prot · FY0977 · 1975-12-31 00:00:00 — Jagställde tvä frågor, en om omplaceringen av de anställda som inte vill följa medsina verk, när de nu skall fiytta ut till olika delar av landet, och en annanom de anhörigas möjligheter att (a anställning på utlo-kaliseringsorten, dvs,anhöriga lill sådana som väljer att fiytta med. Statsrådetanstränger sig verkligen i sill svar att ge en så ljus bild som möjligt. Menatt man också inom börjat inse, att man inte klarar avdessa problem på det sätt som man trodde sig kunna göra när beslutet fattadeslyser ganska tydligt fram mellan raderna. Som bakgrund till den diskussion vinu skall föra väljer t. ex. statsrådei alt belysa läget bara för dem som ärnärmast aktuella för fiyltning, dvs, dem som skall fiytta tämligen . Totalsiffrorna,som anförde - de 2 000 totalt som det handlar om - vill herrstatsrådet uppenbarligen inle all vi skall diskutera. Inte heller vill handiskutera den bedömning som man gör på SPN, där man från ansvarigt håll sägeratt man inte konnner att kunna klara omplaceringen av mer än 50 ä 60 96 av demsom begär att fä annat jobb inom den statliga förvaltningen i - dåexkl, dem som får s, k, NOM-garanti, Detär klart att för ett ansvarigt statsråd kan det vara bekvämt att plocka ut enliten bit av problemet och tugga på del litet grand, men sett ur personalenssynpunkt kan det rimligen inte vara acceptabelt. Det är nu sedanbeslutet om ullokalisering fattades, och det är alltså många av dem som villstanna i som fortfarande inte vet om de kan fä någon anställning här.Och av dem som SPN har lyckats placera är det åtskilliga som har fått besked omannan anställning i ganska . Ettganska litet antal har fått s, k. NOM-garanti - av de berörda ungefär.Men för övriga som inte kommer att följa med till ut-lokaliseringsorten är reglernasådana, att om inte SPN har lyckats klara av uppgifien att placera dem på andraanställningar i så avskriver man helt sonika ärendet den dag dåverket anses vara utfiyttat. Jag antar att man i praktiken avskriver ärendenalångt . Man väntar väl inte med att ge besked innanflyttlasset går Dehär människorna är underkastade s. k, omstationeringsskyldighet. Den innebäratt man inte bara kan vägra att åka med, ulan man måste säga upp sin tjänst. Omman gör det och inte lyckas skaffa sig något nytt arbete, dä blir man vad som itexterna kallas "självförvållal arbetslös", och då kan man inte ensfå arbetslöshetsunderstöd. 0//7omplaceringen av statsanställd som ej önskar medjölja vid verksutfJytining, m.m. 0/77omplaceringen av statsanställd sotn ej önskar medfölja vid verksuiflyttning,in. Detär ju inte, herr talman, någon sturighet som de visar som väljer att stannakvar i i stället för att fiytta med sina verk. De flesta har mycketgoda skäl för att stanna här. Man har bindningar i av olika slag. Manhar skaffat sig egnahem, har barn i skolåldern som inte gärna vill flytta - detgår naturligtvis men det är ofta förenat med mycket besvär, och det kan varamyckel trist att behöva göra det när man har ell par år kvar i en skola som manhar gått i ända sedan början-släktingar som man behöver titta till då och dåoch som man inte vill skiljas från; en make eller maka som kanske har ettspecialbetonat jobb här i staden, som inte kan räkna med att få ett sådant påullokaliseringsorten och som därför inle vill fiytta; man riskerar kanske attfå uppleva att familjen splittras, mannen på en ort, kvinnan på en annan, vuxnabarn på en tredje etc. Dehär människorna försäkrades, när ullokaliseringsbeslulel logs i , alldel inle alls skulle erbjuda några större svårigheter för dem alt få andraanställningar om de föredrog all stanna. Från visst håll i debatten sade man t.o. m, att vad det här handlade om var ju inte att fiytta människor ulan altfiytta tjänster. De som hade den meningen förespeglade sig tydligen att detfanns helt obegränsade möjligheter att placera de ca 10 000 anställda vid verksom skall utlokaliseras på andra jobb här i staden. Men verkligheten har visatsig vara en helt annan. År har desa människor tvingats leva i ovisshetom huruvida de över huvud taget skall få behålla sina anställningar hos staten.De har inle säkert vetat hur de skall ordna med sin bostadsfråga, hur de skallordna med barnens skolgång, med anhörigas anställningar osv. Och många vetalltså inte hur deras framtid skall gestalta sig i detta avseende. Dätycker jag, precis som , att det är ganska otillständigt närstatsrådet skjuter undan hela detta problem för den stora gruppen med att sägaatt del är "omplaceringsläget för sökande, anställda vid myndigheter somfiyltar , som är den mest aktuella frågan". Att det är den tnestaktuella frågan är förvisso sant. Men om det inle är så att statsrådet villställa väsentligt lägre anspråk på staten som arbetsgivare än på enskildaföretag är det knappast acceptabelt att man har så många av dessa problemolösta. Del borde vara, precis som enligt det här citatet urSlalstjänslemannen, som läsle upp, att inte en enda person behöverfå beskedet att man inte kan klara uppgifien. Men som fler av oss befarade, närbeslutet togs, kan man inte klara av den uppgifien. Då ser jag ingen annanmöjlighet, herr statsråd, än all man också ser över de regler som gäller förstatens ansvar gentemot dessa anställda. Jag vill föreslå fyra åtgärder somganska nära ansluter till frågor. Fördel första måste del vara nödvändigt att SPN, som har det högsta ansvaret förden här frågan, får större resurser för att klara en utfiytlning . Fördet aitdra är det inte rimligt att SPN skall avskriva de fall man inte klaratvid avfiyitningsdagen och tvinga den anställde att säga upp sig om han eller hon inlevill fiytta med, I stället bör vederbörande under sådana betingelser beviljastjänstledighet vilket ju också är den enda formella möjligheten för SPN attfullfölja ansträngningarna att bereda vederbörande annan anställning iStockholm, Dettakräver, för det tredje, alt man verkligen tillämpar vad inrikes-utskottet sadeoch senare anslöt sig till i fråga om den s. k, omstationeringsplikten,dvs, att den skulle tillämpas bara i mycket speciella fall. Fördel Jjärde bör det i vissa fall vara möjligt alt ordna med pendling mellanStockholmsområdet och ullokaliseringsorten under en övergängs-lid. Då börstaten självfallet vara villig alt slå för kostnaderna, både resekostnaderna -vilket kanske sker i vissa fall - och den dubbla bosättning som då blirföljden. Jagskulle gärna vilja veta hur statsrådet ser på ett program av den typen. Självtycker jag det är det minsta man kan göra i ett läge där statsmakterna mereller mindre lurat de anställda genom förespeglingar om all de här problemen ärmyckel lättare att klara än vad de visat sig vara. Närdet gäller de medflyttandes anhöriga och deras möjlighet att få anställningsäger statsrådet helt rikligt au del är ett ännu svårare problem än alt klarajobbet lill de anställda själva. Jag skulle vilja tillägga all det i många fallförmodligen är omöjligt att klara den uppgifien, i varie fall när dessamänniskor helt rimligt ställer anspråk på all fä en likvärdig anställning, dvs.en anställning som ansluter sig till den utbildning, erfarenhet ochsjälvfallet också till den lön de har. Mer kan säkert göras ändå, även om jagtror att det är svårt. Därför är del bra att SPN getts möjligheter attfortsätta ansträngningarna att skaffa dessa människor anställning upp till ettår efter utflyttningen och att man i -om jag har tolkat svaret rätt -fåll en särskild enhet hos arbetsförmedlingen för den här uppgiften. Mendet går ju inte all komma ifrån, herr lalman, att alla försök att skaffa jobbåt de här människorna mer eller mindre kommer att gå ut över de människor sombor på de orter dit verken flyttar. Det blir ju en konkurrens om jobben mellandessa och dem som mot sin vilja tvingas att flytta. Del sätter nalurliglvisbestämda gränser för vad som kan göras. Mankan ju inte mot den bakgrunden förtänka om många av dem som berörs av dessaproblem ställer sig frågan hur det kan komma sig alt samma regering och sammariksdag som vill och bretl, inle minst - och med all rätt, villjag tillägga - talat om åtgärder för att öka anställningstryggheten, medvetetvidtar åtgärder som tvingar dem bort från de anställningar som de trivs med ochsom de har kompetens för. Men det är del pris, herr lalman, som vi får betalaför utlokaliseringen av statliga verk - ett högt pris för en reform som förmodligenär den mest missriktade som passerat den svenska . 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyttning, m.m. 11 protokoll 1975. 0/77omplaceringen av stalsanslälld som ej önskar medfölja vid verksutflyltning, m.m. Jag skall återkomma mera i detalj till några av och herrUllstens frågor. Men med anledning av alt var så magsur över attjag inte hade läst upp svaret vill jag ändå göra en återblick. Det är ju så,, att man nu har möjlighet att sammanfalla ett interpellationssvar.När del är ett långt svar och en debatt av del här slaget ligger framför tyckeri varie fall jag att del är rationellt och vettigt att koncentrera sig pådebatten och inte läsa upp det svar som tidigare är utdelat och som herrUllsten i detta fall själv säger sig ha läst. Låtmig alltså, herr talman, få erinra om några utgångspunkter som jag tycker attvi måste ha klart fastslagna i den här debatten och som vi borde kunna varaense om. Denförsta utgångspunkten är alt i stor enighet av regio-nalpoliliskaskäl beslutat om denna, som kallar den, mycket befängda åtgärd.Beteckningen får slå för och räkning - de var emotdenna regionalpolitiska insats, och det är väl därför naturligt att de i tidoch oiid återkommer till beslutet. Men beslöt således avregionalpolitiska skäl i stor enighet om denna omlokalisering. Denandra utgångspunkten är att en omlokalisering av större format nog aldrig harägt rum lidigare i , Del är alltså en väldigt om-fallande och omvälvandeåtgärd som i stor endräkt beslutat om. Dentredje utgångspunkten är alt de flesta anställda är negativa tillomlokaliseringen. Det gäller på det statliga området lika väl som på denprivata arbetsmarknaden att människorna inte vill flytta - de vill stanna kvarpä de orter där de har sina anförvanter, sina hem osv. Det är mycket naturligt.Trots detta beslutade emellertid om denna omlokalisering. Men somsagt; de fiesta anställda är negativa till omlokaliseringen. Denfjärde utgångspunkten är att en omlokalisering av delta slag innebär svåraomställningsproblem för myndigheterna och för de anställda. Denfemte utgångspunkten är att kraftfulla åtgärder bör sättas in för attunderlätta denna i synnerhet för de anställda mycket besvärliga omställning. Jagnonchalerar verkligen inle, , de problem som uppstår i samband meden sådan här omflyttning -jag har för solid erfarenhet av anställnings- ochpersonalfrågor för att göra det. Detär ju den sista utgångspunkten -att kraftfulla åtgärder bör sättas in för allunderlätta omställningen för de anställda - som vi främst skall diskutera här.Jag vill då erinra om ytterligare några saker. Förstoch främst har det träffats ett avtal om ekonomiska förmåner av mycketlångtgående slag. Det är ekonomiska förmåner som gäller bibehållande av lönunder vissa förhållanden, fria resor och en rad olika ting. Man har ocksåblivit överens om åtgärder för att underlätta bo- sladsanskaffning både fränstatens sida och från de mottagande kommunernas sida. Man har också genomförtlångtgående förelagsdemokra-liska åtgärder. Jag vill påstå all det jag härlämnat några exempel på är något av de mest långtgående åtgärder som harvidtagits på den svenska arbetsmarknaden för att underlätta en beslutadomställning. Vidarehar kraftfulla åtgärder vidtagits när det gäller omplaceringen ochanskaffningen av nya jobb. Med utgångspunkt i den samlade bild man får när manser på de insatser som regeringen gjort i anledning av omlokaliseringsbeslutetvill jag påstå att vi verkligen har bemödat oss om att agera iriksdagsbeslutets anda - alldeles tvärt emot vad herrar och härsade! Jag vill fråga och , som säger att den statligaarbetsgivaren här är mera njugg, hård och oresonlig än den privatearbetsgivaren, om det vid något annat tillfälle har satts in åtgärder av dettaslag på ett så bretl område pä den svenska arbetsmarknaden, när det gällt attunderlätta omställningen för de anställda. Från regeringens sida har vi ocksåhela tiden agerat i samarbete med personalens organisationer. Detta är viktigtoch nödvändigt för att omställningen skall kunna genomföras sä hyggligt sommöjligt. Låt mig här med några konkreta exempel belysa vad vi där har gjort. Den4 uppvaktades jag av , dvs. detfackförbund som organiserar de flesta av de anställda som är berörda avomlokaliseringen. Förbundets talesmän ställde då olika krav för att ytterligareeffektivisera arbetet i samband med omlokaliseringen. Man krävde bl. a. attsärskilda omsiällningsgrupper skulle bildas med uppgifi alt uteslutande sysslamed omplaceringsverksamhel och personlig service åt de anställda och derasanhöriga. Det kravet har tillgodosetis, I en PM meddeladefinansdepartementet att dessa omsiällningsgrupper inom ramen för gällandebestämmelser kunde inrättas som utskoll i organisalionskommiliéerna. Förbundetförde också fram förslag på omskolningsåtgärder. Man ville ha realistiskaalternativ till utflyttningen, och man krävde därför ökade resurser föromplacerings-verksamheten. De som av olika anledningar inte kunde anvisaslämpligt arbete skulle, menade man, erhålla omskolning med bibehållen lön ochanställningsform såväl under som efier utbildningen. Även det kravet är i slorlsett tillgodosett, och medel har anslagils för verksamheten. Etttredje krav gällde utsträckt tjänstledighet. För att kunna pröva annat arbetepå arbetsmarknaden skulle regelmässigt sex månaders tjänstledighet kunna beviljas.Även det kravet har i stort tillgodosetts. har förklaratatt anställda som har blivit omplacerade men haft betydande svårigheter attanpassa sig till den nya arbetsplatsen kan vända sig bli omplacerade på nytt. Om skälen är tillräckligt vägandekommer den omplaceringssökande då att placeras i samma prioritetsgrupp somandra sökande vid omplaceringsmyndigheterna. Ettfjärde krav var att förtidspension i vissa fall skulle prövas. Sä sker ocksåfrån fall lill fall. 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyltning, m.m. 0//7omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyttning, m.m. Ettfemte krav var en tvåårig ängerperiod. För att stimulera tjänsteman som ärnegativt inställd till fiyttningen att ändå pröva de konsekvenser som detinnebär alt följa med bör vederbörande efter tvä är kunna återvända tillStockholm, Även det kravet är åtgärdat i förslagets anda. För de anställda somvill återvända till kommer SPN, om särskilda skäl föreligger, atttvä år efter fiyttningen - men - kunna anvisa sökande likvärdigtarbete i . Även där har man alltså tillgodosett de krav somförbundet fört fram. Jaghar, herr talman, velat anföra detta - jag ber om tillgift för att jag tagittiden i anspråk - därför alt det visar att regeringen och SPN hela tidenarbetat i nära anslutning till personalens organisationer för att på det sättetunderiätta denna mycket besvärliga omställning. Trotsde kraftfulla insatser som gjorts och som jag här genom några exempel försöktbelysa kommer ett visst anlal tjänstemän att vara oplacerade vid lidpunktenför myndighetens fiyltning. Med "oplacerad" avser jag då den somsöker men som inte fått någon annan anställning i , Det finnsgivelvis en risk för att del kommer att föreligga sådana fall. Härmedsammanhängande problem diskuteras emellertid f n, med personalorganisationerna.Del är för dagen för tidigt alt uttala sig om huruvida det genom dessadiskussioner kan framkomma ytterligare åtgärder som kan underlättaomplaceringsarbetet. Jag anser mig emellertid ha anledning till viss optimismpä den punkten. En hel del av de krav som fanns med i är just sådana som vi f. n, diskuterar medpersonalorganisationerna. Hur stor gruppen omplacerade tjänstemän till sistkommer att bli kan jag för dagen inle bedöma, eftersom det för fleramyndigheter återstår en lid innan fiyttningarna päbörias. Men enligt vad jaghar inhämtat frän SPN finns det anledning att anta alt gruppen kommer all blirelativt liten i förhållande till det totala antalet tjänstemän som ansökt omomplacering. Lätmig i anslutning till dessa problem säga några ord till , sommenade att jag bara tagit upp en liten del av problemet därför att jag harkoncentrerat mig på de verk som fiyltar 1975, Det är väl ändå rätt viktigt gör det. Del är ju de problemen som är de mest näraliggande och som del iförsta hand gäller att lösa. Del är därför som jag i mitt interpellationssvarhar koncentrerat mig på dessa frågor. Det innebär givetvis inte att vi på någotsätt nonchalerar de kvarstående frågorna. Även dem kommer vi - på sammakraftfulla sätt som - att ta itu med. Statsrådetssenaste inlägg hade, jänifört med det skriftliga svaret, en viss lyftning,tycker jag. Att jag sedan inle har samma definition på "krafifull"som statsrådet, är en annan sak. Låt mig försöka bemölastatsrådet på de punkter han tog upp. Utgångspunkternaför besluten känner vi väl till. Vi känner väl lill alt fattade dessabeslut. Vi känner också väl till att olika ex- perler - forskare ochandra som sysslar med regionalpolitik - ifrågasatt om detta var enrimlig och vettig politik. Vi känner vidare väl lill alt även de som drevigenom beslutet fick lov att erkänna att det var mycket bristfälliga kalkylerav bl, a, kostnaderna som låg lill grund för beslutet. Statsrådet erkännersjälv att en majoritet av de anställda är emot en utflyttning men attriksdagen trots detta beslutat om en sådan. Statsrådeträknade upp alla de åtgärder som vidtagits och menade sig i dem ha något slagsalibi för att man verkligen satsat så krafifullt som en gång avsåg. Jag menaratt det är skandal sett utifrån den utgångspunkt man hade1971, då utskottet skrev att man i endast mycket speciella fall skulle behövahävda omstationeringsskyldighet, när del föreutfiyttningen, i några fall två och en halv och i några andra fall tre och enhalv månader före själva bohagsfiyttningen återstår alt omplacera drygt 500personer, varav ungefär 150 har s. k, NOM-garanti, men resterande ca 400 ickehar delta. För alla dessa människor råder det - i mitten pä maj och när vivet alt verken skall flytta - total ovisshet om vad som kommeratt hända. Det menar jag är ett mycket otillfredsställande läge. Det är ensituation som ingen människa kan vara nöjd med. Detär inle jag, herr statsrådet, som har jämfört den privata och den statligaarbetsgivaren, utan jag citerade tidningen . Jag har inle denerfarenhet rent generellt som statsrådet har när det gäller den här typen avproblem, och jag kan därför inte göra en kartläggning om vad som har hänt, t.ex. . Del är klart att det har syndats, både avprivata och statliga arbetsgivare, under den gångna liden. Men det är inte delvi diskuterar, ulan vi diskuterar det speciella fallet att harbeslutat att - utan att det förelegat några sä att säga speciella problem närdel gällt alt ha kvar verksamheterna i , utan tvärtom av helt andraskäl - flytta ut ungefär 10 000 tjänster. Detär intressant för mig, precis som för , alt ta upp den diskrepans somfinns mellan ä ena sidan socialdemokratin och ä andra sidan centerpartiet.Centern har gång på gång när vi debatterat denna fråga på lokalt plan sagt; Vivill inte flytta ut personer - det har aldrig varit fråga om det, utan vad dethar varit fråga om är alt flytta ut tjänsterna - medan däremot såvitt jagförslår statsråden, och inte minst finansminister , har varit fulltmedvetna om att det skulle bli rena rama kaoset för alla de hä." verken,om de skulle förlora i stort sett hela sin personal, efiersom uppskolning ochinlärning tar läng tid. Del är en allvarlig situation, när drygt hälfien av deberörda så nära utflyttningen ännu krampaktigt försöker få stanna kvar iStockholm. Nusäger statsrådei att vi har vidtagit alla dessa åtgärder. Det var fem sex olikakrav som hade ställt upp och som vi visade upp; jaghade svårt alt höra, om alla dessa krav i detalj hade 0/77 omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyltning, 777. m. 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutjlyttning, m.m. Jag tyckte altdet åtminstone pä några punkter var en betydande inskränkning. Men ; de haralltså vidtagits. Trots detta kommer, säger statsrådet, "ett visstantal" att stå inför situationen att tvingas flytta med verken. Nästamening löd alt risk föreligger för att ett mindre antal kommer att beröras avdet här. Såvitt jag förstår måste väl de 400-500 människorna som berörs pådetta sätt uppleva det som utomordentligt besvärande. De kan ju inle sesituationen som att det finns "en viss risk" för att "ett visstantal" av dem kommer att flyttas ut och att alternativet blirarbetslöshet, utan de ser detta som ell kallt faktum nu och vet inte hur deskall göra. Delär därför tacknämligt att statsrådet nu äntligen i elfte timmen - eller nästani tolfte limmen - diskuterar med personalorganisationerna. Jag förutsätter attsådana diskussioner har pågått . Del kan emellertid, herrstatsråd, inte vara för tidigt att , , säga någonting mera omhur dessa problem skall lösas. Hur stor gruppen omplacerade blir säger sigstatsrådet inte kunna ange eftersom ännu återstår till flyttningen.Det är nästan ett hån mot de här människorna! Vi går ju snart in i periodenSemestersverige, och de måste väl i fridens namn få en nägol längreplaneringstid för sig själva och sina familjer än bara något 15-20-tal dagareller någon månad! Jag tycker att denna fråga är dåligt skött. Även om mycket har gjortshar del alltså gjorts för litet. Del är möjligt att man kan sätta etiketten"kraftfull" på mänga av de åtgärder som vidtagits i jämförelse meddem som vidtagits i tidigare verksamhet, men här är del ju också fråga om ettexceptionellt beslut, eftersom vi har flyttat ut människor pådel här viset och i sådan omfattning. Jagvill i likhet med bygga på kalalogen med förslag till åtgärder.Det är uppenbart att SPN behöver mera resurser, inte minst för att kunna skötaockså den långsikliga verksamheten, så alt de som arbetar på FOA eller andraställen och som redan nu har gått in och begärt omplacering i rimlig tid införsin utfiytlning kan få hjälp och inte som , månaden före utfiytlningen, måstebefinna sig i ell läge där de vet varken ut eller in. Det är det första. Vidare,herr talman, sade utskottet när del gällde NOM-garan-tierna att omprövningen av framförda skäl från dem som sökt NOM-garaniier "sker i engenerös anda anser utskottet att omstationeringsskyldighet i realiteten intebehöver hävdas annat än i mycket speciella fall". vet vi att av samtliga som har anmält sig som stannare har erhållitNOM-garanti. Där skulle man kunna vara generösare och på så sätt minska antalettvängsförnyitningar, även om man inle automatiskt har skaffat nya jobb. Jag vill också som herrUllsten peka på detta med tjänstledigheten. Tillsist vill jag säga; Ompröva vissa av de mest uppenbart tokiga besluten, t, ex,statens provningsanstalt och , därkostnadsrullningen visar en ständigt accelererande takt och där framför allt.den omständigheten att många av de anställda tillhör specialistkategorinmedför att omställningsproblemen blir ännu större. Det jag sade omalt statsrådet inte läste upp svaret skall han inte ta så allvarligt -jag bara noterade att det var en händelse som såg ut som en tanke, att förstagången jag var med om att denna praxis tillämpades råkade det gälla ell svarsom var sä svagt, Statsrådeipåpekar alt beslutet om utlokaliseringen fattades under stor enighet här iriksdagen. Det är förvisso sant; det var ganska fä som gick emot del. Men pätvå punkter var enigheten total. Den ena gällde de allmänna regionalpolitiskamålen. Vi som motsatte oss detta sätt att använda ell par miljarder kronortyckte att de pengarna kunde användas pä ett bättre sätt och med störreregionalpolitisk effekt pä andra områden. Jag tror del är svårt att nu påståmotsatsen.