prot · FY0915 · 1975-12-31 00:00:00 — När en riksdagsman, t. ex. jag själv, försöker få ut de handlingar somligger till grund för detta beslut möts han av beskedet att dessa handlingar ärhemligstämplade . Man undrar hur det fungerar i statligaaffärssammanhang när en enskild riksdagsman, som ambitiöst försöker bilda sigen uppfattning om vad som egentligen händer, förbjuds all sälta sig in i dehandlingar som ligger till grund för det beslut som man har en demokratiskskyldighet att försöka bilda sig en uppfattning om. Nej,kollektiv makt- och förmögenhetskoncenlration är inte något eftersträvansvärt.Det borde ha framgått av finansministerns direktiv till den utredning somnyligen har tillsatts. Förföriskt tal om all del är fråga om "löntagarnaspengar" kan inte dölja verkligheten, nämligen alt om den enskilde själväger en tillgång är hans möjlighet till inflytande i praktiken större än vidkollekliva statliga arrangemang. Idirektiven understryker finansministern alt-löntagarnas andel i förmögenhetstillväxtenär viktig för att befrämja företagsdemokratin. Även om företagsdemokratinenligt vår uppfattning måste göras innehållsrik främst med andra medel ärlikväl ett vidgat löntagarägande en hjälp. Förutsättningen är dock att dennavidgning av ägandet ges formen av ett enskilt, individuellt ägande. Annars trorjag att förelagsdemokratin blir försämrad. Skall vi utvecklaföretagsdemokratin i rätt riktning måste vi utesluta system som ersätterenskild ägandekoncenlration med en än mer hotande statlig ägandekoncentration.I ett stats-kontrollerat näringsliv finns del i princip bara en heltdominerande arbetsgivare, nämligen det offentliga. Var och en, herr talman,kan ju tänka sig in i vad en sådan dominans innebär för individers ochfackföreningars arbetsvillkor. Även om löntagarorganisationerna skulle ges vidafond-förvaltande uppgifter tror jag ändå inlé att detta skulle vara till derashjälp. Vi behöver, herr talman, starka fackföreningar, men om organisationernafår för stor makt över vida områden kommer den makten alt omfattabefogenheter - t. ex. ett omfattande arbetsgivaransvar - som slår i strid medorganisationens livgivande uppgift. Denutredning som har tillsatts har just till uppgift all undersöka hurlöntagarna kan få en större möjlighet till del av den förmögenhetstillväxt somsker i företagen. Men skall man främja en breddning av ägandet i individuellform, då skall man också ta andra initiativ. Jagtänker t. ex. pä bostadsområdet. Där finns det mycket att göra när del gällerall befrämja enskilt ägande. Bosladskapitalet utgör en tredjedel av de samladetillgångarna i landet. Moderata samlingspartiet vill att de som så önskar skallfå chansen att skaffa sig en egen bostad i form av ett småhus eller enbostadsrätt. Vi vill att fastighetslagsliftningen och lånebestämmelserna skallses över för att möjliggöra en vidgning av det individuella lägenhetsägandel.Villabeskaltningen skall vara sådan att småhusägande inte motverkas. Vi villatt småhusägare skall ha möjlighet alt friköpa sin tomt, om de önskar del. IKristianstad gav socialdemokraterna under valrörelsen ut en broschyr, där ettantal människor förklarade hur underbart del var med tomträtt. Men som vi vethar alla dessa som fanns med i den socialdemokratiska broschyren, sedan deborgerliga vann valet i , faktiskt begagnat möjligheten att friköpasin tomt. Detta visar ganska klart hur regeringens bostadspolitik står i stridmed vad enskilda människor egentligen önskar. Enannan viktig metod all motverka ägandekoncentration är att ge bättremöjligheter för mindre och medelstora företag. Till den gruppen hör ju deviktiga familjeföretagen, däribland flertalet eller alla jordbruk. Demindre och medelstora företagen är faktiskt utsatta för många ekonomisk-politiskaorättvisor. Så är det trots att de företagen är så vikliga för sysselsättning,för utveckling, för regionalpolitik, för nyföretagande och speciellt somalternativ till ekonomisk koncentration. Dessaföretag är missgynnade. De ständiga höjningarna av olika löneskatter drabbarjust dem hårt. Kapitalanskaffningen har varit svårare för dem när det harblivit kredilrestriktioner. Olika statliga stödåtgärder är ofta beskaffade pådel viset all mindre företag i själva verket ställs utanför.Investeringsfonderna har de svårt att bygga upp, externa investeringsbidraghar de svårt all utnyttja. Blankettraseriet lägger stora bördor på företag därägaren själv inte har tid att ägna sig åt sådant utan att åsidosätta denföretagsledande uppgiften och inte heller har råd att hålla speciell personalsom sysslar med det. Moderatpolitik, herr talman, är inriktad på att försöka undvika sådana orättvisor. StatsrådetLidbom har förkunnat att den privata äganderätten är "en spärr moldemokratin". För egnahemsägare och småföretagare är del ettsvårförståeligt uttalande. För alla som betraktar utvecklingen i länder där manhar avskaffat enskilt ägande är beskrivning obegriplig. Ökademöjligheter för löntagarna att få del av förmögenhetstillväxten i samhälletmåste därför ges formen av ökade möjligheter till individuellt ägande - intekollektivt. Socialdemokratins ensidiga inriktning på kollektivt ägande är ettullryck för en misstro mot den enskilda människan. Vem litar mest på denenskilda individen - den som vill söka former för att förbättradet enskilda ägandet för de stora grupperna, soin på grund av den politik somhar drivits inte har fått möjligheter till sådant ägande, eller den som alllidvill bygga upp kollektiva arrangemang, där det i praktiken är staten sombestämmer? Individen,herr talman, måste visas tilltro för att vi skall få verkligt medbestämmande,för att vi skall få individuell frihet. bör bestå av ett självägandefolk, inte av ett statsägt samhälle. i (vpk): Regeringen anser att med den inriktning den föreslår för den ekonomiskapolitiken 1975 blir grundprognosen för tillväxt och sysselsättning positiv,som man erkänner betydande osäkerhetsmoment. Denkonjunkturoplimism man ger uttryck för är man dock tämligen ensam om. Ävenekonomer som regelbundet uppträder till det nuvarande ekonomiska systemetsförsvar ställer i utsikt alt 1975 kommer all innebära en konjunkturnedgång. Depekar därvid på kraftiga arbetslös-helssiffror, vikande tillväxt ellertillbakagång och andra markanta kristecken i andra kapitalistiska stater,vilka är vikliga handelspartner ål . kommer i sin senaste "barometer" fram till enlångt mer pessimistisk syn på den svenska konjunkturutvecklingen än denregeringen ger uttryck för. 20 96 av de svenska företagen förväntar sig minskadorderingång på såväl hemma- som exportmarknad under de tre första månaderna1975. ansåg en femtedel av förelagen all deras orderstock varför stor i förhållande till deras produktionsförmåga. har bedömningensvängt, och 6 96 av förelagen anser sig ha en för liten orderstock. Även pålagersidan bedömer nu många företag läget vara sådant att de har för storasåväl råvaru- som färdigvarulager. De osäkra framtidsutsikter regeringenuttalar i sin finansplan tycks alltså redan vara sådana alt grunden förregeringens "optimistiska" konjunkturbedömning rycks undan. Detär inte all måla i svart om man säger att läget snarare tycks vara att storrisk föreligger för att också den svenska ekonomin snabbt går mot en ny konjunkturnedgång.Arbetslösheten framöver torde förvärras. Prisstegringarna kommer all fortsättai myckel hög takt och hota förbättringar i människornas levnadsstandard. Denstarka prisstegring som ägde rum på livsmedel är särskiltanmärkningsvärd mot bakgrund av att prisstopp råder på vissa livsmedel. Vi harprisstopp på mjölk och mjölkprodukter samt på kött och fläskvaror, kombineratmed subventioner via statskassan till jordbruket. Ändå har prisstegringarnafortsatt på livsmedel. Genomatt slopa momsen på livsmedel skulle man i ett slag kunna sänka matpriserna med15 96. Detta krav, som vårt parti har rest under en följd av år, har numeravuxit sig mycket starkt och omfattas av allt fler människor. Påståendetatt det skulle vara administrativt krångligt att slopa malmomsen hartillgripils som argument mot vårt förslag i stället för en sakdebatt i frågan.Faktum är ju all differentierad moms förekommer i en rad länder, och i de flestaländer med moms har man regler som innebär att livsmedel - i en del fallbaslivsmedel - är helt eller delvis befriade från mervärdeskatt. Detta visarihåligheten i den svenska skat-tedebatlen - att del inte skulle vara möjligtatt slopa momsen på maten med hänsyn till administrativa åtgärder. Vad som gåralt göra i andra länder borde rimligen vara möjligt att genomföra också iSverige. Att helt slopa momsen på livsmedel är i själva verket en rak och enkelåtgärd. Iskattedebalten har också anförts mot vårt förslag att det främst skulle gynnahögre inkomsttagare. Påståendet är felaktigt, och vi kan i del sammanhangethänvisa till officiella statistiska undersökningar som visar altlåginkomstlagaren betalar betydligt större mervärdeskatt i procent av dendisponibla inkomsten än vad höginkomsttagaren gör. Eftersom vi i våra förslagom slopande av moms på maten förutsatt att detta skall finansierasmed skärpta skatter på stora förmögenheler, arv och gåvor, bolagsvinster, högainkomster osv., uppnår man också en viktig omfördelningseffekt. Denuvarande subventionerna på baslivsmedel ser vi som ett direkt svar på kravetpå lägre livsmedelspriser genom slopande av mervärdeskatten. Dessasubventioner uppgår nu till . För konsumenternahar det inneburit att de totala livsmedelsutgifterna har hållits nere med ca 896. För ett hushåll med tre barn medför sub-venlioneringen en sänkning avlivsmedelsutgifterna med ca . Därför måste de härsubventionerna försvaras mol de angrepp som görs. Mensamtidigt som vi konstaterar att subventionerna visserligen bidragit till allnågot hejda prisstegringen måste vi säga att de ingalunda stoppatprisstegringen och ännu mindre vänt denna i en prissänkning på livsmedel. Detgamla kravet på ett slopande av moms på maten är därför minst lika aktuellt som' tidigare. Tillsammans med en utvidgad priskontroll skulle det vara enåtgärd som i första hand gynnade lågavlönade, barnfamiljer och pensionärer. Frånvår sida ser vi ett slopande av mervärdeskatten på livsmedel framför allt somen fördelningsfråga, där det andra ledet i förslaget är en skärpning avskattebelastningen på kapitalet. Underde senaste årtiondena har sådana förändringar genomförts i skattepolitiken attden sammanlagda effekten blivit skattelättnader för bolag och storaförmögenhetsägare men en skärpt beskattning av personer med låga ellermedelstora inkomster. Det är framför allt införandet och höjningen avmervärdeskatten samt höjningarna av kommunalskatterna som bidragit till dennaeffekt. De lidvis företagna ändringarna i skatteskalorna ändrar inte denallmänna tendens som jag här har redovisat. Genom beslut vid olika tillfällenhar beskattningen av de stora för-mögenhelsägarna och av bolagenlindrats. 5 Riksdai;cns protokoll 1975. Frånvårt partis sida anser vi därför att det finns mycket starka skäl att lindrabeskattningen för de lägre inkomstlagarna och i stället skärpa beskattningenför höga inkomster, bolagsvinster m. m. I första hand menar vi all det bör skegenom en minskning av den indirekta beskattningen, där en första etapp ärslopande av moms på livsmedel. I stället bör produktionen beskattas och iförsta hand kapitalel. Förde fiesta inkomsttagarna är kommunalskatten den tyngsta av de direktaskatterna. Låg- och medelinkomsttagarna som just nu plockar fram sinaskattsedlar för deklarationen kan lätt konstalera alt del är kommunalskattensom utgör den största posten. De flesta får också räkna med högre kommunalskatti år än . I mer än hälften av landets landsting och kommuner höjdesskatten , och den genomsnittliga utdebiteringen överstiger nu 25kr. Orsakernatill de stigande kommunalskatterna är ju bl. a. att åtskilliga uppgifter ochutgifter har lagts på kommuner och landsting genom beslut av regering ochriksdag. Statsbidragen är otillräckliga och urholkas av infiationen. Detär också viktigt att hålla i minnet att de lättnader i fråga om den statligaskatten som beslutats och som planeras innebär ökade utgifter för kommunerna.Och för kommunerna finns ingen annan väg att betala höjda arbetsgivaravgifterän att ta in pengarna via kommunalskatten. I synnerhet när del gäller storagrupper med låga inkomster äts del mesta av den statliga skattesänkningen upp -främst på grund av de stigande kommunalskatterna. Höjningar av denproportionella kommunalskatten som följd av lättnader i den progressivastatsskatten missgynnar ju låginkomstlagarna. Debåda provisoriska förslag som skatteulredning framlagtförlorar starkt i värde genom att de driver fram höjda kommunalskatter.Visserligen har man , i går, genom en ny överenskommelse mellan staten ochkommunförbunden uppnått en form av skattestopp på den kommunala sidan, menrisken är alt man på samma sätt som förra gången främst åstadkommer försämradsocial service och ett uppdämt reformbehov. Mankan inte trolla bort kommunernas kostnader. Staten måste i en helt annanomfattning än ta över kostnader som ligger på kommuner ochlandsting. Som omedelbara åtgärder har vi kommunisternaföreslagit statligt övertagande av personalkostnaderna vid barnstugorna, ettgrundbidrag till pensionärernas bosladslill-lägg och befrielse för kommuner ochlandsting från skyldighet att erlägga arbetsgivaravgift. Detta menar vi äråtgärder som kan vidtas , utan att invänta en total översyn avkostnadsfördelningen mellan stat och kommun. På är det naturligtvisofrånkomligt all ta upp hela frågan om vilka inkomster till statskassan som mankan finansiera över kommunalskatten. Det är bl. a. därför som vi från vårtparti har föreslagit att de tre utredningar som arbetar inomskattepolitikens område sammanslås till en. inte ses isolerat från vadsom sker på andra områden. Närvi talar om ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun vill vi åstadkommaen mera rättvis fördelning av skallebördorna. Kommunalskatten är orättvisframförallt från låg-och medelinkomsltagarnas synpunkt. Statens ökade utgifterför en ändrad kostnadsfördelning måste självfallet finansieras genom hårdarebeskattning av kapitalet, inte genom indirekt beskattning, som också ärogynnsam för låginkomsttagarna. Man skulle i själva verket kunna tala om ändradkostnadsfördelning mellan kommunerna och kapitalet. Detär väl inget tvivel om att den kommunala självstyrelsen har starkt begränsatsgenom den utveckling som varit rådande. Eftersom ungefär 80 96 av kommunernasutgifter är bestämda av statsmakternas beslut finns det inte så mycketkvar av den kommunala självbestämmanderätten. Därför är del inte orimligt,menar vi, all pröva frågan om en enhetlig skall till stat och kommun. Del kanvara en uppgift att fundera över för en skatteulredning som skall se över heladel skat-lepolitiska området. Del är nu så väl tillrättalagt för en ny mellanregeringen och att redan har antytt all man skulle kunnaspara in själva utflykten till . Uppgörelsen lär emellertid inte blibättre än förra årets, även om den äger rum på annan plats. HerrHelén gjorde en som jag tycker till hälften riktig bedömning avHagaöverenskommelsen i en intervju i . Det fanns, sade han,i den uppgörelsen inte ett uns socialism men hela lass av liberalism. Alldel inte fanns ett uns av socialism i den är helt riktigt. Var skulle del hakommit ifrån? Men att det fanns hela lass av liberalism är väl tvivelaktigt,såvida inte liberalism får se ut hur som helst. Kärnan iHagauppgörelsen var ju att säkra grunden för en statlig inkomstpolitik i formav en skatlepolitisk inblandning i avtalsrörelsen, och det är väl rentideologiskt inte särskilt liberalt. Billigt för arbeisköparna är det förstås,och det är möjligen det menar med liberalt. Tankenbakom del hela är som bekant att sänkningar av den direkta statsskatten skallräknas av från lönekraven. Denna skatteomläggning - den måste betecknas såeftersom de kommunala skatterna och taxorna i efterhand kryper upp imotsvarande grad - skall föranleda lönarbetarna all vara återhållsamma med sinalönekrav. blev del ett 55-öresavtal av det, och siktet är välinställt på alt nå samma effekt . Förragången varnade vi regeringen för att gå in och söka borgerligt stöd i denekonomiska politiken, och vi gjorde det därför att de som har tjänat påHagauppgörelsen äi storföretagen, som har haft rekordvinster och somexporterat kapital ur landet som aldrig . Det råder inget tvivel om attvinstandelen har ökat på löneandelens bekostnad. Den debatt som förts under åtskilliga timmar har handlat om denäraliggande problemen, om de närmaste månadernas ekonomiska politik, och detär naturligt. Diskussionen har ju gällt budgeten för del kommande året. Jagskall inte ge mig in i den diskussionen; jag vill bara konstalera allregeringens bedömning av situationen är den rikliga. Vi har just nuhögkonjunktur och hög sysselsättning. Därför flnns det för dagen ingen anledningatt ingripa med stimulans, som del talas så myckel om. Men man måste hålla enmycket hög beredskap inför vad som kan komma att hända. Arbetslöshet är en olycka för den enskilda människan och otillfredsställandeför samhället. Menvi måste också klara vår utrikesbalans, vår ekonomi. Den stora valutareserv vihade när vi gick in i den s. k. oljekrisen har medfört att vi haft förmåner somandra länder inte haft. Vår goda ekonomi har också givit oss ettanseende utomlands. Vi bör söka återställa dessa saker. Manblir därför litet förvånad när en del fackekonomer mycket ansträngt driver ettresonemang som läroboksmässigi är riktigt men som inte har förankring i denpraktiska verkligheten, Del förs resonemang av typen: Vad menar vi medöverbalansering, vad är underbalansering, osv.? Man föreslår en hel delteoretiskt i och för sig riktiga åtgärder som praktiskt inte leder till det vivill. Vi måste ha en god ekonomi om vi skall kunna driva en sådan politik somvi vill ha. Låtmig utsträcka mitt resonemang till att gälla . Jag vill alltsåinte begränsa mig till del närmaste budgetåret ulan dra ut perspektivet iframtiden. Vihar just nu hög sysselsättning. De 100 000 nya jobb som talade såmycket om i valrörelsen har vi fåll under det föregående året; vi har numer än 100 000 nya jobb. Men vi vet alla att det finns många fier människor somvill ha arbete. Det gäller människor i vissa regioner, det gäller kvinnorna, detgäller handikappade, det gäller ungdomar osv. Vi har alltså ett mycket störrebehov av sysselsättning än som kunnat tillgodoses med dessa 100 000 nya jobb.Den sysselsättnings-utredning som arbetar är därför mycket viktig. Men detgäller också för den att mycket snabbt framlägga några förslag. Mankan fråga sig var de nya jobb som vi alla talar om att vi vill åstadkomma finnsatt hämta. Jag skall inte försöka uträtta sysselsäll-ningsulredningens arbetehär i talarstolen, men jag skulle vilja göra några påpekanden. Jag vill ställafrågan så här: Har vi råd att myckel längre eftersätta alla de stora behov somfinns inom tjänstesektorn, inom den offentliga sektorn? Det gäller sjukvården,åldringsvården, barntillsynen och många andra områden. Detfinns kretsar i vårt land som hävdar att den offentliga sektorn under ingaförhållanden får öka mer . Där måste man i stället hålla igen. Del är denprivata sektorn som måste öka. Det påståendet får inte Del gällerför oss politiker all se till att del inte går på del sättet. Del måste tillmånga fler anställda på dessa områden. Och - märk väl - de måste inte tilldärför att fler människor skall få ett jobb, utan därför att vi vill ge människornaen bättre service när det gäller åldringsvård, sjukvård osv. Vi vill hålla enhög standard där, och vi kan inte låta bli detta bara för att man säger att denoffentliga sektorn inte får svälla. Detta är en myckel viktig sak försysselsäiiningsulred-ningen att arbeta med. Jagvill också peka på att trots att del väldigt ofta talas om vilken hög standardvi har här i - och del har vi - måste industriproduktionen öka. Denmateriella standarden måste ökas i vårt land. Trots talet om lyxkonsumtion ochallt sådant vet vi ju all del finns myckel stora grupper i samhället som intehar alla sina behov fyllda. Man talar föraktfullt om prylar, men det finnsstora grupper som har för litet prylar. Därför måste vi också öka vårindustriproduktion. Den lyxstandard som man talar om är nog begränsad till enytterst liten del av samhället. Kanske det i den här kretsen finns tillräckligtmånga som inte behöver höja sin standard, men det gäller långt ifrån allamänniskor. Därför måste som sagt industriproduktionen öka. Den måste också ökaför alt vi skall kunna klara vår balans gentemot utlandet, vår valutabalans. Hurskall vi då utveckla denna industriproduktionen? Del är kanske den viktigastefrågan. Det är sysselsättningsutredningens sak all klara, men låt mig ge någraexempel på hur jag ser på frågan var vi skall få fier jobb ifrån och vad det ärsom måste öka inom industrin. Vimåste satsa myckel hårt på en utbyggnad av vårenergiproduktion. Det tror jag att inte någon vill gå emot. Vi kan tvista omhur vi skall skaffa fram denna energi men inte om alt vi behöver den. Och mankan fråga sig vem det är som är beredd alt satsa här. Självklart är delsamhället som blir den stora investeraren när det gäller att bygga utenergiproduktionen. Däri ingår en utbyggnad av oljehanteringen, en uppbyggnadav petrokemin m. m. som innebär mycket dyrbara anläggningar. Samhället måstesjälvklart gå in där. Jag kan peka på andra ting. Vår stålproduktion måstebyggas ut. Det är samhällets pengar som sätts in där för alt skapa nyasysselsättningar. Vår varvsindustri, åtminstone delar av den, har betydandeproblem just , och man begär samhällets organisatoriska assistans i varjefall. Dessaexempel kan väl visa något litet vad som gäller för vår industriutveckling denärmaste åren framöver. Exemplen visar att enorma investeringar måste ske underde närmast kommande åren, och man ställer sig frågan: Var finns det kapital somkan klara dessa investeringar? Del gamla receptet var alltid all ge företagenhögre vinster så att de hade kapital att investera. vet alla all skeren stor del av kapitalökningen inom den offentliga sektorn. Vi måste utnyttjaallt kapital som finns tillgängligt för alt vidga vår industrisektor. Då harman verkligen svårt att förstå motståndet mol att utnyttja AP-fonderna som enliten del av det kapital vi måste få fram för att öka vår industriproduktion. Man kan fråga sig om detär fördomar och ideologi som hindrar ett fullt utnyttjande av de tillgångar somfinns. Jagskall lämna den diskussionen med alt bara konstalera att vår ka-pilalanvändningsjälvklart måste planeras myckel noga, eftersom vi aldrig har tillräckligaresurser för att utveckla allt det vi vill. Därför gäller det att planera vardetta kapital skall kunna sällas in för att tjäna allmänheten bäst. Även vårindustriutbyggnad inom olika sektorer måste planeras så att vi vet vad visatsat på först och sist. F.n. har vi den situationen all det är samhället, staten och kommunerna, somplanerar samhällets uppbyggnad, sjukvård, utbildning och allt sådant. Samhälletplanerar regionalpolitiken och anses också självklart skola planera för attkunna rädda företag som håller på att gå omkull. All annan induslriplaneringskall enligt borgerlig uppfattning ligga hos "näringslivet", ettuttryck som man då använder i myckel inskränkt bemärkelse. Jag tror att det ärnödvändigt alt man kommer till en annan syn och säger att dennakapitalplanering, denna industriplanering måste ske i samverkan mellan samhälleoch näringsliv. Det räcker inte med den gamla modellen alt var och en arbetarpå sitt, utan vi måste få en samplanering. SaiTiplaneringenmåste också leda till alt vi utvecklar näringslivet på ett sätt som svarar molvad människorna behöver och vill producera. Men detta räcker inte. Om vi skallkunna stärka vårt näringsliv och planera gemensamt måste vi få mycket mera avmedbestämmande och medansvar för de anställda i förelagen. Del råder vidplaneringen ett trepartsförhållande mellan de anställda, samhället ochföretagen.