prot · FZ0911 · 1975-12-31 00:00:00 — Dessa två system förekommer naturligtvis inte någonslanshelt renodlade. De huvudprinciper som de vilar på kan likväl klart utmejslas. Österom Järnridån styrs ekonomin av planer, utarbetade av regeringsmaktensplanerare och byråkrater. Planerna uppdrar riktlinjer för hur produktionenskall fungera, vilka varor som skall framställas, säljas på utlandet ellerimporteras därifrån och vad som skall ställas till förfogande för konsumtioninom landet. Hela ekonomin - både det offentligas och de enskilda hushållens -är planerad och styrd ovanifrån. Inommarknadsekonomin är det däremot konsumenternas egna önskemål och behov somytterst avgör vad som skall tillverkas. Det är de enskilda medborgarna somgenom sin efterfrågan bestämmer vilka varor och tjänster som skall produceras,vad som skall tillgodoses inom den enskilda sektorn och inom den offentliga.Det är alltså medborgarna själva som underifrån styr både produktions- ochservicesektorn i vidsträckt mening. Densvenska biandekonomin utgår som bekant från della senare, fria ekonomiskasystem. Fritt konsumtionsval, privat initiativ och enskild äganderätt utgörgrundstenar i detta system. Men betecknande för biandekonomin är en starkoffentlig sektor med ansvar för att marknadskrafterna hålls i styr, för atlmänniskornas sociala trygghet garanteras och för att ekonomisk makt intemissbrukas. Vårbiandekonomi har fungerat väl. Den har givit vårt land en välfärd som liggeröver den som många andra liknande länder har och skyhögt över den somförekommer i de totalplanerade ekonomierna. Utländska bedömare talar i regelinte utan avund - om "den svenska modellen", ett system som lyckatsförena socialt ansvar, frihet och fred på arbetsmarknaden med hög effektiviteti näringslivet. De enskilda medborgarnas valfrihet och rörelsefrihet har givitstyrka åt folkstyret. Vikan nu konstatera att den socialdemokratiska partistyrelsen och densocialdemokratiska partikongressen klart deklarerat alt biandekonomin"steg för steg" skall avskaffas och ersättas av den s. k.demokratiska socialismens samhälle. Detta nya samhälle skall styras avbedömningar av planerande myndigheter och organ. Enligt LO skall all mark idetta gamla land - alltså även bondejorden - successivt överföras till det allmänna.Jordäganderätten skall avskaffas. Vi skall i stället få hyra marken Dåallt delta sker och då så entydiga uttalanden görs om detta vårt samhällesframtida utformning, då är del hell enkelt vår skyldighet alt peka på hurgenomplanerade samhällen fungerar på andra håll och på de konsekvenser sommåste uppkomma, då planering och styrning sätts före valfrihet ochdecentralisering. Och den skyldigheten menar vi oss ha, oavsett om avsikternabakom denna nya politik är aldrig så goda. Vägen till helvetet är ofta stenlagdmed goda avsikter, som en socialdemokratisk debattör påminde om för någraveckor sedan. Vibehöver inle gå ut över gränserna och studera vad som hänt i föratl få detta klart för oss. Det borde räcka att peka på resultatet av denplaneringsverksamhet som vår egen regering burit ansvaret för under de gångnaåren. Se på bostadspolitiken, se på näringspolitiken -där inte minst Stålverk80 visar hur snabbt tankarna växlar - se på utbildningspolitiken, påtandvårdsreformen, på regionalpolitiken och den fysiska planeringen. På områdeefter område har planer blivit inaktuella nära nog innan trycksvärtan hunnittorka. I de misslyckade planernas spår har följt nya "planmässiga",som det heter, ingripanden, som fått nya oförutsedda effekter och nyamisslyckanden som resultat. Debattenom förhållandet mellan den enskilde medborgaren och den samhällsgemenskap somutgör en förutsättning för samlevnaden människor emellan kommer självfalletatt fortsätta. Utredningen om grundlagsskyddet för de medborgerliga fri- ochrätiigheterna har redovisat sitt förslag. I många hänseenden hargrundlagsskyddet förstärkts. Oppositionen har förmått socialdemokratin attgodta åtskilligt som den avvisade för bara . Likväl måste Jagslå fast atl skyddet inte är tillräckligt. Det måste stärkas. Medborgarnasmöjligheter att hävda sin rätt gentemot en allt mäktigare stal måstegaranteras. Statsmakternas möjligheter - de må gälla ämbetsverkens, regeringenseller - att inskränka dessa rättigheter måste begränsas ochreserveras för mycket, mycket speciella tillfällen och omständigheter. Fördetta resonemang har regeringen tydligen ingen nämnvärd förståelse. Som en rödtråd genom utredningens majoritelsförslag löper i stället strävan atlsäkerställa statsmaktens handlingsfrihet i alla lägen, oviljan att accepteraregler som gör del svårare för staten alt begränsa fri- och rättigheterna.Socialdemokratin påstår att detta - den styrande maktens absoluta makt också ifrågor som rör människornas grundläggande fri- och rättigheter - är en frågaom demokrati. För oss är det tvärtom. För oss är del naturligt att en demokratibygger på vissa okränk-bara mänskliga fri- och rättigheter och att dessa inteannat än i myckel speciella fall får inskränkas av en aldrig så demokratisktvald riksdag eller en aldrig så övertygad majoritet i en sådan riksdag. I vårdemokratiska grundsyn står individens rättigheter och friheter i centrum. Denuppfattningen kommer vi att fortsätta att hävda. Degenomgående strävandena i den socialdemokratiska politiken all söka kollektivtlösa varje nytt samhällsproblem kommer också till uttryck i den uppgörelseregeringen träffade med om en utbyggnad av denkollektiva barntillsynen i första hand men i sådan taktatl all barnomsorg kan tillgodoses genom kommunala barndaghem. Det är enulomordeniligt dyr lösning, den dyraste av alla. Det är dessutom en lösningsom inte ger barnfamiljerna den valfrihet som vi upplever som väsentlig.Barntillsynen tillhör det allra mest angelägna i samhället just . Men vi skiljer oss i hur målet skall uppnås. Vi moderater ärövertygade om att vi kan tillgodose föräldrarnas önskemål och barnens behovbåde bättre och billigare - och dessutom med bibehållen valfrihet - än vadsocialdemokraternas förslag innebär, i varje fall . Vi vill inle Ivingapå alla en lösning som må passa somliga men som aldrig kan passa alla. idenna debatt kommer, atl mera ingående än vad jag har tid lillredovisa vår grundsyn på de familjepolitiska frågorna. Ävenen annan betydelsefull fråga som borde behandlas i delta sammanhang kommer attlas upp av en annan moderat talare, nämligen . Den gäller denaktiva generationens - vår generations -skyldigheter emot de gamla som skapatvårt välstånd. Det är långlids-vårdens trängande behov jag syftar på. Även därhar nämligen normer och föreskrifter på något sätt blivit heliga självändamål.De gamla människorna som personer har kommit bort ur bilden. Jag hoppas attherr Ringaby kommer att belysa detta med en skildring av hur känslokalltmyndigheterna har hanterat vissa gamla pensionärer från öarna i Stockholmsskärgård. Del exemplet känner jag personligen väl. Det borde tala för sigsjälvt. Jag har ofta pekat på vissa följer av vårt orimliga skattesystemsorimliga marginalskatter. Det var inte så länge sedan - bara -som vi moderater här i kammaren fick ensamma påvisa de företeelser som numeraäven finansminister finner stötande. Trots au en alldelesövervägande majoritet av svenska folkel och alla löntagare i normalainkomstlägen nu är medvetna om att vi kan leva med det slagsskattepolitik vi nu har, tycks vi inle kunna räkna med någon verklig reformunder . Nya Hagaförslag är i stället alt vänta, förmodligennågon gång före . Jag är alldeles övertygad omatt socialdemokraterna inte kommer att gå till val ulan att ha gjort någonting.Men kan sådana lösningar göra ont värre, skärpa progressiviteten ochden kommunala beskattningen samt ge infialionen ytterligare bränsle. skattepolitik behövs inte bara för atl ge de arbetande människornamöjlighet atl få en rimlig andel av sina inkomster över sedan skatten betalts.Den utgör också ett nödvändigt villkor för att vi skall kunna lösa ett av våraallvarligaste samhällsproblem - Inflationen. Penningvärdeförsämringar medtvåsiffriga tal år är förödande för arbetslust, arbetsmoral ochförtroendet för statsmakterna. Infialionen drabbar framför allt de små ochsvaga i samhället och inte minst pensionärerna - trots indexregleringar. Enfortsatt infiation urholkar vårt välstånd och vår trygghet. Detär därför, herr talman, milt uttryckt förvånande atl just detta all-vadigaproblem - prisstegringarna - ägnades så liten uppmärksamhet påregeringspartiets stora kongress. Berodde del på alt kongressdeltagarna, som såmånga andra människor i vårt land, kommit att betrakta inflationen som ettnödvändigt ont, någonting som vi måste leva med och som det gäller all göra detbästa möjliga av genom att alla försöker hugga för sig så mycket som möjligt ikapplöpningen, i konkurrensen med andra grupper? Ensak är i varje fall klar. Det är i längden inte möjligt att fortsätta enpolitik som innebär att löntagarna måste kräva 20-procentiga lönehöjningar föratt få några enstaka procent i verklig standardförbättring. Atl låtalåtgåpolitiken fortsätta, det är att systematiskt och metodiskt holka ur vårtvälstånd. Altvi nu beflnner oss inför en allvarlig konjunkturdämpning gör inle situationenbättre. Med tanke på den planeringsekonomins Höga Visa som regeringspartietskongress enstämmigt framförde finns det skäl påminna om de storafelbedömningar i fråga om årets ekonomiska utveckling som regeringen gjort sigskyldig lill. Om man kan göra så kapitala misstag för en så som trekvarts år, hur skall man då kunna begära alt få föriroende för del slagsplaneringspolitik på lång sikt som regeringspartiet nu tycks ha bundit sig för? Inästan alla hänseenden fick regeringen fel i sina finansplaneprognoser.Beträffande den ekonomiska tillväxten , exporten, investeringarnaoch konsumtionspriserna har utfallet blivit påtagligt sämre än det somförutspåddes i finansplanen. De farhågor som redovisades i den moderatapartimolionen har genomgående besannats. Del allvarliga är attregeringens alltför optimistiska prognoser lett till att den underlåtit attvidta de stimulansåtgärder för den svenska ekonomin som skulle ha behövts föratt hindra betydande störningar i sysselsättningsläget under det närmastehalv- eller helåret. Det är anmärkningsvärt - men inle särskilt uppmuntrande -atl konstatera att alla kon-junklurbedömare Just nu är eniga. LO,, ekonomiska avdelning samt nu senastkonjunkturinstitutet tecknar samtliga en oroande bild av den svenskakonjunkturen under slutet av året och för . Enligt konjunkturinstitutetfår vi den sämsta tillväxten av våra samlade resurser . Och talar om "sämsta år sedanKoreakrisen". anklagar regeringen för underlåtenhet attvidta nödvändiga stimulansåtgärder. .Med hänsyn till sådana här åtgärderseftersläpande effekt, säger man, är det risk för att det nu är . "Effekten av åtgärder som inte infaller eller senast underförsta kvartalet 1976 kommer" - heter del - "med slor sannolikhetalt gå arbetsmarknadens lågkonjunklurfas spårlöst förbi." Detfinns därför skäl alt påminna om det förslag till stimulansåtgärder som vi ladefram och sedan upprepade . Vi begärde i första handinsatser inom ramen för ett program mot in-Jlationen. Genom skattepolitiskagarantier, en aktiv valutapolitik, stark återhållsamhet i nominella lönekravoch en motsvarande återhållsamhet på prissidan samt genom en sänkning avmervärdeskatten skulle en dubbelverkande antiinfiations- ochkonjunkturpolitisk effekt kunna åstadkommas. Den skulle avsevärt förbättraSveriges situation inför den redan då av alla väntade konjunkturnedgången.Dessutom skulle vår industris konkurrenskraft förstärkas. Nublev det som bekant inle så. Vi fick inte det nödvändiga parlamentariskastödet. Väldiga nominella löneökningar, några procentenheters reelllöneförbättring, ökad koslnadsbelaslning och försämrad konkurrenskraft för densvenska industrin, en fortsatt tvåsiffrig inflation, höjda kommunalskatter ochsäntre beredskap inför konjunkturavmatt-ningen, allt delta har blivit följden. inser regeringen atl stimulansåtgärder är av nöden. Men del blir i storutsträckning den gamla vanliga medicinen som hälls i patienten - åtgärder sommedför en bestående utvidgning av den offentliga sektorn och som därmedförsvårar en skattereform och en effektiv kamp mot inflationen. De kan dessutombefaras få effekt alltför sent och inte medföra den stimulans för ökadsysselsättning som man syftade på. Tvärtom kan de få störande konsekvenser i enkonjunkturfas då stabiliserande och återhållande åtgärderi stället kan behöva vidtas. Vidsidan av investeringsbefrämjande insatser - och dit hör enligt min mening ettgenerellt frisläppande av investeringsfonderna - bör, trots alt del är isenaste laget, generella efterfrågestimulerande åtgärder vidtas. Vi har i dagett alltför lågt kapacitetsutnyttjande i den svenska industrin, främst tillföljd av de senaste månadernas nästan katastrofalt sjunkande export. Vi haranledning att räkna med att fortsatta prisstegringar kommer att draner den tidigare beräknade ökningen av hemmamarknadskonsumtionen. -mitt i konjunkturkrisen - kommer efterfrågan att bli avsevärt mera dämpad änvad den är . Generellt verkande åtgärder har slutligen den fördelen, att desnabbt kan las tillbaka för den händelse konjunkturdämpningen inte skulle få denu befarade dimensionerna eller om en förbättring inträffar snabbare än vad vivänlat. Jagvidhåller, herr talman, att den fortgående penningvärdeförsämringen är ett avvåra allvarligaste problem och att det helt enkelt är statsmakternas skyldighetatt se till atl prisutvecklingen inte får fortgå på del sätt som hittillsskett. Det finns ingen ursäkt för underlåtenhet att handla, då kronan på tre årkan befaras förlora en tredjedel av sitt värde. Detta utgör skälet till deninterpellation tiil finansministern som jag har ställt och som besvara . Regeringen och statsmakterna över huvud taget kaninte längre sitta med armarna i kors och låta våra pengar urholkas på det sättsom nu sker. Det gäller att skapa en helt annan handlingsberedskap än den manhittills haft och en helt annan handlingskraft än den man visat. Oberoende av vilkenregering som sitter då avtalsförhandlingarna hös- ten 1976 tar sin börjanmåste sådana förberedelser ha vidtagits , atl man då har denödvändiga förutsättningarna och medlen att definitivt bromsa treårsperiodensdemoraliserande inflationsutveckling. Ochså - herr talman. Då man studerar tendenserna i den svenskaekonomiska utvecklingen och tar del av alla de anspråksfulla krav somförs fram i detta välfärdssamhälle, vars fulländning tycks varaalltmer avlägsen, har man skäl all fundera över hur vår ekvation egentligenskall gå ihop . Vifår som bekant ingenting gratis här i livet. Varje räkning måste till sislbetalas av någon på det ena eller andra sättet. Skall vi bygga ut denoffentliga sektorn, måste vi också skaffa medel alt försörja den här offentligasektorn. Och det kan bara ske genom ökade arbetsinsatser, genom bättre teknik,genom höjd produktivitet - inte genom alt ständigt höja skatten. Medan den offentliga sektorn - dvs. 1950 - svaradeför en fjärdedel av bruttonationalprodukten, har dess andel mer änfördubblats. Den uppgår till . Med samma trend framöverkommer dessa alt - bara - vara , ochom . Siffran , dvs. hela ökningen, nås på 1990-ialet. Denandra sidan av den här utvecklingen är en oavlåtligt pågående stegring av detsamlade skalletrycket. Enligt uppgifter som sipprat ut från skatteutredningenskall den statliga inkomstskatten nu "sänkas" i tre etapper. Detskulle enligt uppgift från skatleutredningens ordförande"kosta" - kosta skall man kanske citera här - mellan 15 och 20miljarder kronor. Men som vanligt skall del här beloppet täckas främst genomhöjda arbetsgivaravgifter, och de måste alltså upp mellan 8 och 10procentenheter. I verkligheten blir det emellertid inte fråga om någon sänkningav statsskatten. Automatisk skattehöjning sker Ju till följd avpenningvärdeförsämring och skattesystemets konstruktion. Dessutom vet vi attkommunalskatterna kommer att stiga. I allra bästa fall kan resultatet blioförändrat höga direkta skatter. Och det totala skattetrycket ökar genom dehöjda arbetsgivaravgifterna. Sombekant är skalteulredningen inte den enda utredning som vill höjaarbetsgivaravgifterna. Det vill i stort sett varenda utredning medsjälvaktning. Enligt vad vi har kunnat läsa i tidningarna skulle den s. k.sysselsättningsutredningen framlägga förslag om att öka antaletoffentliganslällda med 200 000 människor. Även det skulle kräva en höjning avarbetsgivaravgiften med mellan . Skullede förslagen och andra förslag i liknande riktning om höjda arbetsgivaravgifterförverkligas slår man, vågar jag påstå, sönder våra småföretag här i landet.Vad som redan hänt på flskerinäringens område vet väl många. Och kommer all från moderat håll belysa de problemen . Manbryter generellt sett också ner konkurrenskraften i vårt näringsliv. Ochslutligen blir det inget ut- 2 protokoll 1975/76:11-12 rymme kvar förlönehöjningar. Därtillkommer det Meidnerska förslaget om löntagarfonder, som av alla uttalanden atldöma kommer att förverkligas för den händelse dagens regeringsparti fortsätterau vara regeringsparti även efter valdagen . Om det är på det här sättet som den demokratiska socialismens samhälleskall förverkligas, blir de varningar som jag inledde detta anförande med ännumer befogade. Fyra miljonersvenskar har ett betalt jobb. Det är klart atl arbetet kan kännas motigt iblandför en del. Och när semstern tar slut tycker vi kanske lite till mans att denvar väl kort. Menändå är del få människor som vill gå utan jobb frivilligt - inte bara för atlinkomsten behövs till att klara alla utgifter, ulan också därför att dagarnaför var och en som är arbetsför skulle kännas bra tomma om man inte hade ettarbete att engagera sig i. Varenda människa vill veta med sig att hon eller hanhar något att uträtta, att man behövs. Och även i det tristaste jobb finnsvanligen ett kamratskap som livar upp tillvaron. Därförbetyder arbetslöshet så oändligt myckel mer än atl lönebeskedel uteblir islutet på månaden. Den som ofrivilligt mister sitt jobb tappar lätt fotfästet itillvaron. Jag har jämnåriga som ända sedan 1930-lalel går med någon sortsoläkt ärr i själen från den lidens arbetslöshet. Justnu, i de här dagarna och veckorna, går 15 miljoner människor arbetslösa iindustriländerna- 15 miljoner människor,alltså nästan dubbla Sverigesbefolkning. Detär ekonomiskt kris ute i världen - och har varit det en längre lid.Produktionen har minskat i många industriländer. Arbetslösheten har rakat ihöjden. Det har också priserna gjort i oljekrisens spår. De flesta regeringarhar varit så oroliga över sina krympande valutareserver och över avarterna avprisstegringarna alt de inle vågat dra på med nödvändiga stimulanser för altklara Jobben. Så har krisen blivit djupare än de flesta räknade med. "Vivarnade för halv storm men del blev svår storm", skriverLO:s ekonomer i den rapport som de lämnade . Sverigevar under de förlorade nästan det enda industriland därekonomin gick i slå. LO-ekonomernas dom över regeringspolitiken under de årenär av den arten att Jag känner mig nästan som rena väsianfläkten jämfört meddem. Omvänl mot vad som hände 1971-1972 har sedan ett och ett halvt årvarit nästan det enda industriland där det inte är ekonomisk kris. 1974 - somvar ett av de sämsta åren någonsin i de flesta andra länder - blev för Sverigesom ekonomisk nation ett av de bästa åren . Detfinns naturligtvis många orsaker lill delta. Men en viktig förklaring är attden svenska förmådde samla sig till handling. inie födamats avjämviktsläget. Och när inte längre finansministern eller ens hela regeringenensam haft möjlighet att diktera besluten har del faktiskt blivit en bättreekonomisk politik, en mer framgångsrik kamp mot just arbetslösheten. Dåhar del också gått all få gensvar för viktiga reformer för våra äldre, som denrörliga, valfria pensionsåldern och en högre folkpension, även omstatspensionärerna alltjämt drabbas av samordningens orättvisor och även omåtskilligt återstår för atl ge alla pensionärer bättre del istan-dardlillväxlen. Vi har från varit med och tagit ansvar för denfinansiering av refomverksamheten som är förenlig med samhällsekonomiskbalans. MenSverige kan inte hur länge som helst undgå att dras in i de svårigheter sompräglat industrivärlden. De svårigheterna har varit så långvariga och sådjupgående att de slår på våra marknader. Vi varnade i all stillsamhetför att regeringen nu var på väg alt göra om sina gamla misstag: att noganotera varje litet tecken till ljusning ute i världen men lika nogsamtnonchalera alla tunga bevis på svårigheter framöver. Vi begärde och fickriksdagen med på mer ambitiösa riktlinjer för att värna sysselsättningen.Utvecklingen visar att det var välbetänkt. Arbetslöshetenär visserligen fortfarande 6 000 lägre än . Men hela ökningenav arbetslösheten faller på de kvinnor ochden ungdom som framför allt träder till på arbetsmarknaden och som ingethögre önskar än att få ett Jobb. Och de lediga platserna, både de som står kvaroch de som kommer till, är ca 8 000 färre än de var vid den härliden. Attmota arbetslösheten är därför den allra viktigaste politiska uppgiften. Denuppgiften klarar man inte om de teoretiska planritningarna frånförstalligandesvärmarna på den socialdemokratiska kongressen får slå igenom. Denklarar man inle heller med patentoptimism. Det är visserligen förträffligt meden optimistisk flnansminister, men när optimismen blir patent och stelnar,förlorar den sin goda verkan. Då tror inte längre beslutsfattarna i företag, ikommuner och landsting på att det är verklighet som skildras. Verkan är precisden omvända. Om företagarna alltför ofta och alltför tidigt och alltför längeropar "vargen kommer", blir de inte trodda när man kommerfram till den verkliga krisen. Lika farligt är det med en patentoptimistiskfinansminister. Del kan bara leda fel att nu börja lala om den åtstramning somkan behövas i en kommande högkonjunktur, när praktiskt taget alla bedömare ärense om atl av stora ekonomiska svårigheter förestår. Föratt lyckas bekämpa både arbetslöshet och inflation fordras också en lyhördhetinför verkligheten som gör att man sätter in rätta stimulanser vid rätttidpunkt. Lägel är faktiskt ett annat än det t. ex. var 197I-I972. är delexportindustrin som har de stora svårigheterna. Då var nedgången hemmalagad.Sverige lär inte sälja värst mycket mer pappersmas-Sa, malm och trä på exportom vi Just nu skulle sänka momsen i de- kräverhänsynen lill utrikesbalansen större varsamhet i den ekonomiska politiken. Detär ju också så att den ekonomiska politiken varit och är betydligt merstimulansinriklad än under de år då socialdemokraterna var beroende avkommunisterna. Skatteomläggningarna 1975 och 1976 var sådana atl de i stortkunde säkra arbetsfreden. Det har satt miljarder kronor i händerna påkonsumenterna i form av retroaktiva löneutbetalningar och höjda månadslöner.Barnbidragen höjdes för atl ge en extra skjuts nu när lönepengarnaså småningom börjar förlora en del av sin köpkraft. Och sänksstatsskatten med . för de allra flesta som lönerna på nytthöjs. Därförär det bra alt regeringen svängt om och gått med på attstimulera på andra, mer importsnåla områden. Kommunerna får bättre möjligheteratt klara angelägen service och anställa fler. Ledig kapacitet ibyggandet används för alt få fram fler daghem och spara energi. Industrinsinvesteringar underlättas - även om man kan diskutera tekniken. Särskildainsatser görs mot arbetslösheten bland ungdom. Påen del andra punkter är vi mer kritiska. Det är ytterst tveksamt alt avkonjunkturskäl sänka energiskalten för bl. a. Järnbruk, pappers-ochmassaindustrier, cement-, tegel- och kalkinduslrier. Regeringen vägrade ivåras att vara med på en sänkning av den allmänna arbetsgivaravgiften i inrestödområdet, bl. a. inland, från . När det gällde att lättabelastningen på just arbetskraften för att bereda fler Jobb var alltsåregeringen omedgörlig. började t. o. m. lala om "ensönderfallande ekonomi", som vi skulle få om oppositionen fick råda.