prot · FY0975 · 1975-12-31 00:00:00 — Förhandlingarnaleddes till en börian av herr förste vice talmannen. §1 Sänkning av inkomstskatten, m. m. Fortsattesöverläggningen om skatteutskottets betänkande nr 25 ochsocialförsäkringsutskoltels belänkande nr 17. Pä sätt och visär friden här i kammaren en illustration till den fullständiga klimatförändringsom har ägt rum i den svenska debatten kring avtalsuppgörelserna och1976. En efier en faller bitarna i lås i det slora avtalspusslel. I morse blevlönerna klara för 50 000 arbetsledare. I går fick 600 000 anställda i kommuneroch landsting besked om sina löner . Del finns knappt en själsom tycker att del är en överraskning att avtalen gick alt klara. ärdet som om alla hade räknat med att det var självklart alt det skulle gå i lås,alt arbetsfreden skulle säkras och att de anställda skulle slippa gå ut i enoviss konfiikl. Menglöm inte, herr talman, att samma människor som knappt lyfter på ögonbrynenför detta märkliga skeende bara för en månad sedan sade - eller skrev spalt uppoch spalt ned i stora svenska tidningar -att avtalsrörelsen den här vårenskulle bli en av de besvärligaste . De spådde del gruvligaste oväder iapril och maj. Just vid den här liden skulle det kulminera i hårda strider överhela avtalsfältet. Detfanns naturligtvis en del tecken i skyn på ett sådant oväder. Hos löntagarnaoch deras organisationer fanns del en myckel bestämd önskan all kompensera sigför den väldiga infialionen 1973, som hade slräckt sig in i 1974. Även om dentill en del var ell uttryck för att fick betala mer för oljan, så varden ju en verklighet. Där fanns också känslan av att löneavtalen -alltså själva huvudavtalen - hade gett mindre än vad industrin hade kunnatbetala. Det är riktigt att utsikterna var dystra när avtalenträffades. Men när året kunde summeras, visade det sig tvärtom all delekonomiskt hade blivit ett av de bättre åren för som nation. Det ärnaturligtvis helt förfelat alt från den utgångspunkten kalla 1974 . Den unikt krafiiga löneglidningen, som skapade svårigheter förandra grupper, gav många löntagare del i framgångarna för svensk industri. Menden skapade en osäkerhet. Den drev upp lönekraven hos delöntagare som inle hade fått motsvarande förbättringar vid sidan om avtalet. Allt detta tillsammansledde till rekordhöga ulgångskrav från de fackliga organisationerna. Del var enav anledningarna till all sä många spådde oväder. Därfanns å andra sidan hos arbetsgivarna en stark ovilja att dra på sig storalöneökningar som man såg den internationella konjunkturen försämras.1975 och 1976 kan ju också i bli besvärliga år med"högkonjunkturens kostnadsläge och tillbakagängens intäkter", som ettföretag uttryckte det i sin årsredovisning. Delär myckel lätt att tänka sig en situation där parterna från sina skildautgångspunkter aldrig hade nått ens i närheten av gemensamma lösningar. Just nukunde -så långt ger jag olyckskorparna rätt - ha varit mitt uppe i enutveckling där varslen om slridåtgärder haglat, där medlingskommissioner kommitoch gäll, där man fjärmat sig från en lösning i stället för att närma sig en,där det svenska samhället kunde ha slutat fungera på område efter område sedanstridsvapnen tagits fram och börjat användas. Detär den utvecklingen vi nu - som det ser ut - i stort sett kommer attkunna undvika. I stället har vi fåll en utveckling mot fred på arbetsmarknaden.Först klarades avtalet för 500 000 statsanställda, sedan följde 800 000LO-arbetare och de 600 000 anställda i kommuner och landsting samt de 50 000privatanställda arbelsledarna. Det är alltså väldigt stora grupper som det ärfråga om. Ännui finansdebalten var vi här i kammaren hänvisade till alt göraantaganden om vilken verkan Hagaöverenskommelsen och överenskommelsen om skatternaför 1976 - den s. k. - skulle få pä själva avtalsrörelsen.Nu vet vi svaret. Jag vill på inget sätt rosenmåla bilden, men det är ändågrundläggande alt dessa överenskommelser i praktiken har visat sig kunna skapaförutsättningar för arbetsfred i . Detär mot denna bakgrund som jag tycker alt det vore klädsamt om de olyckskorparsom kraxade högst i pressen ändå ville erkänna detta grundläggande faktum. Jagtycker också att de båda partier som har ställt sig vid sidan avöverenskommelsen borde ännu tydligare och mera en-lydigl än vad exempelvis herrBurenslam ändå gjorde erkänna detta och lägga det till grund för sinsamlade värdering. Vihör i stället här i debatten kring dessa politiska överenskommelser någontingsom i många sammanhang låter som en ganska förgrämd klagan. Den nyekommunistledaren hördes på första maj ropa att lönehöjningarna var för små.Och hade genom sin partisekreterare klagat över attlöneförhöjningarna blev för stora. "Statens avtal dåligt", satteSvenska som rubrik över hans inlägg. Men alldeles på spalten bredvidstod det: "Statens avtal blev bra," Det var ju litet oturligt att detvar ordföranden i den fackliga organisation där den moderate partisekreterarenhade gjort sin fackliga gärning som sade ut all "statens avtal blevbra" och som slutade med all säga att de politiker som medverkat i de s.k. Hagauppgörelserna väsentligt bidragit till att skapaförutsättningar för det snabba avgörandet pä statens avtalsområde. Det varalltså ;s ordförande som sade detta, och andra fackligaledare har haft samma värdering. Detvar inget lätt läge när det gällde all gå in i diskussionerna om den statligaskatteomläggningens utformning , Vi hade inte, som när det gällde 1975,ett relativt starkt och i långa stycken enigt utredningsbetänkande att utgåfrån, ulan här fanns ganska olikartade uppfattningar. Vi lyckades fränfolkpartiet få igenom alt löntagare och andra inkomsttagare i vanligainkomstlägen fåren med , sänkt statsskatt 1976 och det svarar, somopartiska utredare har gjort klart, motell lönelyft pä ca . Detbetydde alltså att skatleutredningens otillräckliga majoritelsförslag fördes ålsidan, och i stället läggs de största skattesänkningarna i de inkomstlagen därde breda löntagargrupperna kommer alt befinna sig 1976 och där man redanutifrån arbetsgivarnas utgångsbud kunde bedöma att de skulle komma att liggajust del årel. Ta en sjuksköterska t, ex, som får dessa I , i sänktstatsskatt i stället för de I . som utredningsmajoriteten föreslagit. Detär i del fallet en högst väsentlig förändring, därför att den ligger i ettsammanhang där den för dessa grupper rättar lill en del av de orättvisor somman tidigare drabbats av och som nödtorftigt rättades lill men som pånytt kunde ha infunnit sig 1976, om inte just denna förändring hade skett. Ochhade förändringen inte skett, då kunde man med fog ha anklagat oss för att detsom vi lyckades klara genom I förfuskades redan året därpå. Utandessa skatteomläggningar 1975 och 1976 hade lönekraven behövt ligga minst 15procentenheter högre för att löntagarna skulle få samma standardulveckling, ochdet skulle drastiskt ha försämrat möjligheter att konkurrera påvärldsmarknaden. Det skulle sannolikt också kraftigt ha försvårat för stat ochkommun att klara sina sociala åtaganden, och det skulle ha lett till en långtvärre infiation än den som vi nu måste räkna med. Detmåste vara till fördel för hela det svenska samhället att arbetsfreden säkratsi . Förutsättningarna för detta är det de politiska partiernas ochstatsorganens sak att klara, men del är de fackliga organisationerna som sedanhar all ta vara på dessa förutsättningar. Och deras fria tävlan skall vi sålångt möjligt inte lägga oss i. Vihar minnesbilder, exempelvis , av hur långdragna konfiikter påverkarhela samhällsklimatet och den faktiska situationen i hushållen och i hemmen.Vi kan också se hur det är i andra länder. Människor häller inne med sinapengar i osäkerhet inför vad som skall hända, och företagen vågar inteinvestera av rädsla för att inle ha kapital att satsa, inte ha människor attanställa och inte ha en marknad all sälja på. Då blir följden en arbetslöshetav den väldiga omfattning som vi kunnat se i , och Italien.Följden blir också alt ekonomin står stilla och ger mindre resurser att dela påoch lägre skatteinkomster och därmed ock- så sämre social omvårdnad. Detvar för att undvika delta som satsade så hårt pä attskatteöverenskommelsen skulle få just den inriktning som underlättade självaavtalsförhandlingarna, och det ser vi som något oändligt myckel mera värdefulltän kortsiktiga partilakliska poänger i debatten. Deväldiga omställningarna i världsekonomin efter femdubblingen av oljeprisernaoch den galopperande inflationen skapar annars problem som man måste angripa,och i väntan på ett mera varaktigt skattesystem får man finna sig iverklighelen, nämligen alt det är nödvändigt att laga efter läglighet. Men numåste det vara en gemensam strävan - och del skulle vara oändligt värdefullt omdenna kväll kunde åskådliggöra del - att försöka slippa fler provisorier och istället skapa sädana förutsättningar att avtalsrörelsen och årendärefter kan utan alt man behöver tillgripa en hård statliginkomstpolitik. Statenkommer naturligtvis aldrig att kunna stå som passiv åskådare tilllöneförhandlingarna. Den är inblandad både genom alt själv vara arbetsgivareför ett stort anlal människor och genom att en sä stor del av löneökningarnagår till skatt. Staten är också inblandad genom att utgången av enavtalsrörelse i ett modernt industrisamhälle direkt och dramatiskt påverkarhela samhället. Men sedan är del viktigt, i varie fall från våra liberalautgångspunkter, att inte vidga statens roll sä att det blir nästintillmeningslöst för arbetsmarknadens parteratt förhandla. Tvärtom, man bör göra detlättare för parterna att handla i frihet under ansvar. Vihäller alltså fast vid del gamla liberala kravet att man i god lid föreavtalsrörelsen genom slabiliseringspoliliska konferenser bör underlätta dengemensamma bedömningen och göra del genom överläggningar som är väl förbereddaoch - jag understryker det än en gång - pä gott lidsavstånd från självaavtalsrörelsen. Lönepolitikenbör också underlättas genom att löntagarna får del av kapitaltillväxten i deframgångsrika företagen. Då behöver de inte anpassa lönekraven över hela linjentill vad just dessa förelag har råd att betala. Vi vet vilka svårigheter somskapades genom all vinstutvecklingen var så splittrad. Hade vidå haft ett system för alt ge löntagarna deras del i kapitaltillväxten - ellförslag som framfört - skulle svårigheternasannolikt ha minskat väsentligt. Lönekraven kunde i kronor och procent räknatha legat lägre utan att kapitalet för den skull gynnats på arbetets bekostnad.Det hade varit särskilt betydelsefullt för sjukvården och liknande områden, därproduktiviteten inle kan öka på samma sätt som inom industrin ulan att manriskerar att patienterna förvandlas från människor till nummer. De ekonomiskaförutsättningarna för att klara den sociala omsorgen skulle förbättras.Inflationen skulle dämpas genom att lönekraven kunde läggas närmare denfaktiska ökningen av våra samlade resurser. Denutredning om andel i kapitaltillväxten som har tillsatts - ett resultat av denförsta Hagaöverenskommelsen - borde nu jobba undan. så alt man inle en gånglill behöver stå med samma problem som 1974-1975 när det gäller fördelningen aven snabb kapitaltillväxt. Jag undrar, herr finansminisier, om regeringen hällerreda på vad som händer med en sådan viktig utredning. När hade den t. ex. sittförsta sammanträde? Svaret är; Inte . Detvar regeringen som lade upp en tidtabell för denna viktiga utredning så attarbetet skulle falla i fas med löntagarorganisationerna och industrins egnaförberedelser. Man skrev direktiven myckel noga, både med tanke pä ett arbetesom redan var i gång och med tanke på ett arbete som höll på att komma i gång.Vi var ense om alt tillsättningen skulle ske och all arbetetskulle börja dä. riskerar vi att den tidtabell som regeringen själv lagt uppför denna ulredning kommer att spräckas. Det är faktiskt sä allvarligt attregeringen måste stöta på för att få i gäng arbetet i utredningen omlöntagarnas andel i företagens kapitalbildning. Entredje avgörande bit i detta arbete är - jag snuddade vid del - att fåfram ett mer varaktigt skattesystem. Självfallet får vi aldrig ett skattesystemsom varar för evigt. Men vi måste fä ett sådant skattesystem att enskildaskatledragare, organisationer, arbetstagare och arbetsgivare kan räkna med attdet är mera varaktigt än del skattesystem som har gällt under1970-talet, Del måste som en huvuddel ha en minskad marginalskatt för de bredaskikten inkomsttagare. Om del skall löna sig att arbeta och löna sig attlöneförhandla får inle , av varie hundralapp i löneförhöjning gå bort iskall även i detta mera varaktiga skattesystem, Iöverenskommelsen om skatterna sägs det klart ut att provisoriernastid nu borde vara avslutad. Det heter ordagrant; "Parterna är överens omatt skatteutredningens arbete skall inriktas pä alt presentera ett förslag lillett mer varaktigt skattesystem , som skall träda i krafi 1977." Inteminst de fackliga organisationerna har efteråt strukit under hur angeläget delär att försöka klara denna svåra uppgift. -Det är viktigt att vi nu försökerskapa ett nytt skattesystem, hävdade t. ex. LO-ord-föranden säsent som i sitt tal på första maj. Därför,herr finansminisier, är del med förvåning man läser intervjun med isenaste numret av . Samme finansminisier somi överenskommelsen skrev under på att "skatleutredningens arbeteskall inriktas på att presentera ett förslag lill mer varaktigt skattesystemunder 1976, som kan träda i krafl 1977", påstås enligt intervjun iFackföreningsrörelsen ha sagt; "Jag är helt klar över att vi inte kanpresentera ett nytt genomgripande skattesystem i och somkan träda i kraft ," Detär alldeles nödvändigt att finansministern klargör, om han har blivittillspetsat återgiven eller om han ordagrant står för de synpunkter somframförs i den här intervjun i Fackföreningsrörelsen, Har sagtdetta, och är del verkligen hans mening, är faktiskt givet ord återtaget ochell löfte brutet. Sänkningav inkomstskatten, m. m. Numinns jag myckel väl -jag kommer ihåg dem nästan ordagrant, tror jag - dereservationer för arbetssvårigheter som öppet redovisadei de muntliga förhandlingarna. Jag skall inle försöka smuggla undanatt han betonade svårigheterna. Slutsatsen var dock att arbetet skall varainriktat på all utredningen skall kunna framlägga sitt förslag ochall beslutet skall kunna träda i krafl 1977, och detta skrev vi alla gemensamtunder. Dethär är, tror jag, en fråga om viljeinriktning. Visst är problemen svåra - visstär del väldiga sammanjämkningar som måste göras, och visst är det stridigaviljor som skall enas - men ytterst är del ändå den som sitter somfinansminister som har att ställa till förfogande den avgörande viljan. Delgår att ge de tre skatteutredningarna tillräckliga kansliresurser för att deskall kunna klara jobbet , det går att samordna deras arbete bättre änhittills, och då är del finansministerns vilja som är mycket avgörande. Hagaöverenskommelsen,herr talman, klarade alltså väsentliga förutsättningar för arbetsfreden 1975och 1976, Inför är 1977 är det nu regeringens sak att se lill altförulsällningarna klassas genom del mera varaktiga skattesystemet. Denavgörande svagheten med det nuvarande skattesystemet - nämligen att det inle äranpassat till en sä snabb infiation som den västliga industrivärlden nu i någraår har haft att brottas med och sannolikt inte helt kommer ur på väldigt långtid - måste vi söka övervinna. Vikänner alla till det enkla faktum, alt infiationen automatiskt knuffar uppmänniskor i en högre skalteklass än har avsett sätta dem i. Tyvärrhar även partier och grupper som i princip ansluter sig till vårt krav päinflalionsskydd sviklat i samband med de omläggningar som har gjorts. Vi ifolkpartiet har alltså inte lyckats på den punkten - att få in ettinflationsskydd i själva skaltesyslemel - och jag ser väldiga svårigheter altlyckas genom del viljemässiga motsiändet inom del största partiet. Med destostörre kraft måste vi andra därför hävda au ett nytt skattesystem, just för attkunna bli mera varaktigt, måste få ett inflationsskydd inbyggt i självasystemet. Detär samma grundtanke som ligger bakom vårt förslag om villabeskatlningen.Vi är självfallet medvetna om att taxeringsvärdena måste höjas i efterhand, mendet bör inte få leda till alt en större andel av inkomsttagarna än tidigareförs upp i högre skatteklasser. Det är många människor, som inte minst andra sammanhang har ömmat för, som har köpt hus och anpassat sig till enviss kostnadsnivå. Det får då inte vara inflationens sak alt för deras deländra på fördelningen mellan olika skattesatser. Engrundtanke från - den har utvecklats av alt skapa förutsättningar för ökad frihet alt välja bostadstyp. Vad detgäller är bl. a. alt se till att småhusboendel blir möjligt för fier änhittills. Att försämra en boendeformsom av många, inte minst av barnfa- miljerna, anses erbjudaden bästa miljön, skulle gå på tvärs med vad har kallat ensocial bostadspolitik, där vi efier många års motsättningar ändå nådde en rättstor enighet . Riksdagsbeslutet visade att sådana åtgärder,som leder lill försämringar, inle är nödvändiga för att åstadkomma ökadrättvisa mellan olika boendeformer. HerrHERMANSSON (vpk); Jag skall också anknyta lill intervjun med finansministern itidskriften , men i motsats till paktbroderherr kan jag göra det med ett instämmande, i varie fall på en punkt.Finansministern säger ungefär sä här; "I ett samhälle som vårt finns ingaenkla geniala skattesystem." Del är en polemik riktad mot dem som inbillarsig att det finns någon enkel, i någon mening förnuftig, på något sätt objektivskattepolilik som del bara gäller att hitta den tekniska nyckeln till. Sedanskulle alla problem i skallepolitiken upphöra och alla samhällsgrupper varanöjda och belåtna med skallerna, både egna och andras. Någotsådant skatternas Schlaraffenland finns nalurliglvis inte och man behöver intevara finansminisier för att inse det, I den meningen har alltså i sitt uttalande. Men jag är tveksam till hans förklaring varför det"enkla geniala skattesystemet" är lika svårt all få lag på som denberömda goda cigarren till del låga priset i den gamla anekdoten.Finansministern lycks mena all det beror på att samhället är "såkomplicerat". Men vad är det? Grundorsakenlill alt det inte går att i det kapitalistiska samhället konstruera ett enkeltskattesystem, som alla är till freds med, är nalurliglvis all della samhällebestår av klasser med olika ekonomiska intressen. Skallepoliliken är enklasspolilisk inlressefråga, där olika samhällsklasser har olika intressen ochkrav. Lika omöjligt som det är all konstruera en lönepolitik somtillfredsställer både kapital och arbete, lika omöjligt är del alt göra ettskattesystem som har samma underbara egenskaper. Inomsocialdemokratin fanns tidigare klara insikter om detta. Det är inte så längesedan man i partiprogrammet deklarerade sitt motstånd mot indirekta skatter,efiersom dessa hårdast drabbar de lägre inkomsttagarna. Man förde också hårtut sill krav att beskattningen skulle användas för att lill samhället dra instörre delar av de slora förmögenheierna genom en skärpt arvsskatt. Au ta delav den socialdemokratiska partimolionen om egendomsutjämning och arvsskalllill riksdag är fortfarande för socialister en stimulerande läsning. Denfaktiska politik som socialdemokratin fört i regeringsställning har emellertidunder senare år blivit en helt annan. Den indirekta beskattningen har starktökat. Beskattningen av bolagens vinster har i verkligheten kraftigt mildrats.Förmögenhetsbeskattningen är ingalunda utformad enligt idéeroch tankelinjer. Sänkningav inkomstskatten, m. m. 777. m. kraterna gjort upp med tvåborgerliga partier om skallepolitikens inriktning. Det klasspolitiska innehålleti skattepolitiken vill man helst inle höra talas om. Sålänge man inle öppet erkänner att skattepolitiken är klasspolitik finns detingen möjlighet all hitta fram lill ell skattesystem som är bättre än detnuvarande från den breda folkmajoritetens synpunkt. Det är nämligen inte så,och här tar jag upp polemik mot andra delar av finansministerns uttalande förFackföreningsrörelsen, all det inle går alt förbättra skattepolitiken. Kravetpå en avgörande förbättring av skattesystemet kommer också från s, k. tungamedlemmar av det socialdemokratiska partiet. Jag vill erinra om motionen avKnut , m. fl. till årets riksdag. Jag vill också erinra omuttalanden av ordförande i samma riktning.Man ansluter sig där lill tankegångar som kommunisterna redanlidigare fört fram och även för fram i motioner som står uppförda lillbehandling i denna debatt. Kraven gäller bl, a, en sammanslagning eller intimtsamarbete mellan de tre skatteutredningarna och en skattepolitik som överför enavgörande del av skatleuttaget pä produktionen. Finansministernvill inte ha någon sammanslagning av utredningarna och motiverar del medeffektivitetshänsyn. Det är bra alt nu vill alt skatteutredningarnaskall drivas snabbi och effektivt. Men det har under arbetet visat sig att detre utredningarnas uppgifier på sä många områden skär in i varandra, att ettmycket intimt samarbete är tvingande nödvändigt. Det räcker inte med kontaktermellan ordförandena och kanslierna i de tre utredningarna. Del bästa skulleulan tvivel vara en sammanslagning, såsom förordas i vpk-motionen, och därefteren uppdelning i arbetsgrupper för de olika specialområdena. Om della inle kanvinna bifall måste man i varie fall gå sä långt som krävs i motionenav m. fl., en motion som jag alltså här varmt vill anbefalla,eftersom det förefaller som om motionärerna själva inte avser att göra del. Mendet avgörande är givetvis inle formerna för utredningsarbetet, utan vilkaskallepolitiska målsättningar man vill främja. Här flnns det, som alla måsteerkänna och som också var inne pä i sitt anförande före mig, ettmycket svårt problem som är vanskligt att knäcka i varje skattesystem. Det ärden fortgående inflationen och dess skattepolitiska effekter. kanfastställa skatteskalor och skattepolitik, men en inflation på 10 96 ellermera ändrar del reella skatteuttaget och verkningarna av olikaskattesatser. Detta problem löser man inle med en indexreglering av skallerna,som och möjligen ytterligare något av de borgerliga partiernalycks inbilla sig. En automatiskt verkande sådan regel, insatt i del fungerandeskaltesyslemel, skulle gynna de höga inkomsttagarna, och om det är del mansiktar lill pä borgerligt häll, tror jag i varie fall inte att man kan fåmajoritet för en sådan tanke. Del är inte hellertillfredsställande med dessa ärliga provisorier, som underställtsunder den senaste perioden. Skattepolitiken fär Nr 75 en prägel avimprovisation och borgerliga påtryckningsgrupper kan, såsom T'<:riappnd de faktiskt nu lyckatsmed, genomföramförändringar som undan för ,qjc undan ger beskattningen enutformning som missgynnar de lägre in- Inflationenkommer alltid att vara ett svårt problem för utformningen inkomstskatten, av enkonsekvent och målinriktad skattepolitik. Del skulle emellertid 777. 777. varalättare att lösa detta problem om man slår in på den linje som förordas i denkommunistiska motionen och som även antyds i motionen av m. fl.liksom i uttalanden av LO:s ordförande. Del är alltså all man lägger ombeskattningen från mervärdeskatt pä konsumtionen till brutloskatl påproduktionen och från direkt statsskall på löntagarnas inkomsler till avgiftererlagda av förelagen. Eller som och uttrycker det,att "samhällets totala resursbehov till större del än för närvarandetäckes genom beskattning av produktionen, såväl förädling eller omsättning ochvinst som av ianspråktagande av arbetskraft, kapital och råvaror". Finansministernär kritisk mot denna linje och jag förmodar att han därvid uttryckerregeringens ståndpunkt. Det är dä intressant all konstatera att i dessa frågorbefinner sig LO-ledningen och regeringen på kollisionskurs med varandra. Jagtror det är fariigt för regeringen att underskatta styrkan i och uppslutningenbakom de krav som förts fram i Johansson-Geijers liksom i vpk;s motion och ävenuttryckts av ledning.