prot · FZ0978 · 1975-12-31 00:00:00 — Men man kanske skall vara mera försiktig än vadfinansministern var när han gjorde sina bedömningar. Ingen skulleemellertid vara gladare än jag om jag hade fel på denna punkt. Dedrivande faktorerna till den svenska inflationen, herr talman, är vårskattepolitik - de höga marginalskatterna och det stora samlade skatteuttaget.Våra samlade inkomsier - bruttonationalprodukten - har inte ökat med mer än 1,5miljarder , Men samhällets skatteinkomster har stigit medinte mindre än 9 miljarder i fasta priser. Ändå lalar regeringen omskattesänkningar. Förår 1976 tecknar den preliminära nationalbudgelen en motsvarande bild. Manräknar som bekant med alt BNP skall öka med i fastapriser. Men den offentliga sektorns inkomster skall samma år-jag tror jag harnämnt det förut-öka med inte i motsvarandeprisläge. Nära fyra gånger mer än den totala resursökningen i del svenskasamhällel. Sedan 1973 års val har olika provisoriska skattereformergenomförts, men ändå har skattebelastningen ökat. Höjningarna avolika arbetsgivaravgifter har uppgått till inte ,och de höjningarna har lagts ovanpå rekordhöga löneökningar. Delär mot den bakgrunden inte besynnerligt att de många hundratusentals mindreoch medelstora företagen i värt land betraktar situalionen som alltmerhopplös. Många lägger ner rörelsen. Många säljer sina företag till storföretag.Många går omkull, Nyföretagandet har, som bekant stoppat upp. Deakuta problemen växer och myckel lyder lyvärr på all regeringen med illa doldvälvilja godtar koncentrationstendenserna i det svenska näringslivet. De liggerju helt i linje med den näringspolitik socialdemokraterna slår för och bl, a,har utvecklat i sin näringspolitiska rapport. Omsorgen om de stora förelagengår som en röd träd genom socialdemokratins politik sedan . Den har med all säkerhet 7 protokoll 1975/76:78-79 sin grund i denöverensstämmelse mellan en utveckling mot allt större företag och en utvecklingmot planhushållning som socialister sett så länge socialister funnits på vårjord. En ekonomi dominerad av allt färre och alll större företag blir enekonomi som det är långt lättare att centralt planera och dirigera än enekonomi som kännetecknas av en livaktig konkurrens mellan små, medelstora och storaföretag. Och alt vi i mycket rask takt närmar oss det tillstånd där en sådanhär centraliserad planhushållning börial bli en realitet har vi sett otaligaexempel på . Mensamtidigt som man lägger nya bördor på företagen söker man framställa sig somsmåföretagsamhetens speciella beskyddare. Man pekar i olika sammanhang, inteminst här i , på olika selektiva stödåtgärder, som man tillgriper.Man talar om insatser för alt vidga kre-ditutrymmet, men man låtsas inle gärnaom att kredilanspräk inle rimligen kan göras gällande där rimligaförutsättningar för lönsamhei saknas. Den som inte vet hur del här förhållersig bör gå ut och fråga alla de många människor som arbelar i våraserviceyrken, i haniverk och svensk småindustri hur de bedömer sin situation.Sedan ni väl fåll svar på era frågor, blir del i varje fall myckel svårare attbeskylla andra för svartmålning, när de försöker skildra hur dessa människorupplever sin vardag och sin verklighet. Någongång, herr talman, måste man sälta stopp för de ideliga höjningarna avarbetsgivaravgifterna, Ålgärder ägnade att dämpa kostnadsökningarna i vårtnäringsliv är - inte minst med hänsyn lill vår exportindustris möjligheter allhävda sig på väridsmarknaden - mer angelägna än någonsin lidigare. Vi skulledärmed få en lugnare prisutveckling här hemma. Därför hör frågan om ensänkning av arbetsgivaravgiften lill de frågor som enligt min mening bör tasupp lill övervägande vid den stabiliseringspoliliska konferens som fålladebeslul om i höslas och som aviserais i finansplanen. Under alla om-sländighelerkommer vi moderaler bestämt att motsätta oss varie ytterligare höjning avarbetsgivaravgiften. All progressivileten i skattesystemet är direkt produk-lionsfienllig,attden motverkar nyförelagande, iniliativ och arbelsamhel samt därmed begränsartillväxttakten lär det icke råda några delade meningar om - i varie fallutanför regeringskretsen. En svensk normalinkomstlagare betalar nu omkring 65kr, i skall pä varie nytjänad hundralapp. Del blir inle mycket pengar över avinkomstökningar när skatt och inflation har tagit silt. Därför måste delbetraktas som ett tvingande krav att en normalinkomstlagare skall få behållaåtminstone hälften av de pengar han förtjänar genom nya arbetsinsatser ellerhöjda löner. Ochmarginalskatten är dessutom i vissa fall betydligt högre än 65 96 även förnormala inkomsttagare, behandlar vi här i kammaren proposilionen omnya exislensminimiregler. Där får man en drastisk belysning av skatlesystemetsorimliga konsekvenser. För en trebarnsfamilj med normal bostadskostnad blir delhelt likgiltigt om familjens inkomsi är 30 000 eller ,. Allt som ligger däremellan går bort. Marginalskatten blir alltsåhundraprocentig. Ingenting blir kvar av t, ex, elt skiftestillägg, ersättningför obekväm arbetstid eller ett nytt Jobb, Skatten är så hög att entrebarnsfamilj som tjänar inte när upp till del som manbetraktar som existensminimum, om den familjen erlägger skatt enligt vanligaskattetabeller. Detta är inte klokt. Tillföljd av förra årets uppgörelse har en rad egenföretagare, som inle harsatt sig på aktiebolag, hamnat i den situationen att också de fär betala 100 96av sin inkomst i skatt. Det är följden av att socialförsäkringsavgifternas tagils bort. Jag vet inte omfinansminstern har haft tid att läsa - om nu finansminstern läser dentidningen - men där finns en saga av , Hon berättar att hon påen inkomst av 2 milj, kr, - och del låter ju gräsligtmyckel - får betala inte , lill stal och kommun. Hon fåralltså på grund av denna konstruktion betala mera än de 2 milj,kr, hon har tjänat som egenföretagare. Hon säger det själv. Detgår inte att sänka skatterna, brukar det heta både från socialdemokratiskthåll och från andra håll. Vi får till nöds nöja oss med att säga nej till nyaskattehöjningar, säger man också. Men det är ju inte ens della som man gör. Denhittillsvarande utvecklingen pekar pä en konsekvent genomförd fortsattskaltehöjningspolilik. Häri dag har frågat : Vad är detför skattesystem som ni tänker på i regeringen? Hur kommer det skattesystem attse ut som ni kommer att presentera? Del har vi inle fått svar på. Vilketprovisorium kommer man att lägga fram här för att klara sig införvalrörelsen? Det har vi inte heller fått svar på. Jaglycker att i en sådan här ekonomisk debatt - vi har ju bara en stor ekonomiskdebatt av delta slag om årel i - borde del finnas skäl för regeringenatt tala om i varie fall hur man tänker sig att utforma ett sådant härprovisorium. Vill i fortsättningen av denna debatt vara mera öppen,skulle vi alla här i kammaren sätta slorl värde på det. Jagär klart medveten, herr talman, om att jag om kommer alt få höra denvanliga gamla visan om budgetbalansen. Hur kan så försvagabudgeten? Den får vi ju alltid höra. Hur kan så ansvarslöstförsvaga budgeten? Hur skall utgifter och inkomster gä ihop? Hur kan manbedriva en sådan överbudspolilik? Jagpåslår, nu som lidigare, att del inte är något mål i sig för ett landsekonomiska politik att åstadkomma en balanserad statsbudget. Däremot bör manha som mål att bedriva en förnuftig konjunkturpolitik med garantier för tryggadsysselsättning och utveckling. Och varför -- skallbudgetunderskottet vara exakt 11 miljarder, som det nu är? Varför inle 7, 8, 9eller ? 12 eller 13 miljarderkronor? Varför skall jusl vara högsta visdom? Kanfinansminislern förklara det? Isjälva verket förhåller del sig ju så att statsbudgetens saido är ell ytterligtdåligt mätt pä den ekonomiska politikens konjunkturpolitiska effekt. Skall vivälja någol mått då är - även om inte heller detla är alldeles perfekt - densamlade offentliga sektorns saldo mera rättvisande, dvs. utgifter ochinkomster, AP-områdel, socialförsäkringsområdet och sådant. hade vihär ett överskott pä medan molsvarande överskott för 1976beräknas uppgå lill , dvs. 3 miljarder mera. Dessa siffrorbekräftar alltså milt påstående att den ekonomiska poliliken nu är merarestriktiv än den var förut - mera restriktiv under lågkonjunkturårel 1976 änvad den var 1975. Socialdemokralernabrukar ju verkligen inle ha myckel till övers för den ekonomiska politik somförs i . Jag tror mig veta alt finansministern menar all USAför en oansvarig, restriktiv politik. Jag vill minnas all finansminislern harsagt det vid fiera tillfällen. Man försöker ju bekämpa inflationen medarbetslöshet, har del sagts. Därför borde man ge politiken en mera expansivriktning. Det skulle ju för vidkommande innebära en ökning avstatsutgifterna i förhållande till inkomsterna eller lägre skatter iförhållande till utgifterna. Vet hur stort underskotteti den amerikanska federala budgeten är? Det är , dvs,i runt tal . Delta är ett i förhållande till BNP större underskottän vad vi har i , Vi driver alltså här hemma i en mer restriktivoch mer återhållsam politik än vad man gör i , somden kritiserar den amerikanska poliliken för alt varaalltför restriktiv. Det anförande som finansministern höll här var, somjag sade, långl, innehållsrikt och myndigt. Det var längre än hansanföranden varit på länge, men det innehöll också mycket. Det var docknågonling som i varie fall jag saknade där, nämligen de gamla vanliga utfallenoch anklagelserna mot , Debatt efter debatt under de senaste årenhar ju varit fylld av beskyllningar mot engelsmännens urusla ekonomi och motden ansvarslösa poliliken, men sades ingenting om delta. Ekonomini är ännu uslare och ännu mera vanskött än vad den varlidigare enligt socialdemokraternas uttalanden. Jo, man tiger därför allEngland har en socialdemokratisk regering och inle en konservativregering! Nulycker jag i princip all man bör undvika sådana utländska jämförelser. Jaggjorde visserligen elt avsteg från principen dä det gäller Förentastater. Men socialdemokraterna har är efter är hänvisat just till denengelska ekonomin för att på del sället - som man troll - komma ät oss. Nuupphör man med det, bara därför att har bytt regering, trots alt dennya regeringen sköter sig betydligt sämre än den tidigare. Det finns emellertid ettskäl alt ta upp i debatten . håller på alt ske någolslags omtänkande i det engelska då det gäller den ekonomiskapolitiken. publicerade regeringen en vitbok för vilkenfinansministern är ansvarig, I den konstaterar han alt denbrittiska ekonomin inte kan fungera när av dess utgifter passerar genomregeringens händer. Jag citerar: "har deoffentliga utgifterna vuxit med nära 20 96 i volym medan produktionen har ökatmed mindre än 2 96, De offentliga utgifternas andel av bruttonationalproduktenhar ökal från 50 lill 60 96, var den 42 96," - Del hargått fortare hos oss! - Skattebördan har också ökat kraftigt, 1975-1976betalade en gift man i genomsnitt en fjärdedel av sin inkomst i skatt jämförtmed en tiondel 1960-1961, Ökningen av skattebördan faller tungt på låginkomsttagarna.De som tjänar mindre än genomsnittet bidrar med över en fjärdedel avskalleinkomsterna, och detla kan man hell enkell inle rätla lill genom alt ökaskattebördan på toppen," Omingen skattebetalare fick behålla mer än efter skall skulle detta blott öka skatteinkomsterna , säger iden här vitboken. Han har ytleriigare utvecklat detta i några utlalanden. Hansäger: "Man frågar sig om inte av oavbrutet stigande offentligautgifter har hejdat nationens ulveckling och skapandekrafler och om inte lidennu är inne för alt blanda mera - "mix inlo the mixed economy" - merablandning i biandekonomin, dvs, mera frihet i biandekonomin. Hansäger vidare all skattebelastningen har gäll alldeles för långl och alt delinte går all klara ekonomin genom all lägga ökad börda på de högreinkomsttagarna, "Låt mig meddela ett faktum", säger han, "Omregeringen skulle konfiskera, dvs, dra in alla inkomster , skulle det ge bara 450 milj, kr, ett för alll, därför att efteråt skullenaturligtvis ingen betala inkomster som låg över de här 6 000 punden," Närkommer de brittiska socialdemokraternas svenska motsvarighet att föra ettresonemang av det här slaget? Det tycker jag är en rätt intressant fråga. Somalla andra måste den offentliga sektorn anpassa sina utgifter lill detillgångar som vi alla gemensamt arbetar ihop. Det är en dålig hushållningalt, som förutsätts , låta den offentliga sekiorn i höjda skatter ochavgifter ta i anspråk belopp som är nära fyra gånger större än ökningen avfolkhushållels samlade inkomsier. Del går inle i längden att fortsätta på detsättet. Jagvill gärna påminna om att den offentliga sekiorn - och här kan man göra enjämförelse med - är 1950 log i anspråk ungefär en fjärdedel av våragemensamma inkomsier. , alltså 1960, var molsvarande andel drygten tredjedel, 1970 var det fråga om hälften, Och 1976, alltså , kommer enligt den preliminäranalionalbudgelens beräkningar uppemot 60 96 att föras över till den offentligasekiorn. Om den ulvecklingen får forigå, kommer vi all ha enoffentlig sektor som tar hand om 10096 av våra inkomster; sä blir del nalurligtvis inte. Men långt dessförinnantorde vi ha lämnat del ekonomiska system som vi har . Vi har dä övergivitbiandekonomins samhälle och det liberala ekonomiska systemet med dessdecenlraliserade beslutsfattande, och vi har långsamt växt in i en centraltstyrd planekonomi. Vi har alltså lämnat det ekonomiska system som - det visaralla historiska erfarenheter - utgör en förutsättning för elt levandefolkstyre. Någongång måste vi välja väg. Socialdemokraterna har med all önskvärd tydlighetgjort klart för oss alla att deras mål är den demokratiska socialismenssamhälle. Ett samhälle där vår nuvarande biandekonomi steg för steg haravskaffats, Elt samhälle där makten och ägandet inom näringslivet harövertagils av fackföreningsstyrda och fackföreningsägda fonder och därbeskattningen av den enskildes inkomster blir en "onödig omväg" - föratt citera den näringspolitiska rapport som förra höstens socialdemokratiskakongress ställde sig hell bakom. Den del av lönlagarnas inkomster som går lillstat och kommun via skatter har nämligen - ansåg kongressen - "aldrigvarit avsedd för någon privat individuell användning". Det är "enfelaktig uppfattning" att betrakta den del av lönen som betalas i skattsom en personlig inkomst - det slog kongressen fast. Närvi' moderater lalar om "det öppna samhället" syftar vi pä ett pluralistisktsamhälle, dvs, ett mångsidighetens samhälle. Vi länker på en gemenskap därbeslut, iniliativ och ansvar sprids på ett stort antal självständigt tänkandeoch handlande individer, grupper och organisationer. Ettsådant samhälle bygger på en klar arbetsfördelning mellan å ena sidanoffentliga myndigheter,å andra sidan hushåll, förelag, fackföreningar ochfolkrörelser, vilka alla verkar oberoende av den centrala statsmakten. Deenskilda hushållen fattar sina beslut om val av utbildning, yrke, arbetsplats,bostad, konsumtion och sparande. Förelagen- frän de allra minsia enmansföretagen till de tunga industrierna - lar sittansvar för produktionen, för investeringarna och för varudistribulionen. Fackföreningarnaoch folkrörelserna hävdar självständigt sina medlemmars intressen iförhällande till arbetsgivarna och inle minsl lill den offentliga sektornsrepresentanter. Vårsvenska biandekonomi har varit så stark all vi ända fram till mitten av1960-lalet har kunnat vidga den offentliga sektorn utan att fördelningen avarbetsuppgifter och balansen mellan de här olika grupperna i vårt samhälle haräventyrats. Mångfalden och ansvarsspridningen har vi i storl sett kunnatbevara. Del är den fasta ramen för arbetsfördelning och inflytande som densocialdemokratiska politiken nu håller på all bryta ner. Jagvill än en gång hänvisa lill bara ett enda område som ger oss exempel pä vadsom håller på att hända, nämligen den statliga näringspolitiken. Inom dennasektor finns del myckel som vittnar om vilka risker en centraliseradnäringspolitik, styrd från kanslihuset, kan medföra. Jag skall inle fortsättadebatlen om 80 i och för sig - det kommer vi all göra senare - men såmyckel tål än en gäng alt sägas som att det här väldiga projektet och denmisshushållning med våra gemensamma, begränsade tillgångar och medskattebetalarnas pengar som har förekommit bekräftar hur inkompetentakanslihusets poliliker är då det gäller all leda och kontrollera ulvecklingenav stora statliga förelag. Alltsedandet här projektet föddes avtalsrörelse har det kännetecknats avstolla deklarationer och utfästelser, som hardementerats av lika stolta och magnifika utfästelser och löften, som även delika snabbi ersatts av nya hugskott. Och lika snabbt som investeringsbelopp ochlönsamheissiffror har räknats upp eller räknats ner har för projektet ansvarigpersonal lämnat sina befattningar. Beskyllningar och motbeskyllningar har sombekant korsat varandra i och utanför kanslihusets korridorer. Är del sådant somman kallar för planering? Del kan inte rimligen vara meningen. Jagtycker alt hanteringen av detta projekl på ell nära nog förödande sättblottlägger hur ihåligt del resonemang är som förs i den socialdemokratiskanäringspolitiska rapporten. Del blir inle myckel kvar av rapportens övertro påden centrala statsapparatens förmåga alt blicka in i framliden, att göra deriktiga bedömningarna och fatta de förnuftiga besluten. Omdel här projeklet nu skulle bidra till något slags näringspolitisk tillnyktringpå socialdemokratiskt häll, så vore kanske de pengar, de arbetsinsatser ochden tid som gått förlorade inte hell bortkastade. Tyvärrfår vi nog inte räkna med det. De ledande skikten i det svenskaregeringspariiei har alllför hårt låst sig i politisk prestige. Dendemokraliska socialismens centralstyrda planekonomi kommer -därom bär förraårets partikongress klara vittnesbörd - fortfarande att vara målet för derassträvanden. Menvi moderater kommer efter mättet av vår förmåga all göra vad vi kan för attförhindra att det målet uppnås. Det är bl, a, därför som vi säger nej lillkollekliva löntagarfonder och till förslaget att använda AP-fondernaspensionspengar för aktieköp. Och vi är faktiskt övertygade om att allt fiersvenskar blivit alltmer medvetna om de risker för deras individuella valfrihet,för deras handlingsfrihet och rätt till eget ansvarslagande, som ärförknippade med en fortsatt omvandling av vårt öppna samhälle till någol slagssocialistiskt lyckorike, byggt på starka och tunga kollektiv. Herr andrevice talmannen, som under detta anförande övertog ledningen av kammarensförhandlingar, tillkännagav att anslag utfärdals om sammanträdels fortsättandekl, 19,30, Hen (): Det är ingen vanlig lågkonjunktur som induslrivärlden har upplevt detvä . Både styrkan och varaktigheten i ned- gången är unika förefterkrigstiden. har del inle rört sig om minskad ökningslakt i produktionoch världshandel. Produktionen har gått ner. Världshandeln har minskat. Ochframför allt har arbetslösheten vuxit till den högsta nivån ,går omkring 17 miljoner människor öppet arbetslösa iindustriländerna. Detär väl femdubblingen av oljepriserna som är avgörande bakom den härulvecklingen, I ett slag förvandlades industriländernas överskott i handeln medandra länder till väldiga underskott. Inflationen satte fart från en redan högnivå. Prisstegringarna har sedan spritt sig genom alla led i ekonomierna.Förväntningarna om en snabb inflation föder ny inflation. Denekonomiska krisen har också lett till kriser för de politiskt styrande, I landefter land har känslan ökat att de valda politikerna inte klarar problemen. Deekonomiska svårigheierna har blivit en prövosten för demokratiernas förmågaatt ge människor trygghei och säkra deras rätt lill arbete. Häri har vi klarat oss hyggligt i elt i ekonomisk kris, I någon månberor det på all vi senare än andra länder gick in i högkonjunkturen ochdärmed också senare ur den. Men avgörande har varit att det i rått bredpolitisk enighet om att kampen mot arbetslösheten måste sättas främst. Ingenuppgift är viktigare än all ge människor arbele. Riksdagenhar inte förlamats av lottningar utan ofta kunnat samlas till handling för attstimulera ekonomin och trygga jobben. Det har haft ovärderlig belydelse förmänniskorna i det här landet och för förtroendet för den svenska demokratin. Näringslivethar också självt mer än förr tänkt på att del är klokt att ha kvar yrkeskunnigarbetskraft den dag del vänder uppåt i ekonomin. De nya lagarna omanställningstrygghet har ökal skyddet för dem som redan har ell arbete.Förelagen har fält stöd för att tillverka på lager och för att utbildamänniskor i stället för all tvingas avskeda. Menuppgången i världsekonomin dröjer. Och det slår nu med full kraft igenom pånyanställningarna. De kvarstående lediga platserna var 000 färreän . Tusentals ungdomar hör skolporten stängas bakom sig utanalt se porten till arbetslivet öppnas framför sig. För många är det enförlamande känsla alt först ha utbildat sig i många är och sedan inle behövas iarbetslivet. Attmänga andra dä har jobb i är en dålig tröst, I själva verket kanarbetslösheten för en ung människa just därför kännas så mycket värre.Besvikelsen kan lätt vändas inåt: Vad är det för fel på mig som inte fär jobbfast så många andra har jobb? Mångaungdomar känner också en berättigad ilska över brisier i samhälletsorganisaiion. som vården ropar efter folk förvägras tusentalsungdomar vårdutbildning, därför att utbildningsplatserna är för få, 1974 måstevarannan sökande avvisas lill en rad yrkesinriktade utbildningslinjer somvärd, musik, jordbruk, fordonsteknik, el- och tele- 26000 ungdomar var öppet arbetslösa vid den senaste mätningen.Arbetslösheten bland tonåringar är sä stor som bland helaarbetskraften. De unga flickorna har del särskilt besvärligt. Delär sant att regeringen nu börial göra en del, särskilt för alt kommunernaskall få möjlighel alt anställa ungdomar för viktiga uppgifter och därmed ocksåge dem den praktik som är nödvändig. Men fortfarande återstår viktiga bilarinnan vi har den ungdomsgaranli för arbete, utbildning eller praktik somfolkpartiet begärt. Också industrin måste stimuleras att anställa och utbildaungdomar. Den särskilda ersättningen till arbetsgivare som nyanställer ochunder utbildar ungdomar bör återinföras.Gymnasieskolan bör byggas ut så att alla ungdomar fär rätt till utbildningefter . Och arbetsförmedlingen för unga sökande bör vidgas attomfatta alla slörre arbetsförmedlingskontor i landet, IGöteborg, där har den kommunala ledningen, har lagilinitiativ till en garanti för arbete, praktik eller utbildning för allaungdomar mellan 16 och 19 är. Genom att bl, a, inrätta många hundraprakiikplatser vill folkpartiel ge trygghet åt den grupp ungdomar som är i densvåraste silualionen och behöver ett helhjärtat stöd, Inga ungdomar i Göleborgskall behöva gå arbetslösa. Den ungdomsgaranti driver fram i Göteborgär värd alt la efter också i andra kommuner nu när de statliga insatserna ännuinte är tillräckliga. Situationenkan snabbi bli allvarlig också för många anställda som kommit en bit upp iåren. Antalet varsel om permitleringar är nu dubbelt sä slorl som för elt årsedan. Vi vel alt den som slås ul ur arbetslivet vid harväldiga svårigheter att komma tillbaka. Arbetsamma människor i medelåldernbehandlas ofla som förbrukade. Plötsligt slås hela deras tillvaro i spillror.Människovärdet bryts ner. Så upplever mänga del, Svårigheiernakan bli särskill allvarliga för de många som arbetar i mindre företag på mindreorter. De har ofta rotat sig både i företagel och i bygden. När företageltvingas slå igen blir det en personlig katastrof Närarbetslösheten är stor blir valfriheten liten. Då måste unga människor jaga"jobb till varie pris". Då tvingas äldre klamra sig fasl vid del jobbde har och hoppas att de kan hanka sig fram till en tidig pensionering. Mensamma ungdomar som tar vilket arbete som helst för all få praktik bär medsig drömmen om ett valfrihetens arbetsliv som bjuder på nya chanser.