prot · FZ09146 · 1975-12-31 00:00:00 — Del får inte varaarbetsgivarens ensak att på vilka grunder som helst avskeda folk. Den tankendrev och under hela 1960-lalet ulan att få ertslöd. kunde besluta om etl sådant lagskydd och därmedavskaffa en viklig del av innehållel i S 32. Såvar del med rätten också för de anställda i stal och kommun alt fritt förhandlaom sina löner. Som enda parti reste tidigt det kravet och skrev indet i sitt partiprogram. Såvar del med de anställdas infiyiande över arbetsmiljö och företagshälsovård.År motionerade vi om att de anställda här skulle få etl verkligtmedbestämmande över frågor som gäller deras liv och hälsa. Först nu har vikomniit dithän. Såär del fortfarande med rätten för de anställda atl överklaga da-lainspeklionensbeslul om personregister i företagen. Om datainspektionen gårförelagsledningen emot får ju förelagsledningen besvära sig till regeringen.Men om datainspektionen går de anställda emot har de fackliga organisationernaingen rätt atl överklaga. Inget annat parti följde oss, när vi för några veckorsedan här i begärde all datalagen skulle ändras så att de anställdafår samma rätt som företagsledningarna redan har. Delär alltså riktigt att vi ofta varit ensamma i kraven på ökai medbestämmandeför de anställda. Men det har sannerligen inte hindrat oss från att läggaförslag som vi anseti riktiga och viktiga för all fördjupa demokraiin ochförmänskliga arbetslivet. , i fråga efter fråga, har andrasenare anslutit sig - och inte minst socialdemokraterna. Såhar vi då kunnat nå viktiga framsteg. Inte genom atl vi i folkpartietfbrskräckt.s av vär ensamhet i starten. Men genom alt vi bildal opinion förvårt program och då ofta kunnal göra del i samklang med krav som vuxit framinom löntagarorganisationerna. Delär också sant att och socialdemokraterna nu kunnat enas om detväsentliga i den nya arbetsrätten och atl här finns skillnader mellan oss ochde båda andra icke-socialisliska partierna. Vi skäms inte över en enighet somsäkrar en viklig reform. Vi döljer inte skillnaderna, som vi känner sedangammalt. Mensamtidigt som vi vill fördjupa arbetsdemokratin vill vi också atl det skall finnas mycket för de anställda att ha inflytande över i företagen. Därför motsätter vi oss planhushållning och förstatligande. Om inves teringarna skall beslutas och styras centralt tar man ju bort myckel av 175 Nr 146 de anställdas medbestämmande. Om läkemedelsindustrin och andra den branscherskall förstatligas, även mot de anställdas protester, blir ju inte 2 iuni 1976 medbestämmandetmycket värt. Socialdemokratins godtagande av bland- ekonominär en ömtålig planta som trivs bäst i hägnet av ett vitalt liberalt m. m. Vad därför i själva verket visar är att är en självständig kraft isvensk politik. Mot konservativa skiljer vi oss genom vår klara anslutning tilloch vårt heta engagemang för kraven på de anställdas medbestämmande. Gränsenlill socialister är alt vi är emot förstatligande och planhushållning, att viÄr för många självständiga företag med eget beslutsutrymme i etl ekonomisktsystem med konkurrens och marknadsekonomi. Del är föreningen av dessa bådavärderingar som gör den sociala liberalismen omistlig. HertWERNER i (vpk): säger atl kommunisterna alllid intagit ennegaliv hållning lill förändringarna inom arbetslivet. Del beror på i vilkenrikining de går. Om det, när man genomför förbättringar, föreslåsdirekta försämringar på konkreta punkter, är vi .självfallet negativa lilldem. Vårtparti var länge ensamt om att kräva slopande av S 32 - ja, så länge sedan attden då hette S 23. Också när den s. k. Saltsjöbadsandan hade sin högkonjunkturunder 1940-1950-talen var vi kommunister i stort sen ensamma om atl tala omklasskamp, klassamhälle och storfinans. står dessa begrepp i centrum förden poliliska debatten, därför atl klasskampen har förts upp lill ytan.Klassamhället har avslöjats som orsak till ökade inkomst- ochförmögenhelsklyfior, alltmer omänskliga arbetsförhållanden i form avulslagning och stress osv. När löntagarna kämpar för all bibehålla sin reallöneller motsätter sig försämringar på arbetsplatsen, stöter man direkt påarbetsköparnas makt. Man stöter på den i form av S 32 och dess verkningar, manstöter på den i form av kollekiivavtalslagen och arbelsdomslolen, som förklararalla försök från arbetarnas sida som olagliga, när man försöker la upp kampennär del gäller både försämringar av löner och andra frågor på arbeisplaiscn. Delvar denna makl och dessa klasslagar som man mölle gruvarbetarna med, somhamnarbetarna, elektrikerna, skogsarbetarna, städerskorna och andra grupperfick erfara när de tog upp kampen för sina intressen. Man fick erfara attstrejkrätten, arbetarnas främsta försvarsvapen i den fackliga kampen, praktiskttaget hade avskaffats. Konflikterna ställde i blixtbelysning alla de hinder iform av klasslagar som arbeisköparna tillsammans med sin makl i kraft avägandeförhållandena kan resa, när arbelarna tvingas ut i aktiv kamp för sinaintressen. Del är genom ägandet avproduktionsmedlen som kapitalägarna utövar den avgörande makten bådei förelagen och i samhället. har befästs av klasslagaroch av all S 32 i genom pre- 176 judicerande domar i arbelsdomslolen har upphöjts lill lag. utgångspunkten när detgäller verklig ekonomisk demokrati och företagsdemokrati enligt våruppfatlning vara alt man skall avskaffa kapitalägarnas äganderätt. Varjediskussion om arbetarmakt och arbetarstyrda företag, som inte har detta somutgångspunkt utan som i stället bygger på samverkan mellan kapital och arbete,är illusionsmakeri. Dettaär den grundläggande skillnaden mellan vår syn och regeringens och deborgerliga partiernas syn på frågan om medbestämmanderätt i arbetslivet. Vivill ha demokratiska rättigheter på arbetsplatsen som ett led i kampen för altbryta kapitalägarnas makl över produktionsmedlen. Regeringen lägger fram en ramlag,vars främsta syfte är att öppna vägen för nya samarbetsavtal om arbetetsledning och fördelning och om företagsledningsfrågor. Fråganom samarbete mellan arbetare och arbetsköpare pä grundval av påståendet om bådaparters nödvändighet, som innebär att man förutsätter att det kapitalistiskaproduktionssystemet är evigt och oföränderligt, gavs av socialdemokratin enprogrammatisk utformning och början av 1940-talet.Del var vid samma tillfälle man hävdade att "den sociala revolutionen hadefullbordats" och sade: "Arbete och kapital betingar varandra i denmoderna produktionsordningen." Dessa båda satser utgör ett koncentrat avden uppfattning om det kapitalistiska samhället och lönarbetarnas ställningtill detsamma som legat till grund för den socialdemokratiskauppfattningen. LO-kongressen1941 utgör på sitt sätt en milstolpe i den svenska fackföreningsrörelsensutveckling i och med att man där programmatiskt försökte utveckla tanken attfackföreningsrörelsen skall inordnas under regeringspolitiken och ta ansvar förden samhällsekonomiska balansen. Motdenna politik ställde vi då, liksom vi gör , kravet på att samförståndsideologinskall ersättas med en kampfront mot arbetsköparna, baserad på lönarbetarnasklassintressen och socialistiska målsättning. Först då kan lönarbetarnas ochfackföreningsrörelsens samlade kraft maximall utnyttjas. En enig och stridbarfackföreningsrörelse är förutsättningen för att hävda lönarbetarnas intressen.Därför måste fackföreningsrörelsen ges sådana befogenheter som hindrar beslutsom är negativa för de anställda. De måste ha rätt att vidta stridsåigärder, omde inte kommer någonstans i förhandlingar med en oresonlig motpart. Närden nuvarande kollekiivavtalslagen genomdrevs av en härsklystenborgeriighet gentemot den samlade arbetarrörelsen var det med det klartuttalade syftet att förhindra strejk. Den gången uttalade också en enhälligarbetarpress att syftet var att föriama de fackliga organisationernasaktionskraft. Den dåvarande socialdemokratin och fackföreningsrörelsen varhelt enig i den bedömningen. Dåvarande LO-ordföranden lagen som en slavlag, men när man talar om attgenomföra den "största reformen sedan allmänna rösträtten infördes"finner man en utskotlsmajoritet av socialdemokrater och borgeriigarepresentanter i alla väsentliga punkter vara 12 prolokoll 1975/76:145-146 Arbetsrättsreform m. m. överens om sammagrundläggande uppfattningar som låg bakom beslut och somsocialdemokrater den gången energiskt och konsekvent bekämpade. Detta är ettuttryck för socialdemokratins samförståndsideologi och förvaltarpolitik inomramen för den heliga biandekonomin. Vänsterpartietkommunisterna har konsekvent bekämpat klasslagar och del från mittenav 1960-talel alltmer utvecklade samarbetet mellan kapital och arbeie. Partiethar aktivt deltagit i opinionen och kampen mot S 32 och kräver demokraiiskarättigheter innanför fabriksportarna, som underlättar lönarbetarnas kamp föralt förbättra sina arbetsvillkor. Regeringensförslag har tagit viss hänsyn lill denna opinion, och del är positivt. Det ärockså en framgång atl man från socialdemokratiskt håll inte anser sigkunna skriva på det sätt man gjorde bara för fem i ett utskottsbetänkandenär de här frågorna diskuterades. Det var då man skrev ihop sig med samtligaborgerliga partier med formuleringen: "Den i S 32 angivna principen attarbetsgivaren själv äger bestämma över sill förelag och avgöra vem som skallvara anställd där ger ullryck för en av grundsatserna förden rättsligaregleringen mellan arbetsgivare och arbetstagare." Eller när man uttrycktesig på följande sätt vid samma tillfälle: "Bestämmanderätten kan härledasur äganderätten. Den som är ägare till etl produktionsmedel får också bestämmahur det skall användas. På denna bas vilar näringslivets uppbyggnad." Manhävdade vidare alltifrån moderater till socialdemokraler att bestämmelsen om S32 i som i princip ålägger medlemmar i organisationen atl i kollektivavtalta in en regel av denna typ kan "sägas ge uttryck för en allmänrättsgrundsals inom arbetsrätten". Manavrundade det hela med all säga: ""1 och för sig är del angeläget allde anställda lillerkänns ökat inflytande och medbestämmanderätt på olika nivåerinom företagen." Så sade man 1970 i ett enigt utskottsbetänkande. Såsäger man inte - det är inte opportunt efter all den diskussion som harvarit och där man från socialdemokratiskt håll sagt tänker vidta avgörande förändringar på arbetsrättens område. Man uttryckersig inte på samma sätt som då, men man tänker uppenbarligen på samma sätt. Manförsöker ge sken av att del på den svenska arbetsmarknaden finns enjämställdhet i form av två likvärdiga parier som har all förhandla om olikafrågor på lika villkor. Del är där vårt partis uppfattning skiljer sig frånsocialdemokraternas och de borgerliga partiernas, som de har gett ultryck förbåde här och i del utskottsbetänkande som jag citerade. Någonjiimställdhet i dessa frågor existerar inte, eftersom arbetsköparen i kraft avägandeförhållandet leder och fördelar arbetet, anställer och avskedar. Det ärett uttryck för de rådande klassförhållandena, och det går inte att ställalagar ovanför olika klassinlressen. Närvi förordar lagstiftning på detla område är vi på del klara med att en sådaninte löser alla problem inom arbetslivet. Men vi menar atl en lag somger konkreta demokraiiska rättigheter på ar- betsplaiserna är dl starktslöd i kampen mot den avgörande makt ka- Nr 146 pitalägarna besitter genom sin äganderätt till produktionsmedlen. Regeringens förslag tar enviss hänsyn till den starka opinion som utvecklats under desenaste årens spontana kamp ute på arbetsplatserna. Det innehåller enbegränsad utökning av de fackliga rättigheterna. Dit Arbetsrättsreformräknar vi främsl utökad förhandlingsrätt - som i princip skall vara lika m. m. för privat och offentligt anställda - utökad informationsskyldighet förarbelsgivarna och en begränsning av deras företräde atl tolka avtal samt enviss facklig vetorätt i entreprenadfrågor. Vianser det vidare riktigt atl regeringen inte gått med på att skriva in fråganom parlssammansalla organ i lagen. Till det positiva räknar vi också allregeringen avvisat arbetsrättskommitténs förslag om förbud mot poliliskastrejker och hårdare restriktioner när det gäller fackligasolidaritetsaktioner. Samtidigtsom vi noterar dessa framsteg jämfört med gällande lagar och medarbetsrätiskommitténs förslag noterar vi också att fredsplikten skärps i denöverflyttade kollektivavtalslagen. Lagförslaget knyts öppet ihop med anvisningarnai den s. k. trygghetslagen att strejkande arbetare under vissa förhållanden kanavskedas. Regeringen nonchalerar den tilltagande svartlistningen av fackligtoch politiskt aktiva arbetare som är misshagliga för förelagen. Vi menar alldetta är det mest anmärkningsvärda i regeringens förslag, att man trots allaerfarenheter av strejkvapnets avgörande betydelse skärper fredsplikten och gerarbetsköparna ökade möjligheter att utöva repressalier mot strejkande. Defackliga organisationerna görs mer ansvariga än för att fredspliktenupprätthålls. Man går t. o. m. så långt alt en strejk som inte överensstämmermed förbundens stadgar görs olaglig och kan dras inför arbetsdomstolen. Jagär förvånad över att regeringen och utskottsmajoriteten inte har klart för sigvad som efter alla konflikter- från gruvarbetarstrejken fram till konflikternaunder senare år - blivit uppenbart för många människor, nämligen atl det somligger i botten för den nuvarande och föreslagna lagstiftningen inte har förankringi del allmänna rättsmedvetandet och alt del är arbetsköparsidan som ensidigtgynnas av fredspliklen. Omde anslällda märker att förutsättningarna förändras underavtalsperioden, t. ex. genom hård rationalisering, ändring av arbetsprocessen,omflyttningar, permitleringar, omläggningar av lönesystem eller tolkning avtvistig bestämmelse i avtalet, har de två vägar att gå: antingen attunderdånigt finna sig i orättvisorna - kanske efiersom vi under desenaste åren haft flerårsavtal - eller att tillgripa strejkvapnel och därmedbryta mot lagen. Förföretagarna är förhållandena annoriunda. De kan genom ägande förhållandena och de rättigheter som dessa för med sig genomdriva sina åtgärder eller sin tolkning av en tvistig bestämmelse. Den avgörande kritik som vi riktar mot regeringens förslag till lag om medbestämmande i arbetslivet är att den inte innehåller sådana konkreta rättigheter som ger fackföreningarna makt atl förändra arbetslivets villkor. Arbetsrättsreform m. m. Istället för en lag med konkreia demokratiska rättigheter, som skulle underlättasjälvständig facklig kamp mot den avgörande makt som kapitalägarna har iföretagen och samhället, öppnar lagen främst vägen för nya samarbetsavtal. Medskärpt fredsplikl binds fackföreningarna alt ta ansvar för företagens ochmyndigheternas rationaliseringar och personalpolitik. Det som därutöveromedelbart slår igenom är lagförslagets brist på för lönarbetarna gripbarasociala målsättningar, som skall uppnås med reformen. Lagen kan sägas vila påfyra hörnstenar. En vidgad förhandlingsrätt, enbegränsning av arbetsköparnas företräde att tolka avial, en utvidgning avarbetsköparnas informationsskyldighet och en facklig vetorätt ientreprenadfrågor. Men detta ger ju inte fackföreningarna någon reell makt. Närman har förhandlat färdigt bestämmer arbetsköparna. Utan rätt atl vidtastridsåigärder eller att inlägga veto mot företagens beslut, som är negativaför de anställda, binds fackföreningarna vid elt ansvar för att effektiviseradet privata näringslivet. Detta ansvar förfackföreningarna blir så mycket allvariigare då det hängs upp på en skärptfredsplikt. Vi har haft kollektivavtalslagens fredsplikt . Menförst under senare är, då man tagit upp en intensiv debatt om altfackföreningarna utan maktbefogenheter skall ta ett huvudansvar föreffektivisering av näringslivet, skriver man in anvisningar i lagen attstrejkande skall kunna avskedas. Varför kopplas dessa metoder, somfackföreningarna fåll kämpa mot sedan sitt bildande, till att fackföreningarnautan verkliga maktbefogenheter skall ta detta ansvar? Del blir i själva verketetl slag mot fackföreningarnas självständighet. I stället fören lag medkonkreta demokraiiska rättigheter, som skulle underlätta självständig fackligkamp och avskaffa de prejudicerande domarna om S 32, föreslår regeringen enramlag som öppnar vägen för nya samarbetsavtal och som innebär attarbetsdomstolen skall fortsätta alt skapa nya lagar genom prejudikat. Jagskall inte uppehålla mig vid andra anmärkningsvärda detaljer i regeringensförslag, eftersom andra ledamöter från vårt parti redan gjort det. Jag vill rikta tvåkonkreta frågor till statsministern: Varför vägrar ni att lyssnatill och andra? Korpi har i en artikelserie i klartredogjort för strejkernas orsaker och vederiagt alla de argument som förs frami debatten om strejkerna. Varför vidhåller ni atl strejkande skall kunnaavskedas? Hur kan ni skriva in fackförbundens stadgar i lagen? Varför kopplas förhandlingarnaom s. k. medbestämmandeavtal till löneförhandlingarna trots alt både LO och änmer bestämt TCO avstyrkte en sådan koppling. Varför har ni gett den skärptafredsplikten en särskild udd mot lönekampen, som alltid varit fackföreningarnasvikiigaste uppgift och varför gör ni detta i då den ekonomiskaförsvarskampen både här i och andra länder iräder i förgrunden på eltmera mar- kant sätt pågrund av den starkare inflationen? Mot regeringens förslag lägger kommunisterna fram etthelhetsalternativ. 1 stället för en ramlag kräver vpk en lag med omfattandedemokratiska rättigheter pä arbetsplatserna. Arbetsplatskampenliksom klasskampen på andra avsnitt är alltid konkret. De rättigheter som vpkkräver och skaparopinion förskall underlätta självständig facklig kamp förtrygghet i anställningen, ett meningsfullt arbete, en riskfri arbetsmiljö medmänsklig arbetsmiljö, för radikal minskning av sjukskrivningar ochförtidspensioneringar, för en omfördelning av produktionens vinster mellankapital och arbete och för en utformning av arbetsplatserna, som motsvararlönarbetarnas sociala och kulturella behov. Vimenar att grunden för detta måste vara förbud mot svartlistning och avsked avstrejkande, bort med anlistrejklag i stället för skärpning av den ochomfattande demokratiska rättigheter på arbetsplatserna för att underiätlasjälvständig facklig kamp. Detta är viktiga utgångspunkter för våra förslag somvi ställt i det här sammanhanget. Arbetsrättsreform m. m. Jag vill först uttrycka ett beklagande över att jag till följd av attjag befunnit mig på för all ta emot presidenten frånGuinea-Bissau som är här på officiellt besök inte har kunnal åhöraparliledarinläggen i denna debatt. Jag har emellertid fått dem refererade förmig, och jag vill ta upp några synpunkter. Tillherr i vill jag först säga att det givetvis inte är så att LO ochTCO som helt stöder denna reform skulle vilja påtvinga sina medlemmar någotslags skenreform. Genom en långvarig praktisk erfarenhet vet de ju atlmedbestämmandelagen kommer att ge arbetare och tjänstemän en ökad makt,iryggare arbetsvillkor, slagkraftigare fackliga organisaiioner och merameningsfyllda jobb. Bakom talet om en hell fri strejkrätt döljer sig oftaseklernas drömmar som ytterst bara gagnar arbetsgivarna, men vad lönlagarnavill ha är klara och entydiga avtal där varje part rakryggad står för sinaåtaganden och där etl handslag är ett handslag som man kan lila på. Del är judelta som är innebörden av fredsplikten - en strejk skall utlysas i sladgeenligordning, och man skall respektera ingångna avtal. Möjligheterna all avskedaarbetare har redan nu klart inskränkts genom i första hand trygghetslagarna,och detta kommer att förstärkas genom de lagar vi nu diskuterar. Ett avskedandekan nu endasi genomföras efter dom i arbelsdomslolen. HerrFälldin har varit inne på att man skall komplettera medbestämmandelagen. Detfinns en beklaglig tendens hos all tro sig begripa dessa frågor bättreän de fackliga organisationerna och spela deras roll ål dem. Men frågan omavtalsförbud har ju både LO och TCO entydigt gått emot. De vill inte ha eltavialsförbud, utan de siöder helhjärtat den konstruktion som vi kommit överensmed dem om. Detta är belagt, och då kan inte ceniern komma och påstå att manvet bättre vad dessa Arbetsrättsreform m. m. Närdel gäller frågan om småförelagen vill jag citera tidningen :"Ceniern har lagt dl förslag som innebär alt de anställdas fackligaorganisation inte får rätt atl gå in i reella förhandlingar på en liten arbetsplatsoch del är elt klart antifackligt förslag." Så långt Metallarbetaren. Varförtror ceniern egentligen atl arbetarna och tjänstemännen sluter sig samman ifackliga organisaiioner? Jo, därför atl de endast med gemensam kraft kan hävdasina intressen mot arbeisgivaren. På väldigt många arbetsplatser finns del intenågon facklig klubb och inte något ombud utsett. Del råder olika förhållandeninom olika branscher och fack. Det är de fackliga organisaiionerna själva somväljer hur de finner det bäst all låta sig representeras på arbetsplatsen.Cenierns förslag innebär all förhandlingsformerna skulle lagregleras. Men detbehövs inga sådana pekpinnar ål de fackliga organisaiionerna. Värreär ju alt denna linje skulle direkl försvåra inflytandet för deanslällda på många arbetsplatser. Man säger atl del på små arbetsplatser flnnsen gemenskap. Säkert är del så på många håll, och där kommer man inte all hanågra bekymmer. Men de små arbetsplatserna är inte så bra på alla håll som manlitet romantiskt tycks tro. Lyssnapå de regionala skyddsombuden, t. ex.! Jag har lyssnat lill sådana. Jag harläst deras redogörelser. Det finns alltför många exempel på hur de regionalaskyddsombuden, som har all se lill de små arbetsplatserna, direkt hindras i sinverksamhet, hotas med atl bli utkastade om de vågar föra fram kritik avarbetsmiljön. Inte sällan kan regionala skyddsombud få telefonsamtal frånanställda som ber dem atl komma på besök för all hjälpa lill med alt rätta lillsvåra arbelsmiljöproblem. Man ber skyddsombuden all inte berätta vem som harringt - man är rädd om jobbet. Läs fackförbundslidningarna, tala medskyddsombuden! Jag generaliserar inte alls när det gäller småförelagen, mensådana exempel finns. Enskilda medlemmar av fackföreningen skulle alltså kunnavara utlämnade till godtycke om de inte kunde känna stödet av den samladefackliga organisaiionen när del behövs. De som skulle drabbas skulle vara deanställda vid de arbetsplatser där de sämsta förutsättningarna finns för dematl förhandla på egen hand, där de är mest utsatta och kanske har en hårdarbetsgivare. Det är där som skulle kunna ställa facket utanför.Del är del Metallarbetaren menar med an-lifacklig lagsiiftning. Tillherr hinner jag bara säga en sak i detta inlägg. Jag skall återkommasedan. Han återkom lill svetsaren som skulle sova dåligt om nallen. Jag lar uppdel, efiersom det är ett betydande principiellt intresse inblandat. Så här sadeherr i en mycket berömd intervju i : "Jagtror inte man vinner myckel på att låta en svetsare t. ex. delta i beslut somgäller företagets långsiktiga investeringsplaner. Han är inte skolad för såsvåra uppgifter. Jag tror alt han skulle sova illa om natten om han gjordes medansvarigför företagets allmänna produktionsplane- Nr 146 ''"' den återkom herrBohman i tidningen och sade föl- "Jaghar vid dl tillfälle sagt att en svetsare skulle sova dåligt om Arbetsrättsreform nallen om han - i egenskap av svetsare - skulle behöva fallalångsiktiga m. m. beslut, som gäller företagels långsiktigainvesteringsverksamhet. Jag står fasl vid detta. Han är inte utbildad för allfatta sådana beslul. skall ytterst vila påkunskaper och erfarenheter. att de människor som harkunskaperna och bär ansvaret för framliden skall fatta de viktiga och avgörandebesluten." Låloss titta litet grand på vad det innebär. Vi har elt myckel konkret fall,nämligen , där det just var svetsarna - metallarbetarna - som gickfram och tog ansvaret, som belyste missförhållandena och som gjorde enfantastisk insats. - Vem har då kunskapen och erfarenheten? Omman kommer färsk, nyutexaminerad från en handelsskola, har man då denerfarenheten atl man kan vara med och falla de långsiktiga besluten?