prot · FZ0931 · 1975-12-31 00:00:00 — Om tekniska komplikationerförekommer är det en annan sak, men den svenska av-lalsmässiga bundenheten böricke få döljas av röda stämplar. Sammanfattningsvis, herrlalman: ,symbolen för vänskapen, är ekonomiskt tyngande för svenskt bistånd. Slutsiffrankan ännu inte med säkerhet bestämmas. Avtalet, del hemligstämplade, ärfrån svensk synpunkt uppenbarligen mycket ofördelaktigt formulerat.- Det kan ifrågasättas omkoncentrationen lill detta projekt av så stora medel innebär en optimalanvändning av biståndsmedlen. Sekretessen är helt obefogadoch omotiverad. Varför, herr talman, då icke enomförhandling? 0/77skogsindustriprojektet i Demokratiska republiken 0/77skogsindustriprojektet i Demokratiska republiken Hen (): Jag har tidigare gett uttryck för uppfattningen alt bistånd av den härtypen från svensk utvecklingssynpunkt är tveksamt. Ett besök vidarbetena med pappersprojektet har stärkt mig i den principiella inställningen. Dådenna uppfattning emellertid inte i och för sig har med att göra skalljag inte upprepa den. Som jag ser det, har det inte uppstått några stora svårighetersom inte hade kunnat förutses. Sålunda var man Ju från svensk sida redan närman träffade avtalet tveksam om möjligheterna att få leveranserna lill byggetall flyta från Haiphong. Nuär arbetet i gång, och jag vill bekräfta att man på ansvarigt håll i Vietnamgör slora ansträngningar för alt fylla sin del av avtalet. Atl man harsvårigheter bör inte ha kommit som någon överraskning. Vi har emellertid interätt all låta det belasta vederbörande i . De vietnameser som vi närmastsamarbetar med ger ell påtagligt intryck av både vilja och kompetens, ochdetsamma kan sägas om den svenska ledningen. Det är ju vår erfarenhet sommotiverar vårl deltagande, och då borde del ha varit vår sak atl förutsesvårigheterna och vara förberedda för dem. Del är lätt atl vara eflerklok, menvi bör ta vara på erfarenheterna för bedömning av önskemål om framtida insatserav liknande slag. Vi skall inte dölja svårigheterna, men vi skall sökaförklaringen och lösningen hos oss själva. Vår motpart visar oss förtroende,och vi måste låta vårt handlande präglas av delsamma. I gör man säkerisina värderingar av sina misstag, men man är myckel generös när del gällervåra. Problemfinns del all ta lärdom av. Självfallet är det en utvecklingsinsats all hjälpaett behövande land med pappersprodukiion. Del förefaller mig emellertid som omvi inte rikligt lar lill vara möjligheten atl använda själva uppbyggandet förutveckling. Det förstärker intrycket av att hela projektet är något av enisolerad utvecklingsö. Låtmig ta platsen där svenskarna skall bo som etl exempel. Man bygger där någratiotal svenska trähus. I finns det en mycket förnämlig tegellradition,och del förefaller mig som om det hade varit naturligt att man tillsammans medvietnameserna hade arbelat fram en modern byggnad i tegel. Då hade vi arbelattillsammans, det hade känts som en gemensam insats, och del hade varitnaturligare atl sedan, när vi flyttar därifrån, överlämna den lillvietnameserna än all överlämna dessa i miljön främmande svenska trähus. Mankan inte heller komma ifrån att det varit brist på förberedelser både hossvenskarna och hos vietnameserna. Del beror, efter vad jag förstår, har varit för pressad. Entreprenören fick alldeles för kortförberedelsetid. Avtalet undertecknades elt halvt år senare än planerat, menman gjorde ingen justering av planen för den skull. Jag inser atl det fannsskäl för det, men kvar slår all själva arbetet var ell halvt år försenat närdet började. Man borde rimligtvis från början ha haft en tidsplan som medgivitförskjutningar av den här typen. Detär lätt att säga , men det borde ha varit självklart all personalensbostäder skulle ha varit färdiga. Mycket av irritationen går tillbaka påbostadsproblemen. Det ärju forlfarande bara halv svensk arbetsstyrka där. Delär inte heller full vietnamesisk arbetsstyrka, men det är antagligen enförutsättning för atl svenskarna skall klara sina uppgifter Just . Enmindre pressad tidsplan hade medgivit en fortlöpande skolning av både svenskaroch vietnameser. Av svenskarna efterlyses en möjlighet all under arbetstidendär ute få kunskap om och kunskap i språket. En mindre pressad tidsplanhade givit utrymme för kontakter och ökad förståelse mellan svenskar ochvietnameser. citerade statsministern, då han talade omprojektet som en symbol för vänskapen mellan våra folk. Del är rikligt, men delär bara så alt man upplever myckel av oförståelse mellan svenskar ochvietnameser. Del finns - och det upplever jag också - något av släktskapmellan och , men vi lever dock i var sill motsatta hörn avJordens väldigaste kontinent. Vi svenskar har levat i fred ,de har levat i krig . Enmindre pressad tidsplan hade gett tillfälle till fortlöpande förhandlingarkring sådant som irriterar, t. ex. detta,att personer som kört bil i hela sillliv i inte får köra bil i . Det finns mycket annat som har dennabakgrund - alt vi fick för litet lid på oss. Mennu är del viktigaste atl vi gör vad vi kan för all genomföra det vi lovat. Manhar förtroende för oss där ute, och vi måste svara mot det förtroendet. iien i (s): -' "Det är bara vi som riktigt förslår värdet av gåvan." Såuttryckte sig premiärminister närbi-siåndsuiredningens ledamöter samtalade med honom i för en dryg månadsedan. Jagfinner del angeläget att förmedla ord. Det är viktigi alt hållai minnet atl gåvan - skogsindustriprojektet i Bai - är önskad avNordvietnam. Den är önskad därför atl behovet av papper är så påträngande.Medan vi här i förbrukar ca papper per person och år får nordvietnameserna nöja sig med . Vi som kanske ofta klagar över att viöveröses av papper kan ha svårt att förstå bristens problem i det häravseendet. Framföralll måste få papper för sitt skolväsende. Det är också denprioritering som man gör i . Papper är faktiskt en elementär förnödenhetnär det gäller skolväsendel. Landethade två pappersbruk som producerade ca 20 000 lon. De skadades avbombningarna under kriget. Produktionen vid dessa pappersbruk har ännu intenått full omfattning. NärBai är färdigt beräknas den totala produktionen i landetmotsvara ca papper per person och år - forlfarande en Menvärdet av gåvan beslår inte bara av den mängd papper som kommer allproduceras. Av myckel stor betydelse är också det tekniska kunnande somprojektet avser all överföra lill . Represenlanter för de nordvietnamesiskamyndigheterna framhöll starkt den aspekten under våra samtal. Det skulletroligen gå att uppföra pappersbruket i Bai snabbare, om man gjorde delmed enbart tränad personal -som ett nyckelfärdigt projekt. Men ett sådanttillvägagångssätt är främmande för nutida svensk biståndspolitik. Vi gör julyckligtvis numera inte svenska projekt i , utan vi ger svenskt biståndtill ansträngningar att utveckla egna projekt. Etl sådant är BaiBång. Viär självfallet angelägna om alt tidsplanen för skogsindustriprojektet skallhålla. Men låt oss komma ihåg att projektet betyder mera för nordvietnamesernasjälva. Därför är nordvietnameserna ännu mer angelägna om att tidsplanen skallhålla. Närman studerar och diskuterar del här projektet får man ständigt hålla i minnetatt landet till sedan befann sig i krig - ett krig sompågått så länge som mina Jämnåriga kan minnas, ett krig mot två av världensstormakter. Ingen av oss kan göra sig en föreställning om vad det betyder avlidande, nöd och uppoffringar. Underinnevarande år räknar med att komma upp i sammabruttonationalprodukt som 1964, dvs. året innan bombningarna började. Delklagas ibland från den här talarstolen över förlorade år därför altbruttonationalprodukten inte alla år kunnat rusa i väg uppåt med vårt välståndi lika snabb takt som vanligt. Ställ denna veklagan i relation till denutveckling som påtvingats ! Jagvill gärna säga i det här sammanhanget och i den här debatten all Jag är djuptimponerad av atl landet trots allt fungerar så bra som det gör. Att man harproblem med transporter, material, administration och personalrekrylering ärnärmast en självklarhet. Hur skulle något annat vara möjligt efter de omständighetersom varit för handen? Vietnamstår nu inför en gigantisk uppgift. Man är fast besluten all återförena Syd-och till ett land. Man är fast besluten all bygga upp dettaåterförenade land som en oberoende stat där människorna skall ges möjlighetlill social, ekonomisk och kulturell utveckling. Våra insatser ulgör ettvärdefullt bidrag i det sammanhanget. Men vi skall aldrig föriedas all tro atlvåra insatser är av avgörande betydelse för . De avgörandeansträngningarna i återuppbyggnads- och utvecklingsarbetet svararvietnameserna själva för. Jagvill sluta med alt än en gång citera : "Vi måste alla se lillatt krigels hjältemod förvandlas lill ett fredens hjältemod för uppbyggande avvårt land." Viborde alla, även , känna och uttrycka glädje över att kunnamedverka i det arbetet. I detta anförande instämdeherr (). Under de år då kriget rasade i bidrog med sitt biståndlill att hjälpa det vietnamesiska folket att hålla ut. De biståndsinsatsernakritiserades från borgerligt håll. Men även dessa kritiker intygade enstämmigtatl när kriget väl var slut skulle hela vår nation sluta upp i en väldigåteruppbyggnadsinsats. Det var därför med stor oro och besvikelse som många avoss i början av detta år kunde konstatera att det här i väcktesmotioner om inskränkning av våra biståndsinsatser till , och attuppslutningen tydligen inte skulle bli så helhjärtad som vi hade utgått frånmed tanke på de myckel starka försäkringar som gjorts om del under tidigare åroch som del också hade fattats beslut om här i . Jagvill därför säga att jag blev mycket glad över deklaration,eftersom den innebar en klar posilionsförändring . Och jag skulletro au vad som bl. a. har påverkat honom är den verklighet som han har kunnatstudera i . Jag hoppas att också och hans pani skallsluta upp kring återuppbyggnadsbiståndei och all den inställning man skall hatill våra biståndsprojekt skall präglas av en önskan att de skall lyckas. Jagskall här inte gå in på de frågor som ställt lill ,men med utgångspunkt i vad jag har upplevt under mina besök i skall jagsäga några ord om ell par problem som har tagits upp av och somockså fiyktigt berördes av , och som Jag vet atl han har diskuterat.Det första är huruvida denna insats är väsentlig - för människornas möjligheteratt förbättra sina levnadsvillkor, alt skaffa sig mat, kläder, undervisning,bosläder, sjukvård och hälsovård, för all här citera . Detandra är hur vi skall se på effektiviteten på den vietnamesiska sidan när delgäller fullföljande av denna biståndsinsats och av återuppbyggnaden över huvudtaget samt i viss mån också det samhällssystem som råder och hur pass storintegritet och hur stort inflytande den enskilda människan i har. Somutgångspunkt skall Jag då ta några exempel från två byar i som jag harbesökt, den ena i och den andra i de befriadedelarna av Sydvieinam. Iaugusti-september 1971, Just när den andra bombperioden inleddes överNordvietnam, besökte Jag landet. Jag var då både i och på landsbygdensöder om . Jag besökte många arbetsplatser, skolor och byar, bl. a. en bysom heter Hoa Loc, som ligger i provinsen Hoa, söder omHanoi. Det våren typisk nordvielnamesisk by, en jordbruksby där de flestamännsikor var sysselsatta i jordbruksproduktionen. Ordförande i bystyreisen,som har ett mycket stort ansvar i - har etl väl utbyggt systemför självstyrelse som i mycket liknar vårt och där den enskildamänniskan har stort inflytande - var en ung 25-årig kvinna som hette Hoang ThiYen. Hon inledde sin berättelse om byns sätt atl organisera livet för män- 0/77skogsindustriprojektet i Demokratiska republiken niskorna i byn -produktion, undervisning, hälsovård, försvar - med de här orden: När jag nuberättar om oss för dig vill jag särskilt betona folkets civiliseradelevnadssätt. med atl försvarskampen och de svåra bombningarna harpågått har vi åstadkommit betydande höjningar av den materiella, kulturella,andliga och utbildningsmässiga nivån. Vidare berättade hon: Vår by hörde lillde svårast bombade områdena. Särskilt 1966-1967 var mycket svåra år. Vi fickförsvara oss och arbeta på fälten och i skolorna . Somen röd tråd genom hennes berättelse gick utbildningsproblemen för en liten bypå den nordvietnamesiska landsbygden, där ännu nästan alla hadevarit analfabeter, där nästan hälften av befolkningen var barn under 16år, som alla skulle få möjlighet till en 8-årig skolgång, och där dessutom devuxna måsle ha vuxenutbildning för att man skulle kunna förbättraJordbruksproduktionen, för att man skulle kunna utbilda dem som skulle skötaskolan, hälsovården och den kommunala självstyrelsen. Efteratt ha beskrivit vad en enskild byinvånare som inte var nöjd med bystyreisensbeslut kunde göra för alt genom olika instanser få sin sak prövad ända upp tillregeringen och högsta domstolen i slutade hon, , sinberättelse med att säga: I har vi'"en lång demokratisk tradition.Vi har ett ordspråk som säger: Kejsarnas och herrarnas lag måste varaunderordnad byns lag. Ihennes och alla andras berättelser om skolans problem mötte vi problemet medmaterial, med papper. Hur skulle de få läroböcker, hur skulle de fåskrivböcker? Vi mötte barnen som fulla av stolthet visade oss sina läroböcker,och det var, kan jag försäkra, ell helt annat sätt att hantera läroböcker ochskrivböcker än vi möter bland våra ibland kanske bortskämda barn. Ijanuari 1974 besökte jag återigen och även de befriade områdena iSydvietnam. Där besökte jag bl. a. en liten by som heter Trach som liggeri deltal vid havet i provinsen Tri. Den byn blev totalförstörd genomamerikanska bombningar , som Parisavtalelundertecknades. Den blev så förstörd att där icke fanns sten på sten, icke ettträd, icke ett hus. Vi besökte den . Vi talade med byns invånare,vi var i byns skola, som var del första som återuppbyggdes när man flyttadetillbaka. Skolan, som var byggd av utskottsmalerial från den övergivna amerikanskabasen, hade sönderskjutna väggar, sandsäckar lill golv, skolbänkar som varuppallade med tegelstenar och brädbitar, barn som salt tätt, lätt. En lärareberättade alt de arbetade i skift med tre omgångar barn och de vuxnapå kvällen. När vi började arbeta här, sade hon, hade vi inget material. Viskrev i sanden och på bananblad. , sade hon. har vi läroböcker. De är trycktapå svenskt biståndspapper. Delär alldeles självklart, herr talman, all det inte finns något u-land som kanklara sitt undervisningssystem utan att ha en egen pappers-produktion.Undervisningssystemet är det som man behöver för atl över huvud laget komma i gångmed utvecklingen på andra områden, och det gäller både barnens och de vuxnasundervisning. Del förhållandet att pappersproduklionen kan vara nyckeln lill utvecklingeni etl land påpekades för mig första gången av dengamle jägmästaren och författaren , som hade många års erfarenhetfrån arbeie i tredje världen. Jag har inte tänkt på del förut, men jag har vidalla lillfällen då Jag besökt kunnat konstatera hur rätt han har.Ingel lands undervisningssystem kan komma i gång utan papper, inget fattigtu-land har råd alt använda sin valuta till att importera papper. Denna insats iVietnam är så långt ifrån någon onödig lyxproduktion som någonting kan vara -den är oundgänglig i kampen för livets nödtorft. Dessutomär elt gammalt kulturland. I den utbombade staden i provinsenQuang Tri hittade vi bland ruinerna efter det att Parisavtalelhade undertecknats en bokhandel och ett bibliotek, väl besökta, med denvietnamesiska litteraturen, med skolböcker, med vuxenutbildningslitteratur ochmed hela den europeiska klassiska litteraturen, översatt till vietnamesiskamitt under brinnande krig. Såtill frågan om effektiviteten. Vi som har sett och mött dessa människor sommitt under det brinnande kriget burit upp sitt eget samhälle, som har utvecklatetl självstyrelsesysiem ute i byarna och på arbetsplatserna, som har fåttskolor, undervisning och matproduktion att fungera på ett i det landet aldrigtidigare skådat sätt, vi tycker inte alt de har åstadkommit ell dåligtfungerande samhälle - vi tycker att de har visat en sällsynt uthållighet,kompetens och skicklighet. Jag tror del skulle vara nyttigt all jämföra derassituation med hur det såg ul i under och efter . Dethar Jag inte upplevt annat än genom de vuxnas berättelser, eftersom Jag gick ismåskolan , men Jag tror att upplevde underoch efter . Jag tror atl han delar min uppfattning attingenting skulle vara oss mera fjärran än att inte förstå varför elt land somhar utsatts för så svåra lidanden kanske inte fungerar hundraprocentigteffektivt med detsamma. Skulle inte den förståelsen också kunna gälla ett landlångt borta från vårt eget? Och skulle den inte naturiigen leda lill en viljaalt med all kraft bidra till all landei skall slippa ut ur den svårasituationen? Hen iStockholm (s): Jag har begärt ordet för att från mina utgångspunkter berätta om någraintryck av det besök som jag själv hade tillfälle att göra för ett par månadersedan i i . Jag kom att besöka i samband med altNordvietnam firade 30-års minnet av siaten tillkomst. Jag blevombedd av regeringen att representera den vid det jubileet, och Jag kom därföratt vistas i . Nalurliglvis ingick då också ell besök viddet pappersbruksprojekt som diskuteras och som säkerligen vid mångalillfällen under de närmaste 10 protokoll 1975/76:30-31 0/77skogsindustriprojektet i Demokratiska republiken åren kommer att diskuterashär i landet. Detprojekt som är på gång har mött mycket kritik. Jag vet inte varför, men har tagit som sin uppgift att gång efter annan granska hela projektetoch göra det från mycket kritiska utgångspunkter. Även om de uppgifter somlämnas inte alltid är riktiga fortsäller tidningen ändå att utreda denkritiken, vilket den naturligtvis har full rätt till. HerrHernelius har berättat litet om förseningarna, kostnads-fördyringarnaosv. Ja, självklart är det beklagligt att projektet av olika skäl försenas. MenJag tror atl vi svenskar skall vara litet försikliga att starkt kritiseraförseningar och att del inte alllid klaffar med den tidtabell man har gjortupp. Det gäller i alla fall ett land som varit i krig med två avvärldens stora makter. Vi kan ju föreställa oss vilka förutsättningar vi skulleha haft, om vi hade haft krig ett 30-tal år i vårl land, atl genomföra ettprojekt enligt en fastställd lidtabell. Naturligtvis skulle förseningaruppslå. Närdet gäller kostnadsfaktorn - som också är en mycket viktig fråga - är situationenf n. sådan i hela världen att den tidsåtgång vi har är större än vad vi kanminnas ha existerat tidigare . Hur skulle man kunnaundvika alt prisstegringarna slår igenom på det här projektet? Jag tror all vifår acceptera att så sker, lika väl som vi tvingas att accepteraprisstegringarna här hemma även om vi inte lycker om dem. NärJag var i hade jag tillfälle all lala med många personer frånadministrationen, myndigheter m. m. Det var samtal med regeringsledamöter ochtjänstemän som hade med detta projekt att göra och med själv. Delär inget tvivel om - det framgick alldeles tydligt - all det är lika viktigtför vietnameserna som för oss atl projektet genomförs enligt de planer och dentidtabell som gjorts upp. Han gav starkt uttryck för detta och upprepade vidflera tillfällen detta resonemang. Jaghar för min del ingen anledning att tvivla på all vietnameserna själva villgenomföra detta projekt på ett sätt som från början var bestämt, trots atl olikasaker inträffat som skapat svårigheter. Säkerligen har hamnförhållandena iHaiphong visat sig vara svårare än vad vietnameserna själva tänkt sig frånbörjan. Det är inte heller nog med hamnen utan sedan uppstår svårigheter inästa etapp med att frakta godset drygt ett 20-ial mil på landsväg lill denplats där pappersbruket byggs. De vägförhållanden som existerar i ochden bilkvalitel som finns tillåter inte sådana tunga laster vi är vana vid, ochdetta har också inneburit svårigheter. Dethär är inte fråga om något stort projekt. Man skulle kunna tro del, men eltsådant här pappersbruk byggs inte längre i . Det hör till historien atten nyetablering sker med så här små pappersbruk. Ett pappersbruk med enkapacitet på tryckpapper och omslagspapper är verkligeningen stor industri. Men det är denna storlek av industri somvietnameserna själva har behov av och som man har kommit fram lill i deöverläggningar som ägt rum mellan givarna och mottagarna av denna hjälp. Om mani skulle bygga elt nytt pappersbruk med tillhörande massainduslri,skulle det röra sig om en kapacitet på 175 000-200 000 lon, inte 50 000 lon.Men man skall inte jämföra och och man har anpassat den häranläggningen lill vad Vietnarh har behov av. Principenför oss i då det gäller u-hjälpen ärju alt vi så långt som möjligtskall tillmötesgå mottagarländerna med vad de själva önskar få genomfört.Massaindustri och pappersbruk ärju en uttrycklig önskan från . Varförskulle vi då inte försöka hjälpa landei med det? Det finns önskemål på andraindustriområden som inte presenterais för oss och som naturiigtvis är ännu merkostnadskrävande än vad delta projekt kommer att bli. Sådana projekt har manvänt sig till andra länder för att diskutera - de är långt ifrån klara. För ossligger det bra till att hjälpa till med ett skogsindustriprojekt. Vi skallkomma ihåg atl när vi talar om skogsindusiriprojekt så är det inte enbart delhär industri-projektet som sådant, utan däri ingår också detskogsplanieringsprojekt som är en del av hela denna hjälpinsats och somnaturligtvis också är en kosinadsfaktor att räkna med. Jagskall inte förlänga debatten, men Jag vill säga all jag tror atl vi i vårau-hjälpsinsatser i fortsättningen mer än får lov alt engagera oss istörre projekt. De behöver därför inte bli alltför stora, vilket just det härprojektet visar. Det är nämligen enligt svenska förhållanden ingenstorindustri. Jag tror emellertid all vi måsle välja au så långt som möjligtgöra slora insatser, för då ger vi den bästa hjälpen till mottagarländerna. Enprincipfråga när det gäller detta projekt är del förhållandet - det som behandlat vid olika lillfällen och som tidigare iriksdagen liksom har omnämnt - att har en kommunistregim. Vietnamhar ingen demokratisk regim. Nej, men del finns väl ingen som har påstått någotannat. Skulle vi försöka styra våra hjälpinsatser bara till demokratiska ländereller länder .som har en klar viljeinriktning au utvecklas till demokratier,skulle vi knappast hitta några motlagariänder. De länder lill vilka vi geru-hjälp har kommunistregimer eller reaktionära borgerliga regimer. Vi kommer inteifrån det. Då är frågan: Skall vi då, eftersom vi inte kan hoppas på någondemokratisk utveckling, låta bli att ge någon hjälp över huvud taget? Hittillshar vi inte sett problemet så. För oss har det varit viktigast att hjälpa defattiga länderna i deras nöd och stimulera en återuppbyggnad även om de ickehar haft demokratiska regimer eller en stark vilja att utvecklas tilldemokratier. Skulle vi ha lagt alltför stor vikt vid den sidan av saken, skullevi fåll stå här med våra u-hjälpspengar och haft svårigheter att placera dem.Vi har mer följt riktlinjerna som angivits från . Inte minsthar resonemanget kring världens fattigaste länder spelat en viss roll undersenare år. Huvuddelen av vår hjälp går också lill länder som hör till gruppenvaddens 25 fattigaste länder. 0/77skogsindustriprojektet i Demokratiska republiken 0/77skogsindustriprojektet i Demokratiska republiken av hela den svenskau-hjälpen går till sådana länder. Jaghar velat säga detta därför att del har varit principerna för vårutvecklingshjälp, och jag kan inte se någon möjlighet alt vi kan ändra demhärefter heller. Vi lägger stor vikl vid att hjälpa de fattiga länderna oavsettom de har en styrelseform som vi gillar och skulle kunna acceptera i vårt landeller inte. Vi vill helt enkelt hjälpa. Låtmig komma tillbaka ell ögonblick till förseningarna. Jag förmodar allherr har hört talas om atl industriprojekt i också blirförsenade.