prot · FY0997 · 1975-12-31 00:00:00 — Meni sin senaste replik förklarade all han hade fält erfara att maninom fackföreningsrörelsen upplevde det som belydligl bekymmersammare altdiskutera med de många små och medelstora företagen, därför att de hade det såknepigl ekonomiskt när det gällde att genomföra åtgärder som, såvitt jagförstod, parterna i princip var ense om att genomföra. Det kunde gällaåtgärder på arbeismifiöns område, ätgärder för att öka produktionsförmågan,osv. har alltså fäll bekräftelse på att där finns särskildasvårigheter. Men likväl säger att en parallell, en möjlighel lillrättvisa, inte är någonting som den socialdemokratiska regeringen reflekterarpå. Nej, man är nöjd när man har infört ett system som gynnar dem som redan hardet bra. Bådeherr och finansministern tog i sina anföranden upp bud-getunderskotteioch lade del till grund för en diskussion om vad man kan tillåta sig att göramed tanke pä den konjunktur vi kan se framför oss. Jag medger att vi har ettstort budgetunderskott. Men, herr finansminister, inte kan väl detförhållandet i och för sig få vara etl skäl till att avstå från de aktivitetersom är nödvändiga för all hälla hjulen i gäng. Vad ni nu försöker göra gällandeär alt de icke-socialistiska partiernas förslag skulle vara oansvariga fränbudgelsynpunkt och därmed ett hot mot den samhällsekonomiska balansen. Denbeskrivningen har ingen verklighetsbakgrund. Av de förslag som vi har all fatta beslut om fär en tidigareläggning avbarnbidragen och en sänkning av löneskatten i det inre stödområdet verkningarpå budgeten. Jag hävdar att kostnaderna för dessa båda saker ligger på.drygt200 mifi.. kr. och detta alltså i en budget som har en omslutning pä 93 000mifi. Inte heller de beslut som vi tidigare i vär har fåll igenom motregeringens vifia påverkar på något avgörande sätt budgetunderskottet. Menframför allt: När det gäller de konjunkturpolitiskl betingade åtgärderna finnsdet ju dessutom en inkomstsida, även om den är svårare all uppskatta. Det finnsenligt min mening ingenting som är så kostsamt - både för finansministern ochför folkhushållet - som att människor går arbetslösa. Därför har jag uppriktigtsagt svårt att förstå när han vill hälla tillbakasysselsätlningsfrämjande åtgärder av omsorg om statens finanser. Detta var juargument som vi flck höra -jag höll pä att säga till leda - . Då flckvi i börian av året bl. a. höra att momssänkningen skulle leda till orimligabudgetunderskott och att regeringen inte skulle kunna ta ansvarel för sådanaätgärder. Men det blev inte sä. Det kom ju in moms, arbetsgivaravgifter ochinkomstskatter i en utsträckning som finansministern inte alls hade räknat med.Delta var en föfid av att åtgärden genererade sysselsättning, så att man fickinkomster på detta sätt. Med dessa åtgärders hjälp blev det helt enkelt gott omarbete, och folk fick därmed bättre inkomster. Och en sak till: De häråtgärderna sätter dessutom sina spår på inkomstsidan ute i kommuner ochlandsting. konjunkturpoliliska beredskapsplaneringen mäste ocksä ingå åtgärder somunderlättar kommunernas möjligheter att bygga ut sin verksamhel pä angelägnaområden. Därvid tilldrar sig bl. a. utbyggnaden av barnomsorgen stort intresse. Enkraflig utbyggnad av daghemmen är enligl vår uppfattning, tillsammans medinförandel av ell vårdnadsbidrag och inrättandet av fler platser ifamifiedaghem, nödvändig för alt öka föräldrarnas frihet att väfia olika formerför barnomsorgen. En sådan utbyggnad är inte möjlig att klara av utan allstaten tar på sig ett ökat kostnadsansvar. Nuhar regeringen, enligt vad som aviseras i komplelleringspropositionen, för avsiktall la upp överläggningar med kommunerna om barnstugeutbyggnaden och dessfinansiering. Jag vill säga att del är bra att sådana överiäggningar nu kommertill stånd. Representanter för vårt parti har tidigare framfört krav på sädanaöverläggningar i samband med diskussionerna om ell kommunalt skaltestopp. Ävenom saken brådskar ärdet knappasl möjligt all innan dessa förhandlingargenomförts närmare precisera några belopp. Däremot finns det anledning att somutskottet undersiryka angelägenheten av att överläggningarna med Kommunförbundetkan komma lill stånd i sä god tid alt kommunerna kan beakta resultatet vidhöstens budgelbehandling. Den situation som har uppställ i finansulskollel vid behandlingen avkomplelleringspropositionen utgör en utmärkt illustration lill den sittanderegeringens svaga ställning. Regeringen mäsle i vafie fräga försöka kommaöverens med ett eller flera andra partier för all kunna få igenom sina förslag.För att detta skall vara möjligt fordras det all regeringen har ensamarbetsvillig inställning. Väfier regeringspartiet däremot att - som i detaktuella fallel - vara sig själv nog, räcker inte de egna rösterna långl. Inleens vpk-rösterna är dä tillräckliga, utan regeringen har dä all enbart lilalill utslag. Den ekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Jagvill gärna säga att den parlamentariska situationen har lett till attregeringens arbete under den nuvarande mandatperioden i huvudsak har föfil ensamarbelslinje. Regeringen har ganska odogmaliskt sökt samarbetspartner både imitien, lill höger och lill vänster. Inle ens i de slora ärendena har del alllidvaril fråga om uppgörelser i mitten. 1 praktiken har det dock inneburil attbesluten genomgående legat ett gott stycke närmare den politiska miitlinjen änbesluten låg dä socialdemokrater och kommunister lillsammans hadeett övertag här i . Frän centerpolilisk synpunkt kan detta inte annatän hälsas med tillfredsställelse. Dethar hört till undantagen att regeringen har valt att förankra sina förslag hosandra partier innan man lagt propositionerna. De bägge skatteomläggningarna1974 och 1975 är dock exempel pä den tågordningen. Som regel har förslagen istället lagts direkt pä bord. Regeringenhar då givetvis fått ta risken av att få förslagen underkända. Det har ocksäinträffat i ganska mänga fall, bland annat . Utformningen avvillabeskattningen, förslaget om att införa en särskild logiavgift och fleraolika förslag pä kulturpolitikens område hör till den typen av frågor. Somregel har det dock varit möjligt att under riksdagsbehandlingen få framlösningar som har kunnat tillfredsställa en majoritet av ledamöter.Oppositionen har därmed tagit sin del av ansvarel för att få det politiskabeslutsmaskineriet att fungera under nuvarande rätt besvärliga omständigheter. Jagtror att det har varit till fördel lör utvecklingen i vårt land. Socialdemokraternasovifia att nu i slutskede i finansutskottet föfia upp den politiksom man tillsammans med mittenpartierna var med om alt staka ut har på sinahåll tolkats så, att regeringen skulle vara på väg all lägga om sin poliliskakurs. Frågan om nyval har uppenbarligen ocksä tagils upp till allvarligdiskussion inom det socialdemokratiska partiet. Tilldetta har jag egentligen bara en kommentar: Avgörandet i dessa frågor liggerhelt och hållet hos regeringschefen, regeringen och det socialdemokratiskapartiet. Så länge den socialdemokratiska regeringen med nuvarandemandalställning här i kan påräkna både de socialdemokratiska och dekommunistiska ledamöternas röster i en förtro-endeomrösining kan ingenkombination av partier tvinga regeringen att avgå. För del fordras 176 röster.Frågan om nyval eller inte ligger därför helt i regeringspartiets hand. Förcentern kommer liksom det centrala att vara att försöka förverkliga såmycket som möjligt av det program som vi i de senaste valen har fäll ett alltbredare stöd för. Ansersocialdemokraterna all väfiarna redan före den ordinarie valdagen nästa är börfä säga sin mening om sammansättning, är vi både politiskt ochorganisatoriskt förberedda. Väfier socialdemokraterna däremot alt fortsättasom , kommer vi inte att känna medlidande med en regering somuppenbarligen känner sig alltmer På samma säll somhittills skall sakligt pröva vafie förslag som läggs pä riksdagensbord. Och de ståndpunkter vi tar vid prövningen av de förslagen och vidframläggandet av våra egna förslag har en sådan grund att vi är beredda attregera pä den politiken. HenBOHMAN (m): Författaren avslutar en i övrigt mycket välvillig intervjumed vår statsminister med föfiande ord: "Jag vill inle påslå att ärbländad av sig själv och det system där han är med, men det kan hos dem somlänge styr ett land uppstå en rättfärdighets-känsla som får dem att glömmamisstagen." Itidningspressen läste vi att statsminister framträtt iösterrikisk television. Han tillfrågades bl. a. om det svenska folket var nöjtmed den politik som socialdemokratin representerade. Hans svar blev att enSIFO-undersökning visat att det svenska folket tyckte att del var bra iSverige. Del är ett riktigt svar, vi lever i ett bra land -oavsett politiken.Men statsministern underlät försiktigtvis att som han svarade tala omatt socialdemokratin stöds av i runt lal bara 44 96 av svenska folket och attde borgerliga partier som företräder en annan politik har 19 mandat mera änsocialdemokraterna i . Attsocialdemokraterna anser sig vara det enda parti som står för de höga idealen,det enda som garanterar svenska folket trygghet, välstånd, full sysselsättningoch en utveckling i fred, har vi fått fullt klart för oss. Och just motbakgrunden av sådana här uttalanden kan del flnnas anledning att någotanalysera läget i just . Debatten brukarju av vana utformas som något slags skolavslutning med betygsutdelning, så tycker sig höra psalmsång inför en stundande blomslertid. Iåtskilliga hänseenden har vårt land hävdat sig långt bällre än många andraländer, i vafie fall absolut sett. Tar man hänsyn till våra alldeles specielltgynnsamma förutsättningar och värt utgångsläge i jämförelse med andra ländersblir omdömet inte lika klart positivt. Och allting är faktiskt inte såbra i della land med världens högsta skatter, ett land med en prisutvecklingsom - om man inte begränsar sig till bara de senasie åren - har varit snabbareän i flertalet andra länder och med en valutareserv som - trots stor utländskupplåning och om man beaktar vär exports behov och omfattning - är relativtsett mindre än vad som brukar krävas i andra länder för bibehållenhandlingsfrihet. Vi lever över våra tillgångar, har finansminister konstaterat i kompletteringspropositionen. Vi har alltså inte rätlatmunnen efter matsäcken, menar han. Utnyujarvi våra stora tillgångar rätt? Har vi skapat etl sådant klimat i värt land attde enskilda människornas initiativkraft, arbetsglädje och lust att åstadkommanågonting nytt och någonling mera verkligen tas till vara? Har vi satsat på derätta metoderna för all skapa välstånd för framtiden? Är vår reformpolitik ochvåra sociala trygghetsåtgärder sä Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. fast grundade attmedborgarna - de unga, barnfamifierna och del växande antalel gamla och sjukamänniskor - lever i övertygelsen om att deras problem verkligen är lösta? Harvi garanterat den enskildes valfrihet i ett samhälle där ansvarsmedvetna, alltbättre utbildade människor genom egna beslut vill forma sin vardag och sinframtid? Detta är mycket viktiga frågor. Även den som annars är benägen att gekategoriska svar blir lätt svaret skyldig. Att sedan bedömningarna av vad vihar åstadkommit - eller skulle ha kunnai åsiadkomma med en annan politik -varierar beror naturligtvis på att vi harolika utgångspunkter förvårbetygssättning. För den sorn sätter individen i centrum blir svaret ett annatän för den som i valet mellan kollektiva och individuella lösningar menar attde kollektiva alltid bör ges företräde. Låtmig som ett exempel på nägra problem ta upp barnfamifiernas situation. Del harsom bekant ofta gjorts gällande att famifien har spelat ut sin roll i delmoderna samhällel. Jag har kategoriskt förnekat detta. Även om familjensuppgifter förändras med samhället utgör famifiege-menskapen allfiämtgrundcellen i vårt öppna samhälle - som gemenskap för samliv mellan man ochkvinna, som gemenskap för barnens vård och uppfostran och slutligen somgemenskap för människor pä ålderns höst. Mensamhället av ger inte famifien de arbets- och livsbetingelser somfamiljens betydelsefulla funktioner förfiänar. Och detta har inte bara drabbatfamifien utan framför allt barnen, det nya släktet. Ingen kan påstå altvärt samhälle garanterar barnen den mifiö och den harmoniska uppväxt som detmåste vara ett välfärdssamhälles främsta uppgift att stå för. Alltför mängafamifier saknar tillfredsställande omsorgs-, vård- och tillsynsmöjligheter.Alltför många föräldrar går i ständig oro överalt deras barn kan erbjudasvarken trygghet eller utvecklande mifiö. Detiir förildnirnas främsta uppgift all söfia för barnens vård och fosi-r.iii.Ingen kan biiurc iin föriiklrariia avgöra vad deras barn behöver. Ingensamhiillsinsats kan träda i deras ställe. Men det är samhällets uppgift allaktivt stödja och hjälpa dem. Och detta kan man åtminstone kräva av samhällel,att dess politik inte skall utformas så all föräldra-gärningen försväras elleromöjliggörs. Vårtskaiiesyslem drabbar i allra högsia grad famifierna, föräldrarna och därmedbarnen. Det är inte utformat med hänsyn till de ökade kostnader vafie barnförorsakar. Del är inte präglat av en slrävan att ge valfrihet. Det fårtvärtom till konsekvens alt många föräldrar, som helst av allt skulle viljaägna av sin annars yrkesverksamma lid åt barnens fostran, av renlekonomiska skäl inte anser sig ha möjlighel till detta. Och skattesystemet särskilt svårt för de föräldrar som kräver att få fullgöra sina insalserulanför hemmet men inte kan göra detta, därför att deras barn inte kan ges denomsorg föräldrarna begär. I den meningen är samhällets politik famifiefientligoch barnafientlig. Vi minns fortfarande uttalandet av det socialdemokratiskakvinnoförbundets ordförande att målet för hennes slrävanden var "arbeieåt alla vuxna och kollektiv omsorgom barnen". Hon fortsatte: "Därmed har vi gjort upp med begreppetvalfrihet." Vi accepterar aldrig den grundsyn på vilken sädana uttalandenvilar, aldrig den politik som utformas mot bakgrunden därav. Dettautgör ytterligare ell argument för våra ihärdigt upprepade krav, herrfinansminister, på en total reformering av vårt skattesystem. Det måsteutformas med hänsyn till barnfamifiernas situation, till hushållens verkligaförsöriningsbörda och till båda föräldrarnas krav på valfrihet utan att barnensbästa försummas. Men det får inte vara det enda alternativet. Vi behöverfamifiedaghem och åtgärder av olika slag för att stimulera individuellalösningar av famifiernas och föräldrarnas individuella till-synsproblem.Eftersom barndaghemmen är en mycket dyr lösning, är det en vinst både ursamhällsekonomisk synvinkel och med hänsyn till barnens bästaatt också åtgärderav annat slag vidtages föratt åstadkomma en till de enskilda önskemålenanpassad barnomsorg. - Jag kan inte gä in på allt annat som kan behövas för attge en barnomsorg anpassad till vår välfärd i övrigt - avdragsrätt förbarntillsynskostnader, lättnader i arbelstidshänseende, bättre former dä detgäller möjligheterna till fiänslledighei, jämställdhet niellan föräldrarna,rätt till ATP-poäng för vård av barn, för att bara ta några exempel. Jagbegränsar mig lill att än en gäng stryka under skatte- ochbidragssystemets grundläggande betydelse för famifiernas och föräldrarnasvalfrihet. Vid en mera konkret och kortsiktig bedömning av det politiskadagsläget, kommer in i blickfältet det slags uppgörelser somregeringen drivit fram - alltså de överenskommelser somav statsministern påståtts bekräfta riksdags ansvarskänsla ochhandlingskraft och framhållits som "en framgång för den svenskademokratin". Jag skall inte än en gäng ta upp debatten om sådanauppgörelsers eventuella värde utan enbart konstatera att det mot bakgrunden avde ca 40 lottningarna i årets riksdag - delvis i mycket viktiga frågor -verkligen kan diskuteras, om det inte hade varit långt bättre att pä etl tidigtstadium genom elt nyval bryta dödläget i . Vi begärde som bekant dettamen blev vederbörligen avhånade. medger finansminister attlottningarna nöter mycket mer än man tror - finansministern uttryckte sig visstså. Att finansministern har varit anhängare av nyval lär väl vara en illabevarad hemlighet, skulle jag förmoda. Nulär det väl vara för sent med ett nyval. Om man inte ville ha ett nyval dä treår återstod för en ny regerings arbeie, lär det vara svårt att övertyga svenskafolket om att elt nyval är nödvändigi , då bara ell år återstår, hur det åretän må gestalla sig med nya lollningar och efter socialdemokratiskaförstamajdemonstrationer med slagord som "Inga nya Hagauppgörelser"och sedan Nya återgivit känslorna i de djupa socialdemokratiska ledeni sin förödande dom över den politiken: "Partipolitiken blir trist ochtråkig. Grådaskigheten breder ut sig." Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Ochnu, herr lalman, då oppositionen skulle kunna sägas ha tagil sådana kritiker påorden genom att i finansutskottet markera sin gemensamma grundsyn päkonjunkturpolitiken och behovet av stimulansåtgärder för att hindra en befaradsysselsättningskris längre fram, då går regeringen plötsligt i taket. Däbeskyller man plötsligt de vänner som man förhandlade med och som däupphöjdes till ansvarsmedvetna försvarare av den svenska ekonomin för att varaansvarslösa och hämningslösa opportunister. Den som lyssnade till ju klart för sig hur man ser på det här. Deförslag som har skisserats påstås komma att skaka vär ekonomi så mycket attregeringen kan bära ansvaret för politiken. Enbart denomständigheten att tre oppositionspartier har markerat att de inte tycker somregeringen har alllsä kommit regeringen all förlora fattningen. Den efiestsjälvmedvetna regeringen tycks vara skakad. Vi kan inte längre ta ansvaret förSveriges ekonomi, säger den. Och man hotar. Omregeringen inte fär deklarationer från oppositionssidan, heter aet i varie falli den socialdemokratiska pressen och i korridorer, då fåroppositionen ta hela ansvaret för det nyval som i så fall blir nödvändigt. Struntprat,skulle jag kunna kalla det här för. Är regeringen sä upptagen av sig själv -det är den tydligen - att den inte har klarl för sig att den befinner sig iminoritet, att den inte har svenska folkets majoritet bakom sig och att deborgerliga partierna som den riktar anklagelserna emot har 19 riksdagsledamötermer än regeringspartiet? Har man inte klart för sig att i ett sådant läge ärdet den regerings skyldighet som har valt att sitta kvar trots sittminoritelsläge att anpassa sin politik till majoriteten och inte tvärtom? Villregeringen undvika lollningar, vilka är ovärdiga riksdag - det har jagtidigare förklarat, och det vidhåller jag -, då skall regeringen lägga framsådana förslag att det inte behöver bli loltningar. Då är det regeringen som iriksdagen skall visa sådan förhandlingsvifia alt lollningar kan undvikas. Detär inte i första hand oppositionens sak. Detär alltså regeringen som har valt att sitta kvar. Det är regeringen som harvalt all säga nej till nyval då vi begärde det. Då måste regeringen takonsekvenserna av sitt handlande. Vi lever inte i ett samhälle med garanteratf;vigt socialdemokratiskt styre. Vår demokratiska grundlag bygger på attpartierna skall gå ut till väfiarna med sina förslag och program och få väljarnasmandat alt genomföra de förslagen. Vår grundlag bygger på att regeringsskifteskall äga rum när en regering har förlorat ett val och försatts i minoritet.Men regeringen har inte velat gå den vägen, ulan den har klamrat sig fast vidtaburetterna. I det läget slår den alltså upp och hotar och begär garantier avoppositionen. Regeringen begär att oppositionen skall krypa lill korset ochförklara att den inte längre skall opponera enligt sin övertygelse. StatsministerPalme är självklart med sina inlernationella utblickar medveten om denparlamentariska demokratins spelregler. Kan en regering inte regera, då är detregeringens sak att avgå. Det är inte op- positionens sak attfrånlräda sin politik. Och vill regeringen inte avgå - det vill svensksocialdemokrati och tydligen aldrig - då får den utan gnäll finnasig i att då och då stöta på motstånd av den folkvalda riksdag där den befinnersig i minoritet. Sädana är ju demokratins spelregler, herr statsminister. Som motiv för de tidigare partikompromisser som regeringen i olikatonarter ständigt berömt sig av har framhållits behovet av en "gemensamgrund för en fast ekonomisk politik som syftar till att begränsaprisstegringarna och deras verkningar". Har detta uppnåtts? Har dengaranti som eftersträvades för en reallönehöjning utan risk för fortsattinflation och försvagad konkurrrenskraft verkligen åstadkommits? Ja,avtalsförhandlingarna ledde till att vi slapp en förödande konflikt, i variefall över hela fältet. Det är sant. Men vi har ännu inte fält fullständigarbetsfred, och risken för konflikter är på vissa häll överhängande. Avtaletkom ingalunda så snabbt som man hade önskat. Och till vilket pris köpte vi ossden här allfiämt osäkra arbetsfreden? Vad är det som säger att vi inte kunde hauppnått samma eller ännu bättre resultat om partiernas skilda metoder attangripa skatte- och lönepolitiken hade ställts mot varandra här i , istället för att man i en kompromiss i regeringens eget högkvarter sammanjämkarfrån börian helt oförenliga ståndpunkter? Enligt "det mesl inflalionistiska löneavtal somträffats i med etl ekonomiskt underlag bestående huvudsakligen avluft". Enligt motpol och arvfiende. , somjag citerar just därför, ett avtal "som är en veritabel inflationsbubblaoch vittnar om utomordentligt slora inflationsförväntningar och totalillusionslöshet beträffande t. o. m. det reformerade skattesystemetsverkningar". Och , som står utanför den härtidningsbatafien: "Löneförhandlingar i det blå av årels modell tordesvenska folket be att få slippa nästa gång det drar ihop sig. "Riksbankschefen talar om "lönehöjningar som ökar värinflationskänslighet framöver". konstaterar "att årets avtalsrörelse kommer att leda till en fortsatt, kraftig prisstegring"och att internationella konkurrenskraft kommer att försvagas. Och bådeArbetsgivareförenings- och LO-chefer tycks vara överens om att årelslönerörelse inte varit en förhandling om löneförbättringar utan främst syftattill att åstadkomma en kompensation för inträffade och förväntadeprisstegringar, för skatter som automatiskt stiger ju mera lönen höjs och förnya skaller. Detråder - det vågar jag påstå, herr talman - en bred olust inom både arbetsgivar-och löntagarorganisationerna mot det slags avtalsförhandlingar som uppgörelsenmer eller mindre tvingade fram, ytteriigare pådrivna och försämrade genomregeringens order till den statliga förhandlingsapparaten att se till att etttvåårsavlal snabbt kunde genomföras. Aldrig någonsin tidigarehar lönekostnadsstegringarna på den svenska Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. arbetsmarknaden varit såstora. Farhågorna för en snabb utslagning av företag ökar. Risken för att vär konkurrenskraftförsämras gentemot länder med betydligt lugnare och försiktigarelöneutveckling likaså. Delta ger ytterligare näring åt oron försysselsättningssvårigheler nägon gång under höstens lopp eller i början avnästa år. Ochden enskilde löntagaren? Vad har han kvar, när han mot årets slut försökerupprätta ett saIdo mellan lönehöjningar och skattesänkningar ä ena sidan ochprishöjningar och skattehöjningar å den andra? Skall man tro LO-chefen, får hani bästa fall en reallönehöjning av 3 96, personligen trorjag att 2 96 är merasannolikt. Men för betydande grupper och inte minst för hushåll med barn blirdet ingenting alls över. Jagär öveirlygad om att allt fler löntagare har kommit till den insikten att delmåste vara något fel på en ekonomisk politik som leder lill attlöntagarorganisationerna måste kräva lönehöjningar med upp till 30 96 för attdet verkliga utbytet för den enskilda löntagaren skall bli några enstakaprocent. Ett samhälle som accepterar ett skattesystem och en prisutveckling somleder till sädana konsekvenser är inte ekonomiskt sunt.