bet · G001KU5 · 1976-12-31 00:00:00 — med anledning avmotioner om det statliga utredningsväsendet 1 motionen 1975/76:169 av ()hemställs "att hos regeringen anhåller att denna utfärdarrekommendationer om begränsning för att minska omfattningen av statligautredningsbetänkanden". Motionärenerinrar om de förslag till reformer av utredningsväsendet som våren 1975framlades av en särskild arbetsgrupp inom statsrådsberedningen. Arbetsgruppenbehandlade frågan om utredningsbetänkandenas omföng men avvisade tanken på attutfärda rekommendationer för att minska utredningarnas omfattning. Enligtmotionären finns det fortfarande anledning att kräva att regeringen utfärdar enrekommendation till de statliga utredningarna. 300 sidor bör anges som enlämplig gräns. Förutom det direkta syftet att göra utredningarna merinformativa kan enligt motionären en sådan begränsning även gekostnadsbesparingar. I motionen 1975/76:899 av ()hemställs "att uttalar att enmansutredningar endast iundantagsfall må tillsättas samt att de pariamentariska utredningarna ges såbred politisk bas som möjligt". Enligtmotionären har i allt större utsträckning tillsatts s. k.enmansutredningar i stället för pariam.entariska utredningar. Av de nu sittandeutredningarna skulle närmare en tredjedel vara s. k. enmansutredningar, därutredningsmannen har tagits från något departement eller någon statligmyndighet. Motionären anser, att eftersom de statliga parlamentariskautredningarna ger oppositionspartierna möjlighet att följa frågan underiättas också behandling av den kommande propositionen. I motionen 1975/76:903 av m. (vpk) hemställs "att hos regeringen anhåller att åtgärder vidtasi syfte att kraftigt reducera priserna på de statligautredningsbetänkandena". Enligtmotionärerna är en viktig källa för informationom planerade politiska ställningstaganden, förslag och överväganden. Därför ärdet viktigt att intresserade har möjlighet att själva sätta sig in i materialetoch att kostnadsaspekten inte avhåller från inköp. Viktiga utredningar haremellertid ofta ett pris som säkert gör att många avstår från att sätta sig ini grundmaterialet. Som exempel nämner motionärerna den s. k.paragraf-32-utredningen (Demokrati på arbetsplatsen, SOU 1975:1) som kostadekr. 59:50, utredningen för regional balans (SOU 1975:91-93) vars tvådelar kostade kr. 48:75 resp. 51:- samt fri- och rät- 1 1976/77. KU 1976/77:5 2 tighetsutredningensbetänkande Medborgeriiga fri- och rättigheter. Regeringsformen (SOU 1975:75),som kostade 46:75. Motionärernaanser att den höga prissättningen strider mot medborgarnas rätt till fullgodinformation och också mot den av uttalade målsättningen att istörsta möjliga utsträckning söka stimulera det politiska intresset ochförbättra samhällsinformationen. Motionärernaföreslår att ett SOU-betänkande borde fö kosta högst . Med en sådansymbolisk prissättning förhindrar man missbruk, men vidgar möjligheterna förvarje intresserad att sätta sig in det värdefulla fak-tamateriel som ettSOU-betänkande ändock utgör. Bakgrund,nuvarande regler m. m. Som framhålls av motionären presenterade i juni1975 en arbetsgrupp inom statsrådsberedningen vissa förslag till reformer avutredningsväsendet (Rapport om utredningsväsendet. Ds Ju 1975:14).Arbetsgruppen behandlar bl. a. frågan om utredningsbetänkandenas omföng ochanser att den kritik som riktas mot att åtskilliga betänkanden är alldeles föromfattande är be-aktansvärd. Enligt arbetsgruppen finns det en viss risk föratt mycket utföriigt presenterade utredningsförslag inte blir diskuterade ochpenetrerade med tillräcklig omsorg. bör utredningarna,menararbetsgruppen, mera målmedvetet än eftersträva ett koncentreratskrivsätt. Normalt bör själva huvuddelen av ett betänkande kunna rymmas påhögst 300 trycksidor. Arbetsgruppen avvisar emellertid tanken på att meddelaformliga rekommendationer eller bindande direktiv till kommittéerna om högstatillåtna sidantal. Underremissbehandlingen yttrade sig flertalet remissinstanser över frågan ombetankandens omföng och språk och instämde i allt väsentligt i de synpunktersom framförts i rapporten. Somett resultat av utredningsarbetet utfärdade regeringen enkommittéförordning (1976:119). 13 S i denna förordning har följande lydelse: 13§ Betänkande skall vara koncentrerat och inriktat på väsentligheter. Historiskaöversikter, redogörelser för gällande ordning och jämförelser med utländskaförhållanden skall vara kortfattade, om ej särskilda skäl föranleder annat.Betänkande med tillhörande redogörelser för särskilda undersökningar bördisponeras så att möjligheterna att taga del av utredningens förslagunderiättas och, om det behövs, fördelas mellan skilda volymer. Betänkandeskall innehålla en sammanfattning. Språketi betänkande skall vara enkelt och klart. Det skall vara fritt från onödigaförkortningar och fackuttryck. Samtidigtmed förordningen publicerades en handbok med anvisningar KU 1976/77:5 3 förarbetet inom statliga kommittéer. (Ds Ju 1976:6) har utarbetats aven arbetsgrupp inom . Enligtarbetsgruppen skall handboken betraktas som en försöksutgåva. En revideradupplaga av handboken avses utkomma . Beträffande betankandensomföng framhålls i handboken följande (s. 39): Betänkandenas omföng har ofta - och med fog -kritiserats. För den som är intresserad av ett utredningsämne men som inte harsom arbetsuppgift att granska utredningsresultatet kan det vara mycket svårt,för att inte säga omöjligt, att fö tid att med behållning läsa ett digert SOU-betänkande.Till detta kommer att priset på boken, vilket grundas på sidantalet, kan te sigavskräckande. Följden blir lätt att diskussionen om utredningsförslagetbegränsas till en ganska trång krets av specialister. Menockså för den som mera yrkesmässigt tar del av utredningar kan tjockabetänkanden vålla svårigheter. En remissinstans som vid ungefär samma tidpunktskall yttra sig över flera omfattande utredningsförslag tvingas kanske till enmindre grundlig genomgång än som hade varit önskvärt. Det finns alltså en riskför att mycket utföriigt presenterade utredningsförslag inte blir diskuteradeoch penetrerade med tillräcklig omsorg. Kommittéernabör mera målmedvetet än skriva koncentrerat. Åtminstone självahuvuddelen av ett betänkande bör i fiertalet fall kunna presenteras på ettsidantal av högst 300 trycksidor. Historiska översikter, redogörelser förgällande ordning och jämförelser med utländska förhållanden skall varakortfattade, om inte särskilda skäl föranleder annat (13 S kommittéförordningen). En motion (1975:664) av m. fl. (m) medsamma yrkande som i den nu aktuella behandlades /riksmöte.Utskottet (KU 1975/76:3) konstaterade att bl. a. frågan omutredningsbetänkandenas omföng var föremål för uppmärksamhet i olikasammanhang. Av stort intresse var enligt utskottet de förslag till olikaåtgärder som den nämnda arbetsgruppen inom statsrådsberedningen lagt fram. Detvar utskottets förhoppning att dessa.förslag skulle leda till förbättringar avutredningsväsendet. a. borde de medföra att information om innehållet iutredningsbetänkandena kan göras lättare tillgänglig för allmänheten ochremissinstanserna. Med hänvisning till det anförda ansåg utskottet att någotsärskilt riksdagsinitiativ inte var erforderiigt. Utskottet hemställde attmotionen skulle förklaras besvarad med vad utskottet anfört. Iett särskilt yttrande av herrar Fiskesjö (c) och Jonnergård (c) utvecklades enrad synpunkter på utredningsväsendets uppgifter och sätt att fungera. Enligtyttrandet var det angeläget med en fortgående reformering och förnyelse avutredningsväsendet. I en uppräkning av viktiga aspekter och krav som därvidsärskilt borde beaktas angavs bl. a. följande: 1» 1976/77. KU 1976/77:5 4 Utredningsförslagen bör presenteras på ett sätt somgör dem begripliga och överblickbara för en bredare allmänhet. Språket kanförenklas, expert-och detaljanalyser framläggas i bilagor, volymen på självaulredningsbe-tänkandei begränsas etc. Medverkanav riksdagsledamöter i statliga utredningar Nuvarandeförhållanden m. m. I propositionen om ny regeringsform och nyriksdagsordning (prop. 1973:90 s. 288) framhöll departemenlschefen att detförhållandet att regeringen måste bära det slutliga ansvaret för utformningenav och innebörden i förslag som läggs fram för bör föra med sig attdet ytterst för ankomma på regeringen att avgöra hur den utredning bör bedrivassom anses behövlig som grundval för förslagen. På regeringen för enligt departementschefenalltså ligga att avgöra sådana frågor som om utredning skall ske genom ensärskild kommitté eller anförtros annan från departementen friståendeutredningsman och vidare att ange de riktlinjer efter vilka arbetet i så fallskall bedrivas. Enligt departementschefens uppfattning var dock utredning genomparlamentariskt sammansatta kommittéer ett utomordentligt värdefullt inslagvid beredningen av lagstiftningsärenden och andra likartade viktiga ärenden.Liksom borde denna utredningsform utnyttjas i betydande omfattning. Isamband med några av de senare årens granskningsarbeten har företagitskartläggningar av antalet utredningar med pariamentariskt inslag (KU 1972:26 s.80, KU 1974:22 s. 131, KU 1975:12 s. 123, KU 1975/76:50 s. 215). Deundersökningar som gjordes 1972 och 1974 visade samma resultat. I 35 96 av devid resp. års ingång verksamma kommittéerna ingick en eller flera riksdagsledamöter.Den undersökning, som avsåg pågående utredningar,visade att andelen kommittéer med pariamentariskt inslag ökat till 48 %.Förändringen konstaterades väsentligen bero på attdrygt hälften av de utredningar som tillsattes hade föttpariamentariskt inslag. En motsvarande undersökning utfördes beträffande dekommittéer som var verksamma vid ingången av . Den pekade på en vissytterligare ökning av andelen kommittéer med pariamentariskt inslag. I 149 avde 281 kommittéerna, dvs. , ingick en eller flera riksdagsledamöter. 1 det förutnämnda betänkandet Rapport omutredningsväsendet (Ds Ju 1975:14), som utarbetats av en arbetsgrupp inomstatsrådsberedningen, berörs frågan om det pariamentariska inslaget ikommittéerna (s. 15). Arbetsgruppen anser att det pariamentariska deltagandeli kommittéarbetet från skilda synpunkter är fördelaktigt. KU 1976/77:5 5 kommittéledamöterbör därför inte komma i fråga. Arbetsgruppentar också upp en typ av kritik av kommittéväsendet som åtminstone indirektriktar sig mot det pariamentariska inslaget. Denna kritik går ut på att dentypiska kommittékonstruklionen leder till politiska kompromisser som döljer deverkliga motsättningarna mellan partierna och hindrar en offentlig debatt omalternativlösningar som ställs mot varandra. Till denna kritik görarbetsgruppen följande kommentar: Att en utredning har pariamentariskt inslag behöverinte betyda att me-ningsskiljaktigheter mellan de politiska partierna uteblirens när kommittén presenterar ett enhälligt förslag. I åtskilliga frågor harnämligen partiernas företrädare inga bundna mandat. Det är vidare inte ovanligtalt en utredning verkligen finner en lösning som i det väsentliga tillgodoserde företrädda partiernas synpunkter och som alltså inte innebär en kompromiss iden bemärkelsen att partierna frånfaller någon för dem mera angelägen ståndpunkt.Har utredningsarbetet lett lill ett sådant resultat, har otvivelaktigttidsvinster gjorts i reformarbetet. Att i vissa fall "egentliga"politiska kompromisser inom ramen för en utredning är önskvärda är ocksåobestridligt. Slutligen är att framhålla att, om partirepresentanterna inom enkommitté inte kan enas, den fördelen av kommittékonstruklionen ändå föreliggeratt partiernas ståndpunkter klargörs på ett relativt tidigt stadium. Dettagagnar den offentliga politiska debatten. (Fi 1975:01), som i början avår 1975 på initiativ tillkallades av finansministern, har som denena av två huvuduppgifter haft att undersöka möjligheterna att begränsautredningsexpansionen. Utredningen överiämnade delbetänkandetOffentligt utredningsväsende (SOU 1976:49). 1 betänkandet diskuteras frågan omvalet av organ för statlig utredningsverksamhet (s. 25-26). Utredningenkonstaterar att sådan verksamhet bedrivs av olika organ och nämner bl. a.offentlig utredning med pariamentariker/företrädare förinstresseorganisa-tioner och offentlig utredning utan inslag av pariamentarikerm. Kommittén sammanfattarsina förslag i följande tre punkter: En offentlig utredning ger ett underiag för detpolitiska reformarbetet. Offentliga utredningar behandlar även frågor ominflytande och styrning av statsförvaltningen. Vi anser att offentligautredningar bör anförtros sådana uppgifter där pariamentarisk medverkanoch/eller medverkan från intresseorganisationer är nödvändig. Andrautredningsuppgifter bör bedrivas av andra organ än offentliga utredningar omdet är möjligt att renodla uppgifterna från politiska inslag. I vissa fall är det emellertid ändamålsenligt attutredningen sker i offentliga former, även om den fråga som utreds inte är avpolitisk natur. Det gäller främst när uppdraget är sådant att arbetsformenkommitté medför stora fördelar. Sådana uppdrag kan t. ex. avse områden där detfinns ett mycket litet antal sakkunniga att tillgå eller där myndigheterna harmotstridiga intressen. KU 1976/77:5 6 Ett annat undantag är utredningar med uppgifter närmastav myndig-hetskaraklär (delegationer,organisationskommittéer m. fl.). Uppgifter av detta slagär vanligen mer eller mindre tillfälliga, och delegationen avvecklas när uppdraget avslutas. Om alternativet till att tillsätta en utredning är att bilda en ny myndighet eller alt temporärt förstärka en myndighet, är ofta kommittéformen att föredra. Skälethärtill är att ett temporärtorgan i regel är lättare att avveckla än enmyndighet eller en del av den. Risker kan trots detta finnas för att dessa kommittéer är i verksamhet så attde i realiteten blir myndigheter. Verksamheten måste därför omprövas med jämna mellanrum. Med anledning av motioner omutrednings- och remissväsendet uttalade utskottet (KU 1973:44) att del genom attutredningskommittéerna i stor utsträckning har haft parlamentariskt inslag ofta varit möjligt att åstadkommaen bred politisk förankring inför viktiga samhällsreformer.Utskottet var enhälligt. De ovannämnda undersökningar som företagitsi samband med granskningsarbetet har inte föranlett något uttalande frånutskottets sida. Då utskottet (KU 1975/76:3) behandlade motioner angående det statliga utrednings- och remissväsendel fogades lill betänkandet - som redan nämnts - ett särskilt yttrande (2 c). I dettayttrande framhölls bl. a. att de offentligautredningarna bör ha ett brett pariamentarisktinslag, Därmed befrämjas kunskapsspridningen, öppenheten och den allmänna debatten. Vidare anfördesatt den tendens som funnits alt läggaallt större del av utredningsverksamheteninom departement och ämbetsverk samt att tillsätta rena expertulredningar bör brytas. Prissättningen på betänkanden i I propositionen 1968:62 föreslogs att ett statligt förlag förallmän föriags-verksamhel skulle inrättas.I propositionen berördes även prissättningen på statliga publikationer. Departementschefen ansåg det bl. a. naturligt att många publikationer måste bli subventionerade i den meningen att man inte kan fö täckning för alla kostnader som de medfört. Om man t. ex. lagt ner stora kostnader på ett statligt utredningsarbete, kan dessa heltnaturiigt inte i sin helhet belasta priset påutredningsbetänkandel. Avgörande förprissättningen av statliga publikationerborde enligt departementschefen vara syftet med utgivningen. I vilken utsträckning statliga publikationer KU 1976/77:5 1 skallhelt eller delvis finansieras med statsmedel skulle prövas i samma ordning sommedelsbehovet för den utgivande myndighetens eller institutionens verksamhet iövrigt. Självfinansiering borde dock tillämpas i väsentligt störreutsträckning än f. n., även myndigheter och institutioner emellan. Riksdagenbeslöt i enlighet med propositionens förslag (SU 1968:97, rskr 1968:220). Enligtavtal mellan chefen för och AB AllmännaFörtaget skall priset på betänkanden, som avses säljas, fastställas avföriaget. Enligtupplysningar som inhämtats från Allmänna Föriaget används f n. följanderiktlinjer vid prissättningen av betänkanden: Betänkandetsomföng i sidor: Pris per sida: Minimiprisetpå ett SOU-betänkande är kr. 10 och maximipriset kr. Föriagetkan dock åsätta ett betänkande, som förväntas röna särskilt stor efterfrågan,ett lägre pris. Vid tveksamhet kontaktas för samråd. Allapriser är cirkapriser. I en motion (1974:923) av fröken ()framhölls att prisnivån på betänkanden är en faktor som verkarinformationshindrande och att det därför är angeläget att sträva efter attsänka försäljningspriset. Motionären hemställde att vad som i motionen anförtsom behovet av en lågprisinriktning i fråga om offentliga utredningsbetänkandenskulle ges Kungl. Maj:t till känna. Utskottet(KU 1974:51) utgick från att möjligheterna att på ett icke kostnadskrävandesätt fö del av olika utredningsförslag skulle i hög grad beaktas utan särskildåtgärd från sida. Utskottet avstyrkte därför enhälligt motionen.Riksdagen beslöt enligt utskottets förslag. I motionerna behandlades några frågor som rör detstatliga utredningsväsendet. Olika åtgärder som syftar till att förbättramedborgarnas möjligheter att ta del av utredningarnas förslag förordas imotionerna 1975/76:169 och 1975/76:903. Enligt motionen 1975/76:169 börregeringen utfärda rekommendationer för att åstadkomma en begränsning av utredningsbetänkandenasomföng. I motionen 1975/76:903 krävs kraftigt redu- KU 1976/77:5 8 ceradepriser på betänkandena. Frågan om utredningarnas personsammansättningbehandlas i motionen 1975/76:899. Enligt motionen bör enmansutredningar endasti undantagsfall tillsättas, och de pariamentariska utredningarna bör ges såbred politisk bas som möjligt. Detstatliga utredningsväsendet har i en omfattning och betydelse som i föandra länder. Utredningsväsendets ställning är framför allt en följd av dengrundlighet och saklighet som av tradition präglar såväl kommittéarbetet somden efterföljande remissbehandlingen av utredningsförslagen. Härigenom försesstatsmakterna med ett allsidigt och konstruktivt besluts-underiag somden allmänna debatten kring samhällsfrågorna tillförs ett diskussionsmaterialav hög kvalitet. Fråndemokratisk synpunkt är särskilt betydelsefullt att utredningar med viktigapolitiska uppgifter har ett brett pariamentariskt inslag. Som utskottettidigare framhållit har det därigenom ofta varit möjligt att åstadkomma en bredpolitisk förankring inför viktiga samhällsreformer. Utskottet delar således denuppfattning som framförs i motionen 1975/76:899 men anser att något uttalandefrån sida av den innebörd som föreslås i motionen inte ärerforderiigt. Enviktig sida av kommittéväsendet är enligt utskottet den offentlighet som ges åtutredningarnas betänkanden. Härigenom kan resultaten av arbetet i utredningarnabli föremål för bedömning inte bara av olika remissinstanser utan också i denallmänna samhällsdebatten. En förutsättning för detta är emellertid bl. a. att- som framhålls i motionerna 1975/76:169 och 903 - betänkandena har ettmåttligt omföng och betingar ett rimligt pris. Utskottetvill erinra om att frågan om hur utredningsförslag skall göras lättaretillgängliga för allmänheten varit föremål för stor uppmärksamhet under senareår. Med anledning av motioner på detta område har utskottet både 1974 och 1975understrukit vikten av att utredningsbetänkandena utformas och offentliggörspå ett sätt som underiättar allmänhetens information och därmed stimulerar denallmänna debatten. Ett enigt utskott har vid båda tillfällena förutsatt attdessa synpunkter skulle beaktas utan särskild åtgärd från sida.Utskottets förslag har godkänts av . Våren1975 framlade en arbetsgrupp inom statsrådsberedningen vissa förslag tillreformer av utredningsväsendet (Rapport om utredningsväsendet. Ds Ju 1975:14).Arbetsgruppen behandlade bl. a. frågan om betänkandenas omföng och ansåg attdet fanns risk för att mycket utföriigt presenterade utredningsförslag inteblir så ingående diskuterade och penetrerade som önskvärt vore. I rapportenframfördes en rad förslag till förbättringar i detta hänseende. Förslagen ficki allmänhet ett positivt mottagande under remissbehandlingen av rapporten. Dettautredningsarbete har sedermera fortsatt i särskilda arbetsgrupper inomregeringskansliet och resulterade i att regeringen utfärdade enkommittéförordning (1976:119). utgavs från en arbetsgrupp KU 1976/77:5 9 inomregeringskansliet en försöksutgåva av en handbok (Ds Ju 1976:6) med anvisningarför arbetet inom statliga kommittéer. I13 § kommittéförordningen stadgas bl. a. att betänkande skall vara koncentreratoch inriktat på väsentligheter. Betänkande med tillhörande redogörelser försärskilda undersökningar bör disponeras så att möjligheterna att taga del avutredningens förslag underiättas och, om det behövs, fördelas mellan skildavolymer. Vidare fastslås i paragrafen att betänkande skall innehålla ensammanfattning. a. att kommittéerna bör eftersträva ett merakoncentrerat skrivsätt. Omfönget av huvuddelen av ett betänkande bör normaltinte överstiga 300 trycksidor. Somframgått av det anförda har olika åtgärder vidtagits i syfte attförenkla presentationen av utredningarnas förslag. Utskottet vill särskilt pekapå bestämmelserna i den nya kommittéförordningen och på de anvisningar som gesi den utgivna kommitléhandboken. Enligt utskottet bör en tillämpning avdessa regler och anvisningar kunna leda till att allmänhetens information ominnehållet i utredningsförslagen förbättras. Liksom tidigare förutsätterutskottet vidare att denna information skall kunna erhållas utan alltför storakostnader för den enskilde. I detta sammanhang vill utskottet understrykavärdet av en fortsatt användning av systemet med billiga och populärt hållnasammanfattningar av viktigare utredningsbetänkanden. Medhänvisning till vad som ovan anförts beträffande information om innehållet iutredningsbetänkanden anser utskottet att något särskilt riksdagsinitiativ medanledning av motionerna 1975/76:169 och 903 inte är erforderiigt. att förklarar motionerna 1975/76:169,1975/76:899 och 1975/76:903 besvarade med vad utskottet anfört. Närvarande:herrar (), i (m). Fiskesjö (c), (), Karisson iMalung(s),Schött*(m), i (s), Kindbom*(c), (), fruHammarbacken (c), (), fröken (), (),herrar Tarschys (fp) och i (s), * Ej närvarande vid jusieringen.