller annanförberedande åtgärd erfordras" en förutsättning för omedelbar kallelsetill huvudförhandling. I den föreslagna lydelsen har emellertid nämndaförhållande kommit att framstå som för- JuU1976/77:11 29 utsättning för något, varmed det inte har sakligt samband,nämligen att bevisföreläggande kan underlåtas. Orden "och att ej hellerannan förberedande åtgärd erfordras" bör utgå. För att klargöra attåklagaren, innan han tar in kallelse i stämningen, bör beakta behovet av förberedandeåtgärder och andra lämplighetssynpunkter, bör en kompletterande föreskrift fogastill andra stycket. Med hänsyn till det anförda föreslår lagrådet, attparagrafens andra stycke får följande lydelse: "I stämningen skall åklagaren tillika förelägga dentilltalade att inom viss, av åklagaren bestämd tid muntligen eller skriftligenhos rätten uppgiva de bevis han vill åberopa vid huvudförhandlingen och vadhan vill styrka med varje särskilt bevis. Detta gäller dock ej, om åklagaren pågrund av den tilltalades erkännande eller annan omständighet finner uppenbart,att bevis ej kommer att av den tilltalade uppgivas. Om det är lämpligt, mååklagaren i stämningen kalla den tilltalade till huvudförhandling." Första stycket i förevarande paragraf innebär, attstrafföreläggande får tillämpas beträffande två grupper av brott, nämligen delsbrott för vilka stadgas böter, dock ej normerade böter, dels brott för vilkastadgas böter eller fängelse . Den första gruppen omfattarefter orden alla brott, där böter med undantag för normerade böter ingår istraffskalan. Vad som åsyftas är emellertid brott för vilka stadgas enbartböter. För att denna begränsning klart skall framgå synes lämpligt attbibehålla den nuvarande lagtextens uttryck "brott, för vilket ej stadgassvårare straff än böter" med tillägget "dock ej normeradeböter". Den andra gruppen torde kunna anges gälla brott för vilka stadgasdagsböter eller fängelse . Ej heller denna grupp synesnämligen vara avsedd att omfatta brott, vars straffskala innehåller normeradeböter, och det torde inte förekomma, att andra penningböter och fängelse ingåri samma straffskala. För att strafföreläggande skall få utfärdas förutsätterparagrafens första stycke ytterligare, alt brottet ensamt eller jämte annat däravsett brott som gemensamt straff "finnes förskylla högst sextiodagsböter". Såsom förslaget har utformats gäller denna förutsättning varesig penningböter eller dagsböter skall ifrågakomma. I den mån den eller detillämpliga straffskalorna inte föreskriver lägre maximistraff, får andrapenningböter än normerade böter ådömas med högst för ett brott och för två eller flera brott gemensamt; böter som JuU1976/77:11 30 gemensamt straff för flera brott ådöms dock i dagsböter,om sådana är stadgade för något av brotten (se 25 kap. 1 och 5 §§ BrB). Med dennu gällande lydelsen av förevarande i)aragrafs första stycke föreligger intenågot hinder mot alt utfärda strafföreläggande för brott, som finnes förskyllapenningböter upp till maximum eller vid flera brott 1 000 kronor.Den remitterade propositionen innehåller inte heller någon antydan om attändring skulle vara åsyftad härvidlag. Den angivna innebörden av lagrummets nuvarande förstastycke framgår därav, att endast "om dagsböter stadgas"tillämpningen av straffföreläggande har begränsats med hänsyn till storlekenav det bötesstraff som brottet eller brotten förskyller. Bakom den ipropositionen föreslagna lydelsen ligger måhända tanken, att dagsbotsstraff generelltsett är att anse som en svårare påföljd än böter i pengar. I gällandelag görs emellertid inte någon sådan gradering av förhållandet mellan dagsböteroch penningböter (jfr Beckinan m. fl.. I, 4:e uppl. 1974, s. 45).Lagrådet vill därför förorda, att lagrummet i aktuellt hänseende ges enavfattning som är likartad med den nuvarande. På grund av det anförda föreslår lagrådet, att paragrafensförsta stycke med i övrigt vissa redaktionella jämkningar ges följandelydelse: "Strafföreläggande får utfärdas beträffande brott,för vilket ej stadgas svårare straff än böter, dock ej normerade böter, ochbeträffande brott, för vilket stadgas dagsböter eller fängelse i högst sexmånader. Skola dagsböter följa å brottet, får dock strafföreläggande utfärdasendast när brottet ensamt eller jämte annat sådant brott som nämnts finnesförskylla högst sextio dagsböter." Enligt den föreslagna paragrafens andra stycke skallregeringen äga förordna, att strafföreläggande får utfärdas även beiräffandebrott, för vilket stadgas dagsböter eller fängelse i högst . Av dennaföreskrift, sammanställd med paragrafens första stycke, framgår att de brottsom kan avses med ett regeringens förordnande är sådana, för vilka stadgas,förutom dagsböter, fängelse men högst . I andra stycket har använts samma metod som förekom närman genom ändringar i 48 kap. öppnade möjlighet att använda straffföreläggandebeträffande brott i vilkas straffskala ingick, förutom dagsböter, fängelse ihögst . Fråga uppkommer emellertid, om det är förenligt med den nyaregeringsformen (RF) att också nu använda denna lagstiftningsmetod. Andra stycket är språkligt utformat som ett riksdagensbemyndigande för regeringen att meddela förordnande om en vidsträcktareanvändning JuU1976/77:11 31 av strafföreläggande än vad som följer av första stycket.Formulerings-mässigt sett framstår bestämmelsen otvivelaktigt som en delegationsföreskrift. Vad som skulle ske om regeringen meddelade förordnandeenligt andra stycket vore, att domstolarnas rättskipningsområde begränsadesgenoin att vissa ytterligare måltyper skulle kunna handläggas inomstrafföreläggandets ram. Emellertid krävs enligt 11 kap. 4 § RF lagform, närdet gäller föreskrifter om domstolarnas rättskipningsuppgifter och rättegången,och därvid åsyftas uppenbarligen även begränsande föreskrifter. Något stöd förriksdagen att delegera normgivningskompe-tensen på detta område erbjuder RFicke.