prot · FY0997 · 1975-12-31 00:00:00 — När man kräver alt barnensrättigheter skall garanteras då räcker plötsligt inte produktionen lill. Är detverkligen nägon som tror pä delta? Sanningenär ju i stället all de borgerliga partierna liksom socialdemokratin iregeringsställning i ord kan tala om behovet av en bättre barnomsorg. Men närdel gäller alt omsätta orden i handling då säger ni stopp. Dä vill ni inte varamed. Dä skyller ni på "del samhällsekonomiska utrymmet". Erståndpunkt innebär bara att ni anser höga bolagsvinster, förmögenhetsökning,spekulalionsvinster på fondbörsen, höga militärutgifter och nya bidrag tillstorbolagen vara viktigare än en ulbyggnad och förbättring av daghemmen.Wallenberg och är viktigare än barnens intressen - det är er ståndpunkt. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Manförsöker att skapa dramatik omkring denna debatl genom all knyta ihop den medfrågan om extraval till . Man kommer att skriva och tala mycket omlottdragningar och deras resultat. Men den verkliga dramatiken finns inle här.Den verkliga dramatiken finns i städerskornas, skogsarbetarnas ochrenhållningsarbelarnas slrejkaktio-ner. Den finns i de aktioner för fler ochbättre barnstugor som engagerar allt flera människor. Den finns i den opinionsrörelsemot en utbyggnad av kärnkraften som inte kommeratt avstanna efterriksdagsbeslutet, utan i stället växa sig allt starkare. Den flnns i den lokalakampen ute pä arbetsplatserna, i hyresgästernas aktioner mol hyreshöjningarnaoch i protesterna mot de stigande priserna. Dessa protester, denna rörelse,mäste för att ge varaktiga resultat vända sig mot det som är det gemensamma iregeringens och de borgeriiga partiernas politik, nämligen tron pä alt välståndkan byggas på det kapitalistiska näringslivet, på de stora, privala,kapitalistiäka förelagen. Medvälstånd menar jag då inte en hög produktion av vilka varor som helst, vilkager kapitalet profit. Jag menar elt verkligt välstånd för de arbelandemänniskorna: rätt för alla lill ett meningsfullt arbete, trygghet i jobbet ochtrygghet i inkomsten, garantier för att löneökningarna inte äts upp av pris-och hyresslegringar, god arbetsmifiö som inte innebär hälsorisker för dearbetande, en förkortad arbetsdag som motverkar förslitningen ochger alla en bättre chans att utveckla sina mänskliga relationer, avgörandeinflytande för dem som kallas anställda men som borde benämnas de skapandekrafterna över företagen och över hela samhällsekonomin. Attgenomföra allt della är en fråga om kamp som ligger inom och som är en direktfortsättning av arbetarrörelsens traditioner. Men skall delta genomföras kanman inle nöja sig med att sitta och försöka administrera del kapitalistiskanäringslivet så att det blir så litet ineffektivt som möjligt. Då kan man inteutgå från uppfallningen alt vad som är bra för de kapitalistiska företagenocksä är bra för lönarbetarna och samhället. Då krävs det i stället enmedveten och långsiktig politik för att bryta kapitalets grepp över ekonomi ochsamhällsliv. grupper och partier tycker att det är fel att tala om kapitalism imotsättning till socialism. De vill bara resonera om reformpolitik. Alt skötaekonomin betraktar de som en renl leknisk fräga, där det bara gäller alt ha derätta insikterna för att säkra full sysselsättning och prisstabilitet.Äganderätt och makt betraktar de som nägol ovidkommande för det ekonomiskaförloppet. Ekonomermed den inställningen fanns redan i förra århundradet. Dä kallades de med rättaför vulgärekonomer. Det finns ingen anledning att ändra den benämningen. Detgär nämligen inte att skifia ul ekonomin från politiken. De som försökerinbilla oss att arbetslösheten varaktigt kan utrotas och inflationen heltstoppas i det kapitalistiska systemet försvarar i själva verket bara dettasystem. Man kan riktauppmärksamheten på olika avsnitt när man diskuierar den ekonomiskaulvecklingen och den ekonomiska politiken. När det gäller vad som hänt desenasie åren vill vi från vpk:s sida framför allt kritisera den förskjutningsom ägt rum i fördelningen av inkomster och förmögenheter. Den har gynnatbolagen och de stora kapitalägarna. Den har missgynnat lönarbelarna,pensionärerna och de små förelagarna. De stora förmögenhelsägarna har krafligtökal sina kapital. Spekulationen i aktier, mark och andra sakvärden harinneburit stora inflationsvinster. Det är en begränsad grupp i samhället somgjort dessa vinster. De har inte snutits ur näsan eller ramlat ned från himlen.De har skett på bekostnad av att andra grupper fått se sin andel avinkomsterna och för-mögenheterna i samhället minskad. Destora bolagen har kunnat noiera kraftigt ökade vinster under de senaste åren.Dessa har heller inte skapats ur luften. Ökningen av profiterna har skett påbekostnad av lönerna, eftersom bägge tas ur ett gemensamt produktionsresultat.Enligt LO:s beräkningar var förhållandet mellan löner och driftöverskott iförelagen i den s. k. konkurrensutsatta delen av näringslivet under 1960-talelsom 70 lill 30. Men under de år som förflutit av har förhällandetvaril 60 till 40. Del betyder att det under de senasie åren skett en kraftigomfördelning till kapitalels förmån. Arbetarrörelsenkan självfallet inte godta detta. Det är mol bakgrunden av denna utveckling manmåste se den växande irritationen på arbetsplalserna, kraven pä en mera aktivlönepolitik och de inom flera områden uppflammande strejkerna. Arbetsköparnaspåslående att lönehöjningar skapar inflation mäsle mol denna bakgrund bemötasmed förakt. Det är ju i stället monopolens spekulationer och prisuppdrivandepolitik som verkar som bensin pä inflationsbrasan. Om lönarbelarna lyckasåtererövra vad de förlorat ökar del inle inflationstrycket, utan minskar del islällei. Lönarbetarnas kamp för en bättre fördelning av produktionsresultatetär alltså en kamp mot inflationen. Detfinns hos regeringen f n. en stor förnöjsamhet över den ekonomiskautvecklingen. Man pekar på den ökade sysselsättningen. Man pekar pä de s. k.konjunkiurutsikterna och menar att dessa innebär goda förutsättningar för detnärmasle året. Man pekar på att prisstegringen inte är riktigt lika hög som ivissa andra länder. Alltdetta låter sig naturligtvis sägas. Inom ramen för kapitalismens ekonomiska systemupplever det svenska näringslivet just nu en relativ högkonjunktur. Det ärmöjligt att den kan bevaras en lid framåt. Det är ocksä möjligt attprisstegringen blir någon procent lägre än . Men innebär verkligendetta att de ekonomiska utsikterna pä nägol ger anledning tillfinansministerns slora optimism? Det finns en stark kvarvarande arbetslöshettrots högkonjunkturen. Den drabbar särskilt ungdomen. Många ungdomar som villut i arbete har svårt att få en meningsfull sysselsättning. På niånga platserfinns det fortfarande stora svårigheter för kvinnorna all komma ut päarbeismarknaden. De mänga ur den s. k. öppna arbetsmarknaden utslagna har ingenchans Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. eller har mycket svårt attkomma igen. Och inom överskådlig tid hotar en ny ekonomisk kris med växandearbetslöshet. Skall det verkligen vara en källa till förnöjsamhet ochoptimism hos en regering när prisstegringen beräknas till"bara" 10-12 %1 Det är inte något sådant betecknadessom rekordinflation. Men med den växande inflationen och med den växandepermanenta arbetslösheten har det på vissa håll skett en nedprulning i depolitiska kraven och värderingarna. Det är farligt om man på det viset vänjersig vid att acceptera en viss bestående arbetslöshet och en permanent inflationsom något naturligt och ofrånkomligt. Målsättningen om full sysselsättning ochell fast penningvärde mäste upprätthållas. Men dä måste man ocksä lakonsekvenserna och kämpa för en ekonomisk ordning som kan förverkliga dessamålsättningar. Detfinns alltså stora, nödvändiga uppgifter att lösa för de partier som villföreträda lönarbetarklassens intressen. Skall arbetarrörelsen i det lägel nöjasig rned lotteriparlamentarismen, eller skall man ta chansen att genom ettnyval skapa en fast majoritet för en långsikiig politik i folkflertaletsintresse? kommunisterna har alltsedan valutslaget hävdatden senare ståndpunkten. Socialdemokratin har i stället försökt att regera medhoppande majoriteter och under den senaste liden alltmera knutit sinaförhoppningar till etl mer eller mindre fasl samarbete med ett av eller bäggemiltenpartierna. Såkom de överenskommelser till som av massmedia brukar kallas I och 11.Det skulle vara en överdrift alt påslå, att dessa avtal med borgeriiga partierframkallade någon entusiasm i de djupa socialdemokratiska leden. Även inomregeringen och i den socialdemokratiska riksdagsgruppen torde förfiusningen havarit begränsad. Men man såg avtalen som något ofrånkomligt för att klararegeringsarbetet fram till det ordinarie valet . k. resonemangsäktenskap förutsätter väl en viss grad av uppriktighet ochtrofasthet. För utomstående är det en muntrande läsning att nu ta del av vad t.ex. sade i tidigare debatter här i om den fulla innebördenav samarbetet på och i kanslihuset och den djupa ansvarskänsla med vilkenfolkpartiet ordnade en fast regeringskurs. För de inblandade är läsningen avsamma stycken kanske mera vemodig och gråtmild. Känslorna ändras snabbi.Folkpartiet går ur famn i famn. I går tillsammans med socialdemokraterna, i dagtillsammans med moderalerna. Kan det ge respekt? Enviktigare fråga är hur mänga gånger socialdemokraterna skall behöva upptäckaatt de borgerliga partierna inte är att lita pä som samarbetspartner innan dedrar de riktiga slutsatserna. Vårgrundläggande uppfattning om den ekonomiska politiken är att kapitalismenskristendenser inte i längden kan dämpas och ännu mindre övervinnas genom slödlill kapitalet. De kan effektivt bekämpas bara i strid mot kapitalet ochövervinnas sedan profithushållningen ersatts med en socialistiskplanhushållning. Det belyder alt andra värderingar än utsikten till störstamöjliga vinst skall bestämma produktionen. Del måste vara den ekonomiskapolitikens huvuduppgift att bidra till att bana väg för en sådansamhällsomvandling. kommunisterna har i mänga sammanhanganvisat de nödvändiga beståndsdelarna i en sådan politik. Den kan bliverklighet endast genom att de arbetande människorna tar upp kampen för sinaintressen. Vårtparti reser föfiande omedelbara krav som delar i en ekonomisk politik ifolkflertalets intresse: Vivill ha en förbättrad barnomsorg. Ett program för utbyggnad av förskolan börsnabbt göras upp och konsekvent fullföfias. Det bör ha målsättningen 50 000 nyabarnstugeplatser under vart och etl av . Därefter måsteutbyggnaden fortsätta. Staten bör överta de avgörande kostnaderna. Vivill ha beslutsamma åtgärder mot ungdomsarbetslösheten. Medan utredningar görshar tiotusentals ungdomar svåra problem därför att de inte kan få något arbete.Åtgärderna mot ungdomsarbetslösheten mäste sättas in . Uppsökandeverksamhet frän arbetsmarknadsmyndigheterna, medvetet skapande av nyasysselsättningstillfällen för ungdomen, framför allt inom stal och kommun, enoffensiv utbildningspolitik och anslutning av den arbetslösa ungdomen tillsocialförsäkringssystemet är några åtgärder. Vivill ha en arbetsmarknadspolitik som genomför parollen rätt till meningsfulltarbete ät alla. Viktigt är att samma löne- och anställningsförhållanden somgäller på den öppna arbetsmarknaden skall råda ocksä vid s. k. skyddat arbete.De som blivit utslagna och bereds ulbildning och sysselsättning genomarbetsmarknadsmyndigheterna skall i ställning vara likvärdiga med andraarbelande. Det kräver en annan och högre mälsättning för arbetsvärd och skyddatarbete. Vivill utveckla en effektiv kamp mot prisstegringarna. Prisstoppet bör utvidgasatt gälla alla dagligvaror. Livsmedelspriserna måste framför allt hällas nere.Där är vårl huvudkrav slopande av moms på maten i förening med skärptkapitalbeskattning. Subventionerna på vissa baslivsmedel kan ses som ett svarpå detta krav. vill regeringen gå ifrån linjen att subventionera bort helaprisstegringen pä dessa varor. Vi anser att man bör hälla fast vid denna linje.Annars blir del betydande prishöjningar på maten. Vikräver sänkning av hyrorna. Lågränla och en statlig bostadsbank är därvidallfiämt huvudkrav när del gäller finansieringen av bostadsbyggandet. Men föralt snabbi fä ner hyreskostnaderna, särskilt i nyproduktionen, föreslår vi garanterade bostadslåneräntan skall sänkas med en halv procent förflerfamiljshus byggda . Detta är nödvändigi inle minsl somen rättviseåtgärd för dem som har hyreslägenheter, jämfört med boende i andrabostadsformer. Vianser del tvingande nödvändigi med lättnader för kommunerna. Deras ekonomiskasituation har förvärrats bl. a. också genom de höjda arbetsgivaravgifterna. Dekan inte såsom de privala arbeisköparna kompensera sig för dessa. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Statligt övertagande av personalkostnaderna vidbarnstugorna. Statligt grundbidrag för pensionärernasbostadstillägg. Befrielse för kommuner och landsting från allmänarbetsgivaravgift. Vi kräver skärpt beskattning av slora förmögenheter ochbolagsvinster. Bakgrunden är vad jagredan skildrat om den starka ökningen av kapital och kapitalinkomster.Skattepolitiken är inget effektivt instrument, men man måste utnytfia del sälångt det går för en progressiv fördelningspolitik. Det är nödvändigt attskärpa skatten på stora förmögenheler. Det är också nödvändigi alt skärpaskatten på bolagsvinser, som avskrivningsreglerna ändras så attföretagen tvingas la fram sina vinster till beskattning. Vivill en omedelbar förkortning av arbetstiden till och därefler gär vidare, så att sex timmars arbetsdag kan vara genomförd 1980.Motiven fördettaär kända för alla. Knappast nägon talar mot . Men det avgörande är ju vilken ställning man lar lill konkretaförslag i denna sak. I den omröstning som föfier får vi på nytttillfälle att konstatera vilka partier som är för en kortare arbetsdag ochvilka som är emot. Vikräver slutligen att fiärde AP-fondens medel helt skall brukas för att startaoch utveckla statliga industrier. De medlen får inte som användas föratt späda på vissa privata storförelags kapitaltillgångar. Dettaär ett program som borde kunna vinna hela arbetarrörelsens stöd. Med ett sådantprogram kommer kommunisterna all gä ul om det blir val . Meddel går vi ul för att - val eller inte val - söka mobilisera folkflertalet tillkamp för en progressiv arbetarpolitik. Den har uttryckts i de reservationersom vpk lämnat till finansutskottets betänkande, och jag ber, herr talman, altfå yrka bifall till samtliga dessa reservaiioner. Hen ÅSLING (c): kunde i sill betänkande nr I i är, som behandlades: ikammaren , fastslå att del råder utbredd enighet om de centralamålen för den ekonomiska politiken. Dessa definierades i finansplanen som fullsysselsättning, snabb ekonomisk tillväxt, jämnare inkomstfördelning, rimligprisstabilitet och balans i utrikesbelalningarna. I dessa mål innefattas liksomlidigare kravet pä bättre regional balans. förordade attriksdagen skulle slälla sig bakom denna formulering av målen för den ekonomiskapolitiken, vilkel också skedde. Delbetänkande från finansutskottet som behandlas grundas på samma målsättningför den ekonomiska politiken. Del råder fortfarande enighet om stora ochcentrala avsnitt i den ekonomiska politiken. De krav pä konkreta åtgärder föralt säkra den höga sysselsättningen som framfördes i belänkande nr 1, som äveninnefattade den s. k. , fullföfis nu av majoriteten i dettabetänkande. Att sedan konstellationen i utskottet bakom majoriieisbeiänkandeldenna gång är en annan än kan inle undanskymma det faktum att det går en rak och konsekvent linjegenom majoritetsinriktningen i de tvä betänkandena. Jag skall inte nuspekulera över varför socialdemokraterna återgått till sin tidigare passivaattityd i stabiliseringspolitiken. Den svarar emellertid, som jag ser det, illamot de aktuella kraven pä den ekonomiska politiken. HerrEkström har här inledningsvis tagit upp partimolion och ifrågasattdess uppläggning. Jag vill inledningsvis betona att eftersom regeringen i sinkompletteringsproposition liksom i finansplanen drar upp allmänna riktlinjerför den ekonomiska politiken - något som vi inte ifrågasätter att den skallgöra - må det ocksä vara oppositionens sak all på lika villkor ange sin syn.Det är därför cenlerns parlimotion till kompletteringspropositionen fått denkaraktär den har. HerrEkström betonade att här finns stora likheter. Ja, det är riktigt, men detfinns en väsentlig skillnad mellan cenlern och regeringen, nämligen attcentern förordar en aktivare konjunkiurpolitik. HerrEkström lalar i sammanhangei också om lättsinnigt utspel, att vi fränmajoritetens sida späder på ett redan stort underskott i statsbudgeten.Budgeteffekten av det förslag som finansuiskoltels majoritet framlägger är 225milj. på det aktuella budgetåret. Jag finner, mol den bakgrunden, att vadsom är lättsinnigt, om nägol är del, i så fall är sätt attargumentera. De övriga konjunkturpoliliska aktiviteter som förordas är juknutna till konjunkturförloppet och också i väsentlig utsträckning tillregeringens vifia och förmåga att handla och sätta in ätgärder för attstimulera den ekonomiska politiken. ' Denhöga sysselsättningen i vårt land kap - dess värre - befaras vika mot vintern.Den internationella konjunkluravmattningen kan då konima att leda till påfrestningaroch sysselsättningssvårigheter i vissa sektorer av svenskt näringsliv. Denofördelaktiga utvecklingen av de västliga industriländernasbytesbalansunderskott har lett till en anmärkningsvärd återhållsamhet medimporten och della i sin tur har resulterat i att bylesbalansunderskoltenblivit mindre än väntal. De stora har t. o. m. under förstakvartalet fått ett visst överskott i sin samlade bytesbalans - att jämföramed ett underskott på ca 20 mifiarder dollar i fiol. har emellertidandra länder, de mindre och . kunnat noiera en fortsattogynnsam utveckling av bytesbalanserna. Detta tillsammantaget gör alt delenligl vär bedömning inte går all räkna med någon ökning av världshandelnniellan och 1975. HerrEkström överraskade mig i det sammanhangei med att konstatera, att delegentligen inle råder några olikheter mellan stora och smä länder i deltaavseende och att skillnaden mellan och övriga nationer skulle bero påen fasförskjuining i den svenska konjunkluren. Det är visserligen riktigt, menproblemel i den svenska ekonomiska politiken under 1970-lalet har ju varil altocksä bringa den ekonomiska politiken i fasöverensslämmelse medkonjunkturutvecklingen. När avtalsuppgörelserna nui stort sett är genomförda kan man också Denekonomiska politiken m. m. Den ekonomiska politiken m. m. överblicka deekonomiska konsekvenserna. Eftersom staten i hög grad agerade påarbetsgivarsidan, har också del politiska ansvarel för årets avtalsuppgörelsemarkerats. Ökningen av lönerna för innevarande är kommer ati ligga 2 ä 3procentenheter högre än den som förutsågs i den reviderade finansplanen och somansågs vara samhällsekonomiskt acceptabel. Detta ger naturligtvis ell ganskabetydande ökat köpkraftstillskott men ocksä en ökning avproduktionskostnaderna, som kan väntas slå igenom i prisutvecklingen. Denprogressiva effekten i skallesyslemel, ytterligare prisökningar och en visssparandeökning gör att det emellertid är sannolikt att den realakonsumtionsökningen av detta extra tillskott stannar vid en halv procent.Effekten av avtalsuppgörelsen blir ocksä att nalionalbudgeiens prognosbeträffande konsumentprisstegringen sannolikt får revideras från enligtpropositionen - den anges f ö. i den socialdemokratiska reservationen nr 2 Ahelt tvärsäkert till 8 96 - lill 10 å II %. Avbelydelse här blir naturligtvis också den omständigheten att de retroaktivalöneutbetalningarna, som innefattar etl extra köpkraflslillskolt om kanskeinemot 1,5 mifiarder kronor, komnier att utbetalas omkring halvårsskiftetmedan prisstegringarna får väntas ske mera successivi . Det innebäratt en stor del av hushällens realinkomslökning kommer att koncentreras tilliredje kvartalet medan däremot den fortsatta prisuppgången kan väntas reducerarealinkomslstegringens effekter . Detta är motivet tillatt ulskollsmajoriteien utnytfiat "det mandat gavflnansutskottet i samband med behandlingen av dess betänkande nr 1 ochföreslagit, att höjningen av barnbidraget skall ske redan från den 1 oktober.På delta sätt får barnfamifierna en viss kompensation för den väntade kraftigaprisstegringen. Med tanke på den kraftiga köpkraftpäspädningen finnsdet därutöver inget utrymme för nägon ytterligare konsumtionsslimulans. Eneventuell sänkning av mervärdeskatten får bli beroende av denfortsatta konjunkturutvecklingen, och därvid naturligtvis i första hand den somäger rum till hösten-vintern. En sådan sänkning kan då vara en åtgärd som börövervägas. Del råder nu ändå en ganska utbredd enighet om att försöket med sänkningenav mervärdeskatten i fiol var en lyckosam ålgärd ur konjunkturpolitisksynpunki. I finansplanen och i den reviderade nationalbudgelen presenterasvissa preliminära resullal av erfarenheterna från den temporäramervärdeskatlesänkningen. Den konklusion man där drar, och den citerar även desocialdemokratiska reservanlerna, äratl konsumtionsslimulansen ocksä ibeiydande utsträckning, som det heter, gällt importerade varor. Man kan juknappasl vänta sig att en momssänkning påverkar ocksä konsumtionsmönslrel. ochnaturligtvis kommer på motsvarande säu även del köpkraftsiillskolt somavtalsrörelsen medför all innebära ell läckage av valuta i form av importeradevaror och kanske också semesterresor till soliga latituder. Men vad villsocialdemokraterna och regeringen göra ät detta faklum? Mervärdeskatten har alltsåsin roll i arsenalen av konjunkturpoliliska medel, även om man i daginte kan använda delta redskap. Denkommunala ekonomin har tillmätts en central roll i det nuvarande ekonomiskaläget. Överenskommelsen om kommunalt skaltestopp var en komponent i det paketsom underlättade avtalsrörelsen. Redan i samband med förhandlingarna om detkommunala skatlestoppet framförde representanter i Kommunförbundetsstyrelse kravet på ett ökat statligt engagemang i den kommunala barnomsorgen.Finansministerns hållning var då avvisande. I kompletteringspropositionenaviseras dock nu förhandlingar med om ökade insatser pä barnomsorgensområde från statens sida. Även om intresset förefaller litet sent påkommethälsar vi det med tillfredsställelse, eftersom detta är en sektor som måste bliföremål för ökad uppmärksamhet. Finansministerns,ambition att bli klar med dessa förhandlingar till budgetpropositionensframläggande i börian av 1976 bör enligt vår uppfattning höjas, sä allresultatet av förhandlingarna föreligger och på ett så tidigtstadium att kommunerna har en rimlig chans all beakta resultatet därav vidhöstens budgelbehandling. Jag är förvånad över all de socialdemokratiskaledamöterna av utskollet, bl. a. med den säkra förankring som där finns ikommunalekonomiska utredningen, inte ens ville vara med om dennaopinionsyttring, som väl får betraktas som etl minimikrav ur kommunalekonomisksynpunkt. Enighet torde ändå råda om att staten i väsentligt störreutsträckning än f n. måste stödja den konimunala barnomsorgen. Indirekt antyderju de socialdemokratiska reservanterna all de är inne på denna linje med sillpåpekande alt den av bevifiade finansfullmakten ger möjlighettill höjda statsbidrag. I de yttersta av har vi erfarii alt regeringenockså gäll lill aktion pä detta område. Denekonomiska utvecklingen i landel utsätter kommunernas ekonomi för särskildapåfrestningar. Kommunernas nyckelposition inom den offentliga sekiornillustreras av uppgörelsen om skatlestoppet. Kommunalskatten väger tungt, isynnerhet i de lägre inkomsttagarnas budget. står det klarl altframlida avtalsuppgörelser måste kunna medge förbättringar av inkomsttagarnasreala köpkraft utan alt leda till slora prisstegringar. Del måste iframliden mera än nu vara den samhällsekonomiska ramen som får bli vägledandeför löneförhandlarna. Fördetta krävs bl.