prot · FZ0993 · 1975-12-31 00:00:00 — De traditionella politiska målen står fast. Ochstuderar man generalsekreterare tal på den tjugofemte partikongressentillräckligt noggrant, får man ytterligare bekräftelse på det. Både denideologiska och den storryska drivkraften för sovjetisk utrikespolitik liggerfast och har snarare förstärkts av de framgångar som kunnat noteras i områdensom , den indiska subkontinenten och södra . Avspänningspolitikenhåller alltså på att ändra karaktär. Den går inte längre mot en förstärkningutan snarare mot en nyansering eller försvagning. Här skiljer sig denbedömning jag gör ifrån utrikesdeklara-tionens. Deklarationen ger närmast ettintryck av att avspänningsprocessen skulle kunna betraktas som något en gångför alla givet, något . Det som skett visar attså inte är fallet. Vad som kommer att vara kvar, det är de båda supermakternasgemensamma intresse att kunna reglera frågor som nära sammanhänger med riskernaför ett totalt kärnvapenkrig. Men under denna höga nivå har vi sannolikt att sefram emot en period av nya spänningstillstånd och konflikter. Och det kommeratt få konsekvenser på det militära området. Tecken härpå har vi redan kunnatiaktta. IUSA har de konventionella rustningarna fått större betydelse . Motsvarandetendens har varit känd på den sovjetiska sidan. Ochdet som sker på det konventionella området motsvaras av förberedelser för enny, enorm upprustning på det strategiska kärnvapenområdet. Attdet här militära skeendet avspeglar en politisk bedömning av framtidsrisker ärnära nog självklart. Tydligen vågar ingen av de båda supermakterna lita på attavspänningspolitiken skall leda till bestående resultat. Och de åtgärder somman just med hänsyn till de här farhågorna vidtar är ägnade atturholka avspänningspolitiken som sådan. Det nya skede som vi nu står inför ärdärför ägnat att inge stor oro. De positiva företeelser som jag berörde inledningsvis har lett till ettslags pacificering av förhållandena i . Konflikterna kring Berlinoch den tyska frågan har tonats ner. Motsättningarnas tyngdpunkter harförflyttats till s. k. flanker. - till vilket sombekant hör - har blivit intressantare. Men de mera akuta konfliktriskerna harförskjutits till bältet av stater runt . Ochdet är här som avspänningspolitiken kan komma att utsättas för sitt verkligaeldprov. De länder det här är fråga om är säkerhetspolitiskt viktiga. De ärinrikespolitiskt labila. De omfattar den iberiska halvön med dess svåra ochännu långt ifrån lösta problem. De omfattar , klassiska krutdurk- där kan komma att bjuda på dramatik - och Cypern.Samt självfallet det område som mer än något annat hotar freden och säkerheteni världen, nämligen . Här möts säkerhetsintressen, helavästvärldens ekonomiska intressen och tydliga ambitioner attutsträcka sitt inflytande i riktning mot och Indiska oceanen.Allt invävt i den nationella motsättning mellan judar och araber, varsnödvändiga lösning för stabiliteten i detta vitala område vi ännu inte ens kanskymta. Kissingerssteg-för-steg-politik har medfört vissa positiva resultat. De sovjetiskabakslagen har varit legio. Men möjligheterna till en långsiktig fredlig lösninghar knappast ljusnat. Man skall vara optimist för att våga helt utesluta en nyväpnad urladdning i denna del av väriden. Detfinns - när man diskuterar - anledning att peka på denbetydelsefulla roll som de västeuropeiska staterna här måste spela. Under degångna årtiondena har supermakternas närvaro, främst genom sjätte flotta,ansetts kunna fylla en stabiliserande uppgift. är trovärdighet ochpolitiska styrka i södra syn-neriigen begränsad. har bådeinrikes- och utrikespolitiskt starka kommunistiska krafter ökat osäkerheten iområdet. Detta ställer större krav än tidigare på demokratier. Det är iförsta hand på dem som det måste ankomma att skydda och förstärka demokratin idessa för hela framtida utveckling betydelsefulla länder. Deinsatser gjort främst genom EG och EFTA för att stödja dendemokratiska utvecklingen i är ur denna synvinkel utomordentligttillfredsställande liksom den beredvillighet som på olika häll kommit tilluttryck för att stärka en demokratisk utveckling i samtEuropagemenskapens ministerråds strävanden att tillmötesgå önskemålom en snabb politisk integration med de europeiska demokratierna. Låt miguttrycka en förhoppning om att EG i Medel-havsområdet skall kunna göra vårvärldsdel en tjänst i fredens intresse motsvarande den som EG gjorde genom attriva de sekelgamla motsättningarna mellan och . Motsättningarnamellan de båda supermaktsblocken har kommit att omfattaområden som tidigare legat utanför i varje fall den mera påtagliga konkurrenseni närbelägna intressezoner. Jag syftar då främst på vad som skett i södraAfrika och det som håller på att hända i området runt . Utvecklingeni södra är djupt oroande. Alla i denna kammare är förenade iönskemålet om att de vita minoritetsregimerna skall ge vika för styrelseromfattande alla folk i dessa länder. Vi hoppas att den olagliga regimen iSalisbury skall godta en fredlig övergång till majoritetsstyrelse,att skall rätta sig efter säkerhetsrådets upprepade resolutioner ifråga om och att apartheidsystemet i skall falla på sin egenorimlighet och omänsklighet. I dessa hänseenden står vi enade. Menvi kan inte underiåta att både beklaga och fördöma det som skett i . Baranågra månader av s. k. avkolonialisering har där medfört Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt mer lidande och fler dödaän kolonialkrig mellan portugiser och de tre nationaliströrelserna.Slutet blev att den ena av dessa brutalt slog ner de andra två med hjälp av enkommunistisk expeditionskår, bemannad av , beväpnad och sannolikt betald avSovjet. Den politiska uppgörelse som hade träffats sopades åt sidan avutländsk vapenmakt. Det var naturligt - sägs det i dagens regeringsdeklaration-att "särskilt" vände sig mot att sände truppertill . Ja, det var naturligt, men regeringen anser det uppenbarligeninte lika naturligt att fördöma den massiva kubanska inblandningen. Så mäterman med olika mått. Frånmilitant kubanskt håll påstås nu att marschen genom skall fortsättas,och på sovjetiskt håll tycks man vara inställd på att utnyttja det övertag manvunnit. Farhågorna för framtiden är stora. Attvi alla vänder oss mot de vita minoritetsregimerna i södra ärsjälvklart, men vi får för den skull inte blunda för att förhållandena i mängaav de svarta majoritetsstyrda staterna i är minst sagtotillfredsställande. Årtiondet efter det stora avkolonialiseringsskedet harblivit av nederiag för demokratiska strävanden bland i stort settalla folk. Pä de håll där något slags demokratiskt system en gångupprättats - inte sällan av den tidigare kolonialmakten - har det efter korttid i regel svepts undan av militärregimer, civila diktaturer eller mer ellermindre auktoritära enpartiregimer. Ochdet är inte bara i som demokratin sitter allt trängre. I Latinamerikatar militärjunta efter militärjunta över makten. I och andra liknandeländer tycks återgången till det som en gång betraktades som en demokrati varalångt avlägsen. I har , stödd av , kastat en skuggaöver demokratins framtid i denna del av väriden. Och marsch genomIndokina efter den amerikanska reträtten har sanneriigen inte medfört vare sigdemokrati, frihet eller oberoende för folken i denna härjade del av vår värld. För vårt land gäller det nu liksom tidigare att driva en konsekvent,rakryggad och fast utrikespolitik. Dess uppgift är i första hand att tillvaratavårt eget lands omedelbara intressen. Men den skall också i möjligaste månbidra till att de värderingar som vi omfattar -demokratins och den individuellafrihetens värden - vinner insteg och respekteras av länder som vi kommer iberöring med för att på det sättet bidra till en varaktigt mera fredligutveckling i hela väriden. "Alla folks frihet - hela världens fred",tror jag det brukar heta i en socialdemokratisk paroll, vars djupare innebördjag helhjärtat ansluter mig till. Dethar förelegat enighet mellan de demokratiska partierna om vårtlands utrikes- och säkerhetspolitik. Att så är fallet utgör en styrka, inteminst därför att det klargör för utländska makter att ett regeringsskifte iSverige inte skulle medföra någon ändring i vårt lands grundläggandeutrikespolitik. All spekulationer i motsatt riktning kan därmed kategorisktavvisas. Vår utrikespolitiska huvudlinje ligger fast, oberoende av vilketdemokratiskt parti eller vilken koalition av demokratiska partier som sittervid regeringsrodret. Vinärmar oss nu en valrörelse som säkeriigen kommer att bjuda på härdamotsättningar mellan de olika partierna. Med största säkerhet kommer ocksåvissa frågor med anknytning till utrikespolitiken att tas upp. Det kan inteuteslutas att det ena eller andra partiet av taktiska skäl försöker användautrikespolitiken som inrikespolitiskt tillhygge. Sådant har som bekant skettförut här i värt land. Menför att inte vår omvärld skall dra den felaktiga slutsatsen av valrörelsensnödvändiga stridsdamm att där bakom skulle dölja sig några grundläggandemeningsmotsättningar vore det önskvärt att vi här i kammaren klargjorde dengrundläggande enighet som råder om vår svenska utrikes- och säkerhetspolitiskahuvudlinje. En sådan deklaration är desto angelägnare som höstens val med storsannolikhet kommer att resultera i ett regimsskifte. För mitt partis räkning ärjag beredd att avge en sådan klar deklaration. Det vore av värdeom utrikesministern - som så tidigare - vore beredd alt göramotsvarande på sitt partis vägnar. Enanledning till att jag fäster stor vikt vid en sådan förklaring är dels attutrikesministern hade lämnat de behagliga gemaken och kristallkronornai palats bakom sig för att uppbygga de partitrogna i medvilda spekulationer om vad som skulle inträffa om någon av herrar ,eller fick inflytande över utrikespolitiken, dels vissaformuleringar i dagens utrikesdeklaration. Utrikesministernvet precis lika bra som jag att svensk utrikespolitik inte formas avutrikesministern personligen. För dess detaljutformning dag för dag är helaregeringen kollektivt ansvarig. Dess huvudlinjer läggs fast av riksdag.Dess utformning diskuteras löpande i ulrikes-nämnd och utrikesutskott avföreträdare för samtliga demokratiska partier. Så är del fastlagt i vårgrundlag, och så skall det också fungera i praktiken. Visst skulle vi ioppositionen ibland önska oss en öppnare och utförligare information avstatsministern och utrikesministern om deras kontakter med andrastatsledningar, men oberoende härav formas svensk utrikespolitik inte avutrikesministern - och helst inte heller av statsministern - personligen. Den vilaroch skall vila pä ett betydligt fastare underiag. Jagvill därmed inte ha sagt att ett byte av regering, och ett byte päutrikesministerposten, inte skulle innebära några som helst förändringar.Vissa framträdanden, ordval och tonfall skulle sannolikt bli annorlunda, och ien eller annan konkret fråga skulle förmodligen bedömningarna skifta. Låt mig- för klarhetens och säkerhetens skull - illustrera vad jag menar. Mantorde t. ex. kunna utgå ifrån att en ny regerings utrikespolitiska företrädareinte kommer att använda ordval, vilka om de nyttjades i denna kammare skulle fåtalmannens klubba att falla eller om de förekom i ett demonstrationståg skullebehöva föranleda polisingripanden enligt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Man lär också kunna utgå ifrån att en ny regering skulle ha det godaomdömet att inte i den officiella utrikes-deklarationen ta in avsnitt somverkar klippta direkt ur något partiprogram. Och när det gäller att kalla endiktatur för en diktatur och en invasion för en invasion skulle nog en nyregering ta mindre hänsyn till statsministerns utländska bekantskaperskänslighet än vad nuvarande regering ibland har gjort. Ikonkreta frågor skulle man sannolikt kunna utgå ifrån att den typ av svenskthandlande som vi såg exempel på i samband med säkerhetsrådets omröstning iPalestinafrågan inte skulle upprepas. Där förhindrades dock det värstaövertrampet genom ett kraftfullt och enat uppträdande av den demokratiskaoppositionen. Sådanahär förändringar kanske vissa personer betraktar som stora. Men de rör integrunddragen i vår utrikespolitik. De rör den färgläggning på ytan som skettunder de senaste årens allt tydligare försök att göra svensk utrikespolitiktill socialdemokratisk utrikespolitik. Och att det tjockaste spacklet behöver slipasbort är tydligen regeringen själv i sina ljusa stunder på det klara med. Jagnoterade t. ex. med tillfredsställelse att i den officiella sammanställningenav vårt lands utrikespolitiska uttalanden under föregående år statsministernsmera uppseendeväckande nydaningar i fråga om diplomatiskt språkbruk i alltysthet har redigerats bort. Detgenomgående draget i utrikesministerns Skåneanförande och i vissa formuleringari den utrikespolitiska deklarationen tycks vara strävan att sökainrikespolitisk strid om utrikespolitiken. Genom överdrifter tycks man viljaprovocera fram en debatt som man av någon anledning tydligen anser ligga i detsocialdemokratiska partiets intresse. Vi är klart beredda att ta en sådandebatt. Därom råder ingen tvekan. Men i den debatten, herr utrikesminister,kommer vi att sätta trovärdigheten till vårt lands utrikespolitiska handlandepå sikt före alla partitaktiska hänsynstaganden - trovärdigheten utåt såväl sominom vårt land. Isitt Skånetal påstod utrikesministern att ett regimskifte i skulle bliett svårt bakslag för Socialistiska internationalen och för den internationellasocialismen i allmänhet och att det skulle bli något av en kalldusch för detsocialdemokratiska partiets många vänner ute i väriden. Måså vara, men förhåller det sig faktiskt så, att det inte ät svenskutrikespolitiks uppgift att stödja vare sig Socialistiska internationalen, deninternationella socialismens utbredning över väriden eller det socialdemokratiskapartiets vänner i olika länder - även om jag medger att det ibland kan varalätt att fä uppfattningen att så är fallet. Om några av vänner fått den här i grunden felaktiga synen på svenskutrikespolitiks syften, då tycker jag att det i allra högsta grad är på tidenatt de får den kalldusch som utrikesministern ville bespara dem. Ochen sådan kalldusch borde drabba alla dem som tror att svensk utrikespolitik ärett visst partis utrikespolitik. hela den svenska nationensutrikespolitik. Och den svenska nationen består som bekant inte - det visar jubl. a. denna kammares sammansättning - av enbart socialdemokrater. Kallduscheller inte kalldusch för herrar Palmes och utländska vänner, svenskutrikespolitik är inte det socialdemokratiska partiets privata egendom. Jagtänker inte gä in på de formuleringar i dagens utrikesdeklaration som jagtycker borde höra hemma i det socialdemokratiska valmanifestet hellre än i en sådanhär deklaration. Låt mig bara konstatera att de uttalandena står för svensksocialdemokrati, inte för den svenska nationen. Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt utkom i en bok, som är sä aktuellatt man undrar vad mänskligheten ägnat sig åt under det senaste århundradet.Det är en skrift som just nu förnekas i fler länder än någonsin förr och varsidéer förvägras fler människor än tidigare i historien. Det är JohnStuart Mills Om friheten. Mångademokrater har på ett övertygande sätt motiverat varför politisk frihet är enförutsättning för ett gott samhälle. Men ändå tror jag att det andra kapitlet iJohn bok - det heter Om tanke- och yttrandefriheten - är detkanske viktigaste uttrycket för liberal ideologi som vi kan finna. skriverdär: "Om alla människor utom en enda hyste en åsikt och blott denna endavore av motsatt mening, skulle mänskligheten lika litet ha rätt att tysta dennaenda, som hon, om hon hade makt därtill, skulle ha rätt alt lysta ned helamänskligheten." Ivärlden är del bara några få hundra miljoner människor som lever isamhällen som tillkämpat sig den frihet talade om. Denöverväldigande majoriteten, nära 3 miljarder människor, lever i stället underolika typer av auktoritära regimer. Aldrig förr i världshistorien har så mångamänniskor levt under förtryck som just . För hundratals miljoner människor iu-länderna är förtrycket dubbelt. Det kommer både från eländiga levnadsvillkoroch frän frihetsförkvävande diktatorer och storgodsägare. Desenaste två åren har inneburit några framgångar för demokratin och dennationella självbestämmanderätten. Jag syftar i första hand på de förändringarsom ägt rum i och och i tidigare kolonier i . Mentrots sådana glädjeämnen överväger del mörka i bilden. Ett antal länder iLatinamerika - som tidigare präglades av betydande frihet för politiskapartier, fackföreningar och tidningar - har förvandlats tillmilitärdiktaturer. är bara en av vidrigheterna. Den härskande juntanvägrar nu att tala om var mer än 2 000 av de politiska fångarna sitterinspärrade. väntas summariska militärrättegångar mot en rad avAllendes medarbetare. IAfrika har flera av de självständiga staterna tagits över av grupper som intetillåter någon som helst opposition. Människorna i fick inte chansen attsjälva avgöra sin framtid. Vi vänder oss med skärpa Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt mot den utländskainblandningen med t. o. m. reguljära trupper från och Cuba.Sydafrikas närvaro har självfallet varit mest allvariig. Men det är förvånandeatt inte utrikesministern uttryckligen kritiserar också de kubanskakrigsinsatserna. IAsien är det bara några få länder där regeringarna tvingas leva under kritikfrän politiska motståndare. Förra sommarens katastrof i är att landetspremiärminister tror att hennes framtid också är landets öde. "ärIndien, är ", så skallar ropen på det härskande partietskongress. Så upprätthålls myten att fängelserna måste fyllas med politiskafångar och att tidningsredaktionerna måste fyllas av censorer för att Indienskall överieva. Attmånga länder i och gjort sig fria frän främmande förtryck harvarit oerhört glädjande. Att många av dem sedan inte kunnat värja sig mot egnaförtryckare är den stora tragiken. På1930-talet talade man om demokratins seger och kris. Med nederlag iförsta världskriget föll de gamla regimerna, och demokratin fick sittgenombrott i ett stort antal länder. hade fascism, nazism ochkommunism tagit över många av de nationerna. Efter demokratins seger följdedemokratins kris. Kanskestår vi i en liknande situation. från nazismen leddebara till att halva fick demokrati. Andra halvan fick kommunistisktförtryck. Avvecklingen av kolonialväldena betydde inte alltid att de nyaregeringarna blev mer liberala eller att den ekonomiska imperialismen frånomvärlden fick sitt slut. historiska insats i motståndet motnazism och kommunism i har inte hindrat att liera sig medkorrumperade juntor på flera håll i väriden. bildande harinte lett vare sig till särskilt mycket av social solidaritet med de fattiga ivärlden eller till politisk solidaritet med de förtryckta. Ochi FN har man nu diskuterat det otroliga: Skall den nation som FN en gångbildade, , uteslutas ur FN eller hindras att delta i dess arbete? Låt migcitera Per : "Anti-semitismen, insmord i olja, har på nytt blivitsalongsfähig." Detär bittert att säga det: Vi kan inte säkert veta om demokratin kommer attfinnas i väriden vid nästa sekelskifte, . Folkstyrelserna har visat sigvara så känsliga för kriser och ekonomisk utpressning att demokratinfortfarande framstår som ett osäkert historiskt experiment. Den samhällsform,som vi vant oss vid att betrakta som självklar i värt eget land och somnaturiig målsättning för många andra länder, är ett privilegium för en litenminoritet. Den politiska friheten ses av många som en lyx för mänsklighetens överklass. Detbetyder inte alls att demokratin är dömd till undergång eller att manunderskattar den sprängkraft i slutna samhällen som idén om friheten oftautgör. Men insikten om farorna för demokratin är nödvändig om vi skall förståatt demokratin ständigt måste vinnas på nytt i varje land och i varjegeneration. Den är inte en gång för alla given. måste försvaras motangrepp och likgiltighet. Ochav demokratierna bör vi fordra att de stärker och inte försvagar skyddet för degrundläggande fri- och rättigheterna, t. ex. i grundlagen. Därför känner vi oroöver den nya lagstiftning i , som kan medge godtyckliga ingripandenmot medborgare som framför kritiska synpunkter i öppen debatt. Detfinns en missuppfattning om frihet. Den är att medborgerliga rättigheter mestär formaliteter, viktiga ibland och för ett fåtal men inte avgörande för denstora massan av människor. Det centrala är, säger man, den ekonomiskautvecklingen eller graden av förstatliganden eller utjämningen mellan olikagrupper inom folket. Men friheten är inte central - det är / vems intresse manutnyttjar friheten som bestämmer vår syn på den. Tankenatt friheten är en oviktig formalitet blir en filosofi för minoriteter somvägrar godta att de inte har folket bakom sig. De kräver att ändå få sätta sinstämpel på samhället också om det måste ske till priset av politisk terror ochtusentals politiska fångar. Och när de bekämpar sina motståndare mera medpolis än med polemik, så gör de det alltid i folkets namn, låtsas alltid att deföreträder nationens "verkliga" vilja, förhäver sig ständigt i tronatt framtidens krav ger dem en historisk rätt att nonchalera andrasmeningar. Säär det i och i . Fria val är otänkbara, då skulle regimen iKreml troligen röstas bort. Och regimen i Kreml är en garanti för enmarxistisk-leninistisk politik, och den är viktigare än formaliteter somdemokratins frihetsbegrepp. Då får motståndarna finna sig i att bli tystade ochtrakasserade. I folkets namn fängslar man dem som inget mer begär än att i fridebatt få vända sig till folket. IHelsingfors undertecknade de sovjetiska ledarna slutdokumentet frånden europeiska samarbets- och säkerhetskonferensen. Man förband sig där att"respektera mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, däriinbegripet tanke-, samvets-, religions- och trosfrihet, för alla utanåtskillnad med hänsyn till ras, kön, språk eller religion". Man lovade idet här dokumentet att "i positiv och humanitär anda behandla ansökningarfrån personer som önskar återförenas med medlemmar av sina familjer". Menmellan orden i och verkligheten i går en djup klyfta. "Respektför mänskliga rättigheter och grundläggande friheter", säger sovjetregimeni - och åker sedan hem och hotar fem ester med dödsstraff för attde vädjat till om skydd för de mänskliga rättigheterna isitt hemland. "Religionsfrihet",säger i - och fortsätter sedan förtrycket av judaroch kristna. "Ipositiv och humanitär anda behandla ansökningar från personer som önskaråterförenas med medlemmar av sina familjer", säger iHelsingfors-och förvägrar sedan familjeratt förenas, vilket Utrikes-, handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt vi i fått entragisk påminnelse om genom fallet Agapov. Sverigesstatsminister skall nu besöka . Om i talarklartext om frihet, rätt och humanitet, har han så gott som hela svenska folketbakom sig. Påståendetom friheten som en formalitet är också farligt. som mannedvärderar den politiska friheten, religionsfriheten, yttrandefriheten,tryckfriheten och friheten att organisera sig öppnar man ett fönster ät terroroch tortyr, åt rättslöshet och politiska rättegångar, åt arbetsläger ochsystematisk diskriminering av oliktänkande. För om friheten inte är så viktig,är det inte heller så viktigt när man gör våld på den. Om folkviljan inte fårhöras och prövas, kan man gott spärra in dem som vädjar till den. Ty godtar maninte friheten, måste man också förtrycka dem som kräver frihet. Såhar det gått i nästan alla länder där man börjat säga att friheten är rättoviktig. Det har startat med blygsamma begränsningar av yttrandefriheten, dethar fortsatt med trakasserier av opponenter, det har fullföljts i diktatur, ochdet har ofta slutat i polisstat och tusentals arresteringar. Så har det gåttmed militärregimer och klerikala fåvälden, med korrumperade enpartistater ochfascistliknande juntor.