prot · FZ0959 · 1975-12-31 00:00:00 — färå andra sidan inle vara så,atl de alternativ som oppositionenpresenterar av regeringen genomgående betecknas som oansvariga överbud. Detlaslags "veta-bäst-polilik" hör inte hemma i en öppen samhällsdebatt.Den omständigheten att etl förslag kommer från oppositionen -och inte frånregeringen -ger självfallet inte förslaget karaktär av över-budspolilik. Delhell avgörande är konsekvenserna på lång sikt för de enskilda människorna ochSveriges ekonomi. Detland vi lever i - - är ett bra land. Dess ekonomi är i grunden god. Vihar naturtillgångar som flertalet andra länder saknar. Vi har ett näringslivbyggt på skickliga företagare, tekniker och löntagare. Ett näringsliv som genomsina framgångar på världsmarknaden givil oss vår höga materiella standard. Vihar som bekani slätt utanför tvä världskrig - och det tål att upprepas. Vi hari stort sell under enighel kunnal bygga upp etl socialt trygghetssystem som påmånga håll i världen betraktats som föredömligt. Begreppet "den svenskamodellen" har varit ett hedersord, använt föratt beteckna en nation med förmåga atl arbela och alt brygga övermotsättningar, med en lugn arbetsmarknad och med ell ömsesidigt förtroendemellan myndigheter och enskilda medborgare, med andra ord: en biandekonomi iordels allra bästa bemärkelse. Mendet har börjat gnissla i del fina maskineriet. Detla är obestridligt.Meningarna är delade om orsakerna. Men jag tror inle atl någon kan förneka atlvärt ekonomiska framåtskridande och vår trygghet inte betraktas som likasjälvklara som . Det gamla arbets-löshetsspökel har återvänt.Vi har drabbats av prisstegringEir som framstod somotänkbara för några är sedan. Svensken tror inte längre pä pengarnasvärde. Och delta präglar ocksä hans syn pä mycket annal i samhället. Sverigelever över sina tillgångar. Vi har gjorl del i ell par år. Det finns ri5kför att vi kommer atl fortsätta göra det. Detverkar som om vi ännu inte förmått anpassa oss lill del hårdnande ekonomiskaklimatet i omvärlden. 1970-ialels ulveckling skiljer sig markant från 1950-och 1960-lalens. Närverkligheten började strida emot socialdemokraternas föreställningsvärld,utnämndes som bekant verkligheten till socialdemokratins främsta fiende.Socialdemokratins politik kom alt präglas av ettslags verklighetsfiykt. En sådan politik är farlig. En politik som inte ärförankrad i de enskilda människornas egen vardag är dömd alt misslyckas påsikt. Visst behöver vi alla önsketänkande och visioner -det skall ingalundaförnekas. Men dagdrömmar löser inga problem. Långsiktig planering talarsocialdemokraterna gärna om i olika sammanhang. Men de senaste årensregeringspolitik har alltför ofta varit en den stora brådskans politik. Alltförmånga står frågande inför dess konsekvenser. Vad har vi att vänta avmorgondagen? Vad har vi alt rätta oss efter i den de snabba omkastningarnasvärld som socialdemokraterna vill leda oss in i? Delär i del lägel som socialdemokraterna bonat skärpa sina krav på att förändravärt samhälle. Den demokratiska socialismen har blivit det nya slagordet. Nuskall man la del s. k. tredje - och tydligen slulgilliga - steget mol delsocialisliska samhällel genom den s. k. ekonomiska demokratin. Och det skallske genom att vår biandekonomi steg för sleg avskaffas, enligt den socialdemokratiskapartistyrelsen och därmed också enligl den socialdemokratiska partikongressen,som antagit partistyrelsens ullålande som sitt. Vår välfärd skall nugaranteras genom stark planhushållning. Företag och hela branscher skallsocialiseras, förstatligas -det härden socialdemokratiska partikongressenbeslutat. Vårt näringsliv skall steg för sleg överläs och styras av fackligaorganisationer, enligt vad som basuneras ut i fackföreningsorganen vecka eflervecka. Genom en långt driven koncentration, genom ett starkt socialdemokratisktgrepp över vårt samhälles olika delar och genom en alll snabbarebyråkratisering skall den s. k. demokratiska socialismen genomföras. Alt moderater tar avståndfrån delta slags framtid säger sig självt. Den jämvikt mellan olikakrafter som vårt samhälle bygger på, där skilda inlressen inom vårt storamedborgarkollekliv - företagare, löntagare och konsumenter - balanseras motvarandra genom valfrihet, mångsidighet och konkurrens i en öppen demokrati,skulle ersätlas av en koncentration av både polilisk och ekonomisk makt tillslora kollektiv. Detla saknar motstycke i någol annal fritt samhälle. Vimoderater är övertygade om all värt öppna samhälle skulle förlora en stor delav den livskraft och styrka den har , om dessa strävanden skulleförverkligas. Någol sådanl kommer vi alltså inle stillatigande alt godta. Istället, menar vi, behöver värt land en politik som ökar den enskildesvalfrihet, oberoende och integritet. En politik som ytterst syftar till allbevara och stärka den öppenhet och mångfald som är den liberala demokratinssjälva kärna. Vårtland befinner sig, liksom många andra länder, i en brytningstid. Det är svårtatt bilda sig en klar uppfattning om vad ens de närmaste årens utvecklingkommer atl föra med sig. Mer eller mindre motvilligt kommer vi sannolikt altivingas erkänna att vi nu slår inför etl skede där moderation och sparsamheimåste träda i förgrunden mer än som varit fallet då kolleklivalösningar, grundade på en ständigt fortgående tillväxt och ökad materiellstandard, framställ som den enda och för mänga självklara vägen. I stället förde djärva och för det svenska samhället farliga socialistiska äventyr som i varjefall den nya-generationen i svensk arbetarrörelse drömmer om - engeneration vars hela karriär har gått genom maklens korridorer i parti, iämbetsverk och i departement - kommer del atl krävas en lugn och stabil politikbyggd inle på önsketänkande ulan på sunt förnuft, verklighetssinne ochsparsamhei. En melodisk politik, som slår vakt om själva grundvalarna för våramedborgares välfärd och frihet. Dettamåste, herr lalman, på det ekonomiska området innebära en ny näringspolitik,som syftar lill alt återge den svenska ekonomin dess styrka och slagkraft ikonkurrensen med andra länder. Vi mäste bättre utnyttja värt folks arbetslustoch energi, värt lekniska kunnande. Vi måste återvinna vad vi har förlorat ikonkurrenskraft. Det ärett lika obestridligt som beklagligt faktum alt värtlidigare försprång dä det gäller de prestationer som vi åstadkommer med givnaarbetsinsatser avsevärt har försämrats . Vimåste utnyttja våra tillgångar bättre, hushälla med dem bättre än vad vi gör. Närvi har talat om att del är nödvändigi alt begränsa den offenlliga sektornslångsiktiga expansion, har våra motståndare påstått atl vi vill sälla elt stoppför alla reformer. Det är Ju inle detta del är fråga om. Del är snarare frågaom alt reformera reformerna. Sä atl de fungerar bättre. Sä att människornaupplever sin sociala trygghet som verklig trygghet. Den reformverksamhet som vinu står inför måste främsl inriktas pä att ge den tidigare kvantitativautbyggnaden av den offenlliga sektorn etl djupare kvalitativt - ellmänniskovänligare - innehåll. Kvalitetskravetgör sig gällande på mänga områden. Del gäller inle minst i fråga omutbildningspolitiken, där bristerna har varil i varje fall en av de bidragandeorsakerna lill den ungdomsarbetslöshet som blivit ell av våra slorasamhällsproblem. Och det gäller på vårdsidan, där de jättelika datastyrdamaslodont.sjukhusen inte har lyckats ge människorna den personliga sjukvård ochåldringsvärd som överensstämmer med humanitetens och människorvärdetsprinciper. Och det gäller i fråga om bostadspolitiken, där väldiga betongkolossermed tomma lägenheter och svarta fönsterrutor vittnar om socialdemokraternasoförmåga atl skapa den bostadsmiljö som människorna själva vill ha. Och delgäller inte minst i fråga om vår demokratis innehåll, där kollektivanslutningenbåde inom LO och TCO vittnar om socialdemokraternas bristande respekt föråsiktsfrihet och valfrihet. Kortuttryckt: I stället för att spekulera över nya kollektiva och helt oprövadeinsatser på skilda områden är det alt se om det hus i vilket vi lever, attreparera dess skavanker, att ta till vara det vi har i stället för att döma uloch riva ner och satsa pä alt något helt nytl alltid blir bättre än del gamla.Experimenlpolitik ulgör ingen grund för en framtid i trygghet. Vimoderater har i den slora moiion som vi lade fram inför riksdagenredovisat hur en försiktig, pä erfarenhetens grund byggd politik bör se ut. Denröda träden i vår moiion, som omspänner näsian hela det politiska fältet, äromsorgen om den enskilda individens valfrihet, oberoende och integritet i eltsamhälle som kommit att alltmer präglas av en stark och snabbtväxande administration, av nya lagar, förordningar och regleringar och av elldalasystem som fulll utbyggt kan komma alt förvandla medborgaren till etl nummeri elt centralt regisler. Ett regisler som kan kartlägga människan och hennespersonliga förhållanden i nästan alla länkbara hänseenden. På ett par områden är kraftfulla åtgärder helt enkell ofrånkomligainom den allra närmaste liden. Detförsta är skatterna. Och de angår hela vår samhällsekonomi. Vi betraktar enreform av det svenska skattesystemet inle i försia hand som nödvändig för attge den enskilde medborgaren mer pengar i plånboken. För oss har del svenskaskattesystemet blivit elt samhällsonl. Del är framför alll de högamarginalskatterna - de högsta i världen -som har lett till atl vår ekonomi intefungerar pä det sätt en sund samhällsekonomi skall fungera, som har lett lillatt fria lönerörelser inle kan genomföras utan slalsmakternas inblandning, somhar medverkat lill atl inflationen nu är värre hos oss än i mänga andra länderi vår omvärld, sorn har försvagat vår industris konkurrenskraft och skapat debylesbalansproblem vi nu måste bemästra och som inle minsl har lett till attvår produktionsutveckling under 1970-laiet varit sämre an i flertalet med ossJämförbara länder och därför inte givil oss de tillgångar - för både allmäntoch enskilt bruk - som en annan politik skulle ha åstadkommit Etlvillkor för att dessa brister skall kunna botas är en reform av vårtskattesystem, hell nya marginalskattesatser. Om vi inle med krafl an- griper della problem, däkommer den onda cirkeln skalter-löner-priser all fortsätta alt rotera. Ochdetta vet - vågar Jag påslå - snart alla våra medborgare. Men de har uppenbarligen inle siyrka nog atl la de kraftlagsom behövs för all fä elt grepp om utvecklingen. Ipraktiken har regeringen saboterat den skatleulredning som tvingadefram för elt par är sedan. Den fick sådana direktiv, atl den inle kunde arbetaförulsällningslösi. Den fick syssla med del ena provisoriet efter det andra.Syftet förklarades vara alt åsladkomma skallesänkningar. Men del blev inga skattesänkningar.1 själva verket har vi ell härdare skattetryck och högre marginalskatterän vi hade innan den s. k. reformverksamheten tog sin början är 1970. Detär mol den bakgrunden som vi i vår moiion dragit upp riktlinjer för enskattereform. Vi hoppas, trots begränsade resurser, atl senare i vår kunnakonkret precisera etl egel skalteförslag. Skattepolitikenhar alltså elt direkt samband med samhällsekonomin. Atl fortsätta på det sättregeringen gjort, all lappa på skattetäcket, alt göra småjusteringar,att påstå sig föra över skattetryck frän de enskilda skattebetalarna tillföretagarna, delta har ju bara ytterligare medverkal lill att skapa deekonomiska problem som vi brottas med Just . Våra små och medelstora förelagoch framför allt familjeförelagen fär alll svårare atl leva vidare. Och det ärdessa företag som ger sysselsättning åt flera människor än vad de storaförelagen gör. Del är i dessa förelag som de nya investeringarna görs ochutvecklas som ger oss nya möjligheler för framliden. De tvingas alt lägga nereller sälja sig till större företag. har mig veterligtförsäljningen av sådana förelag hafl sådana dimensioner. Detla har sin rot iden ständigt ökande skatte-och avgiftsbelastningen. Den kapitalbeskattning -främsl arvsskatterna - som vi har i vårt land gör det dessutom ofta omöjligtför sådana förelag att överleva generationsskiften. Förmodligen har den väntadeskärpningen av realisationsvinstbeskattningen spelat en roll. All man dessutomnumera utgår ifrån att regeringen inle drar sig för all ge nya skalteskärpningarretroaktiv - lillbakaverkande - kraft har förmodligen ocksä bidragit. Del äralltså långt flera i vårt samhälle än villa- och egnahemsägare som drabbas,när nya lagar plötsligt hell förändrar innebörden av redan vidtagnaätgärder. Man kan inte längre lila på lagen. Skattepolitikoch näringspolitik har vävts alltmera samman. Det behovall "arbela oss" igenom krisen som finansministern själv talar om ifinansplanen, att investera mera för atl öka vår export gentemot omvärlden ochbrygga över den klyfta mellan våra utrikes inkomsler och utgifter som nuföreligger, kan inle tillgodoses genom slora statliga satsningar påstatsföretag, stålverk och varvsindustri. Del är framförallt de små ochmedelstora företagen som måste stimuleras. Det gör man med en förnuftignäringspolitik. Och förnuftig näringspolitik kräver förnuftig skattepolitik.Del är pä liden all den socialdemokratiska regeringen kommer underfund meddella. Ju förr dess bällre. Enannan fråga som Jag särskill vill rikta uppmärksamheten pä, del är omsorgen ochvården om grupper och individer i vårt samhälle som mer än andra är ibehov av omtanke och slöd - barnen, våra gamla och sjuka. Alt dessa grupperkommit i kläm i all vår välfärdspolitik och i den snabba omvandlingen avsamhällel råder det inga som helst tvivel om. Delvissammanhänger detla med familjernas ändrade roll och slällning i delurbaniserade samhällel. Att del ligger i jämställdhetens och valfrihetensintresse alt båda föräldrarna har full valfrihet till förvärvsarbete är ensjälvklarhet. Likaså atl de själva fär bestämma om någon skall stanna hemma föratl vårda minderåriga barn. I många barnfamiljer, flera än vad vi kanskeföreställer oss, hade -om skatterna hafl en rimligare utformning - den ena avföräldrarna gärna stannat hemma, i varje fall , för attge dem den personliga vård och omsorg som barnens utveckling kräver. Delgår en klar och tydlig skiljelinje mellan de socialistiska och deicke-socialisliska partierna i de familjepolitiska frågorna. Även om meningarnaär delade inom socialdemokratin, innebär den linje partiet officiellt alltjämtstår för en ensidig satsning på den strikt kollektiva barnomsorgen. riktade en socialdemokratisk kvinna en maning tillstatsministern: "Träd fram, ! Om s får fortsätta vid makten, får vi då såsmåningom ett samhälle där ingen mor skall ha ekonomisk ochsocial möjlighet att vårda sitt barn längre än den av samhället uppmätta ?" Visstbehöver vi flera barndaghem. Behovet är stort. Köerna är långa. Men vi villskapa valfrihet mellan kollektiv och individuell barntillsyn. Föräldrarna skallges möjlighet alt själva avgöra vilken form de anser vara den bästa för sinaegna barn. Och de skall kunna fritt välja mellan förvärvsarbete ochvårdnadsuppgifler hemma. Då vi lägger fram elt förslag om en särskildvårdnadsersättning, är del omsorgen om barnen och rättvise- ochvalfrihetsprinciper som varil avgörande för oss. När man vet all mångaföräldrar som så önskar ännu inte kan ta i anspråk samhälletsbarndaghemsservice och all dessutom ell stort antal anser alt denna form avbarntillsyn inle är den bästa för deras barn, dä mäste man öka föräldrarnasreella möjligheler atl själva bestämma. Vivill göra detta genom atl införa en värdnadsersätlning och kombinera denna medrätt till kortare arbelsdag under barnens förskoletid och lill avdrag vidbeskattningen för styrkta tillsynskostnader. Vi har utformat våra förslag så,alt de öppnar möjlighet för en uppgörelse med och . Enborgerlig samverkan skulle vara en siyrka för oppositionen inför höstens valoch möjliggöra en valfrihetens famil-jepolilik. Våromsorgs- och vårdpolitik bygger också på övertygelsen om alt det egna hemmetofta är alt föredra framför daghemmet för små barn och att del egna hemmet oftaär att föredra för den gamle framför vård på ett långiidssjukhus. Genom enväsentligt utvidgad hemsjukvård skulle vi inte bara kunna byggaut våra samlade vårdresurser i en takt som annars inte skulle vara möjlig utanocksä ge våra sjuka och gamla den personliga vårdmiljö och den fasta förankringtill sin lidigare omgivning som bidrar till atl ge livet mening och innehåll.Vi mä ha aldrig så väl administrerade och väl skötta institutioner - vilket viofta saknar - men de kan inte ersätta den personliga omsorg som en förbättradhemvård skulle kunna erbjuda. Deltredje ämnesområdet jag vill beröra i största korthet är rättstryggheten. Denupplevs av våra medborgare som etl av våra slora samhällsproblem. Detgår en våldsvåg fram över världen. Vårt land drabbas säkert långt mindre änandra länder. Men vår relaliva avskildhet och avsaknaden av del slagsmotsättningar inom vårt folk som brukar föda våld och förtryck har gjort alträttstrygghet uppfattas som nägot fundamentalt och självklart. Därför reagerarvi hårt, när vi nu möter den nya tidens hårdförhet, brutalitet ochbrist pä respekt för egendom och människoliv. Vålds- och brotisulvecklingen ären ulmaning mot våra myndigheter. Regering och riksdag måste vidta allatänkbara åtgärder för att skydda vårt lands medborgare och för alt skyddaframför allt de svaga och gamla som är mera utsatta för våld och misshandel änandra. Vissthar mycket gjorts. Våra krav på bestämda åtgärder har inte varit förgäves, ävenom vi avhånats dä vi höjt rösten. Men sä länge väldet härskar på del sätt somnu sker, måste rältstrygghetsfrågan ständigt slå på den politiska dagordningen.Våra medborgare har rätt att kräva della. Vadsom upprör alll fler är den brist pä målmedvetenhet och kraft att gä till rotenmed våldsutvecklingen som medborgarna tycker sig flnna inom regeringen.Regeringens inlresse synes dem vara mera inriktat på atl åstadkomma en humanvård av dem som begått brotl än att i humanitetens och rättens intresse skyddade människor som utsatts för brotl. Alla är överens om att kriminalvården måsteförbättras. Vården skall inte göra människorna sämre utan bättre. Men viktigareän allt annat är att åstadkomma ett starkt skydd mol våld i dess olika former,mol brott och mot övergrepp. I det hänseendet har den vilja regeringendokumenterat i varje fall inte varit tillräckligt klart uttalad. Delvis är deten fråga om inställningen till normer och värderingar och om respekten förenskilda människors hem och egendom. Detgamla ordspråket "Det börjar med en knappnål och slutar med ensilverskål" är förvisso tillspetsat. Men det ligger ändå forlfarande någontingi det. Om hänsyn lill nästan, för hennes person och egendom, inte i etl tidigtskede förmedlas till den nya generationen, om snalleri och liknande tillgreppförringas och om avkriminaliseringen av brott -som justitieministernförutskickat - får fortgå, då lär del bli ännu svårare än vad dethittills varit att få ett grepp om utvecklingen. Detär för övrigt anmärkningsvärt, all som den ena utredningen efter denandra fär till uppgift att undersöka möjlighelerna att 2 protokoll 1975/76:59-60 begränsa samhälletsreakiioner gentemot olika slags brott mot enskilda, produceras på löpande bandbestämmelser om skärpta straff för atl upprätthålla de regleringar som denväxande offentliga sektorn kräver för atl kunna fungera. Brott mot staten, moldel allmänna, betraktas som allt allvarligare, brotten mot enskilda kommer ibakgrunden. Delfinns ingen palentmedicin som kan bota de samhällsskador som det här är frågaom. Men skall den allt allvarligare utvecklingen brytas, då kräver detta ivarje fall en mera skärpt inställning lill kriminaliteten från de personerssida, som i landets ledning bär del högsta ansvaret för alt enskilda människorskall kunna leva skyddade i sina hem och röra sig fritt utomhus. De senasle årens socialdemokratiska politik har varit en brådskanspolitik, framhöll jag , med förändringar av det bestående och etlexperimenterande som hos många människor har skapat förvirring och osäkerhet.Men företer socialdemokraterna en bild av rådvillhel. Tillsynes motsvarar den inle precis statsministerns berömda liknelse om denmålmedvetna snigeln med sugfoten fast förankrad i verkligheten och medkänselspröten trevande mot framtiden. Ellerär, när allt kommer omkring, rådvillheten bara spelad? Del famlande över delpolitiska fältet som vi alla i dagslägel kan konstatera, är kanske inte såtrevande som det verkar. Det är i stället i allra högsta gradmedvetet. Och det har sin grund i del dilemma i vilkel regeringspartiet självförsatt sig lill följd av den politik partiet fört under . Åena sidan inser socialdemokraterna atl de inle kan möta väljarna i elt val ivilket de lovar att förstatliga, atl kollektivisera, alt byråkratisera.Därvidlag har de inle folkel med sig. Elt sådant val skulle sluta med en änsiörre motgång än den de upplevde och 1973. Åandra sidan är det ju Just detta som är socialdemokraternas politik av i dag.Läser man fackföreningspressen, följer man de socialdemokratiska tidningarnasledare, tar man del av materialet frän den socialdemokratiska partikongressen-om man kort sagl lyssnar lill rörelsen, för alt citera ett känt statsmannaord- dä framträder bilden av ell socialdemokratiskt parti, som vill avskaffabiandekonomin, genomföra central planekonomi,angripa äganderällen ochsocialisera marken. Bilden av ett parti med andra ord berett atl ta deavgörande stegen på vägen mot ett hägrande socialistiskt samhälle. Dennadubbla roll är inle lätt att hantera. De krafter som man själv har lösgjorthäller på att bli för starka. Efter att ha sått vind, skördar man storm. Men nugäller det vallaklik. Del gäller atl behålla den regeringsmakt som dagenssocialdemokrater bygger pä, och då får andra hänsyn vika. Delär därför vi fält skåda en underlig dans. Ettförsiktigt smygande och snirklande. Inget onödigt damm får virvlas upp. Det somledande socialdemokrater sade var visst inte menat på det sätt del sades. Kanhändaär sådant någonting som förr eller senare alltid drabbar etl parti som suttitför länge vid makten. Innehavet av regeringstaburetterna blir ett självändamål.Budskapet anpassas efler mottagaren. Makten blir viktigare än öppenheten molväljarna. Man talar/o/- socialism inför dem inom det egna partiet som vill hörasådant budskap. Man dementerar allt tal om socialism inför dem som inle vill havårt samhälle omvandlat i sådan riktning. Detför oss moderater helt avgörande är vår övertygelse om atl densocialdemokratiska politiken nu har väsentligt skärpts, trots alla dementieroch utslälningar. Dess budskap är entydigt och klart. Det lyder: Det är dagsatl gå hårdare fram. Det är dags all förverkliga gamla socialisliska krav somvi hafl undanlagda i några decennier. Det är dags atl ta över maklen över deområden av samhället som vi ännu inle har makt över. MenSverige har inte råd med en sådan politik. vill inle ha en .sådanpolitik. Vi vill inte göra vårt land lill en experimentverkstad för ensocialistisk opinion i det socialdemokratiska partiet. Socialdemokraternahar nu regerat värt land i runt tal . Längre än någol annat parli harregerat oavbrutet i någol annat demokratiskt land. Alt detla inte är bra sägersig självt. Del är inle bra för värt land. Del är inte bra för vårt politiskaliv. Och del kan inte heller rimligen vara bra för socialdemokraterna själva.För dem lycks det redan finnas bara en enda föreställningsvärld; deras egen.Sverige har för dem blivit socialdemokraternas . Del är bl. a. därförsom vårt land så innerligt väl behöver en ny regering . En regering somkan låta friska vindar blåsa genom departementen, som låter nya män och kvinnorgöra sina försök att lösa de problem som socialdemokraterna lämnat olösta. Tilldet väsentliga för den borgerliga oppositionen -skrev liberala - hör "växling vid maklen - för dess egen skull.Del är inle hälsosamt", fortsatte tidningen, "för en demokrali om enpartigrupp är ut och är in har regeringsansvaret. Luftväxling i kanslihus ochämbelskorridorer är välgörande och nödvändig. Påpekandet mä drivas till vanaoch slentrian, men sant är det!"