prot · FY0915 · 1975-12-31 00:00:00 — Föratt ekonomiskt säkra den nödvändiga utbyggnaden av barntillsynen måste statenöverta alla kostnader för barnstugeverksamheten. I första hand bör statenöverta personalkostnaderna. Vpk anser det också nödvändigt med en lagstiftningsom klart formulerar samhällets skyldigheter när det gäller omsorgen om barnen. Vidiskuterar inte om sjukvård lönar sig. Vi anser del självklart all sjukamänniskor skall ha all den vård som det är praktiskt möjligt alt ställa tillderas förfogande. På motsvarande sätt skall det vara med omsorgen om barnen.De måste ges all den omsorg som del är praktiskt möjligt alt bereda dem. Att såännu inte sker beror bl. a. på de starka konservativa värderingar somfortfarande dominerar uppfattningen om familje- och modersrollerna. Dessavärderingar kallas ibland romantiska, men de leder i verkligheten till cyniskaställningstaganden och svåra problem för familjerna sådana de existerar.Särskilt hårt drabbas ensamstående föräldrar och deras barn av dennareaktionära mentalitet. Den säger att alla skall klara sig själva, att egoismenbör prägla våra inbördes förhållanden.Detta predikas också ibland från kammarens talarstol. Samma kretsar som förfram dessa tankegångar har dock inget emot alt staten av de mångaskattebetalarnas pengar ger gåvor och understöd t. ex. till privata företagför all hålla deras profiter uppe. Men när det gäller utbyggnaden avbarnstugorna, då mobiliseras alla de gamla fördomarna om individen vars friautveckling skulle hotas av samhället. Förkortningav arbetstiden är också tvingande nödvändig för att befordra jämlikhet förkvinnorna. Sex timmar senast 1980 bör vara målsättningen. En kortare arbetsdagunderlättar för män och kvinnor att gemensamt sköta hemarbetet och barnensfostran. En generell arbetsdag innebär all uppdelningen i hel-och deltidsarbeten får minskad betydelse och banar väg för kvinnans ekonomiskafrigörelse och jämställdhet på arbetsmarknaden. Sexiimmarsdagen skall gällaalla, män som kvinnor. Del allmänna skälet för dess nödvändighet är den ökadepressen och helsen i arbetet, som tillsammans med förlängda restider försvårarmänniskornas liv och slår ut många . Lågalöner, låga inkomster är ett problem inte bara för städerskor, inte bara förkvinnor, även om dessa utgör en majoritet av låglönear-belarna. Det finns ocksåmånga manliga lönearbeiare som ligger under låglönegränsen, om man nu drar dent. ex. vid av LO i avtalsrörelsen uppställda . Under denna gräns beräknas - som framgår av den tabell som nuvisas på bildskärmen - fortfarande , alltså , befinna sig över 1600 000 löntagare eller 46 96 av samtliga. i årsinkomstberäknas ligga över 1 100 000 löntagare eller 32 96 av samtliga. Dessa siffrorbygger på beräkningar gjorda av och avser alltså deltroliga läget , alltså efter avtalsrörelsen. En mycket aktiv insats iavtalsrörelsen från lönarbetarnas sida kan ju förändra läget till del bättre. del av dessa låglönearbetare arbetar inte på heltid och på helår.Orsakerna är flera, framför allt brist på jobb. Men även av de helårs-ochheltidsanställda beräknas , 1976, över 100 000 ligga . iårsinkomst och nära en halv miljon . Jaghar nämnt dessa siffror som en bakgrund till den aktuella skat-tedebaiten. Detflnns som bekant fiera förslag som framlagts inom 1972 års skatteutredning. Deföljer två huvudlinjer. Den ena är alt ge en minskning av statsskatten enligten krontalslinje med ett lika stort belopp på inkomster . Den andra linjen är att väsentligen se till att sänka marginalskatten.Del innebär en större minskning av statsskatten vid t. ex. . För krontalslinjen har uttalat sig LO, socialdemokraterna, centernoch vpk, för den andra linjen TCO, , och . Vpkskiljer sig från de övriga i "kronialsgruppen" genom att vi inteanser del befogat med någon skattesänkning alls . Där vill visätta stopp och kräver i stället en skärpning. Inom ramen för anslagna 4miljarder kr. får vi då pengar över, som vi sätter in för skat- tesänkningar under 30 000kr. Där behövs de. Detär flera saker som är anmärkningsvärda i dessa skatteförslag. villinte acceptera kronlalslinjen, men har inget i detalj redovisat eget förslag.Man uttrycker emellertid sympati för ett förslag som går ut på all de mångalöntagare som ligger . - alltså - praktiskt taget intefår någon skattesänkning alls. Del är således inställning tilllåglönegrupperna och deras problem, vilket det kan vara nyttigt för dessagrupper att komma ihåg. Närdet gäller finansieringen vill LO, socialdemokraterna och vpk lösa den frågangenom en höjning av arbetsgivaravgiften med 2,6 96. De borgerliga partiernavill bara finansiera en mindre del av skalleomläggningen genom bl. a. höjdaskaller på sprit och vin, öl och tobak. I övrigt litar de på inflationen. Detär en märklig och utomordentligt avslöjande ståndpunkt med hänsyn till vadhela denna skatteomläggning egentligen handlar om enligt bådesocialdemokraternas och de borgerliga partiernas mening. OrdetskatteoOT/flK.iw//;,! Del handlar inte om någon egentlig skattesänkning.De övriga partierna förutsätter ju att höjningen av arbetsgivaravgiften skall,som det heter, beaktas i avtalsrörelsen. Deras tanke är att vad arbeisköparnabetalar i höjd avgift skall de dubbelt upp slippa betala i lönehöjningar.Arbetsgivaravgifterna får dras av vid taxeringen. skriver:"Del bör understrykas alt i den mån avgifterna på detta sätt får betydelseför förhandlingsresultatet, kommer de inte att innebära någon ökadkostnadsbelastning för arbetsgivarna." Deborgerliga partierna vill alltså all arbetsköparna skall vinna dubbelt; deskall slippa ökade lönekostnader och de skall också slippa att betala höjdarbetsgivaravgift. I fullsländighelens intresse bör nämnas att vill taut en del genom höjd bolagsskall. Men i övrigt gäller för alla de borgerligapartierna att de genom den beskrivna metoden vill ge aktiebolagen nya storaskattelättnader. Det är den egentliga innebörden i deras förslag. Jag trorfinansministern kan bekräfta att detta är vad de egentligen föreslår, fast desöker dölja detta under tal om inflationens effekt på skattesystemet. I självaverket framträder här de borgerliga partierna på ett utomordentligt utmanandesätt som förespråkare för bolagens intressen. Vänsterpartietkommunisterna accepterar inte den här modellen för skatteomläggning, sominnebär en direkt inblandning av statsmakterna i avtalsrörelsen. Vi hoppas altlöntagarna genom en aktiv facklig kamp skall kunna använda skattereformen bådeför en höjning av sina reallöner och för en ökning av lönarbetarnas andel avproduktionsresultatet på profitens bekostnad. Detta skulle ha underlättats omman i stället följt den metod vi länge förespråkat för en skattesänkning,nämligen att slopa mervärdeskatten på livsmedel. Då skulle man också hamotverkat den höjning av kommunalskatten som äter på förändringen i denstatliga skatten. Företagen betalar ju redannu in de anställdas skatter. detta direkt slalsskall ellerallmän arbetsgivaravgift ändrar ju i och för sig ingenting. En skatteomläggningsom begränsar sig till detta namnbyte är alltså rätt ointressant. Det avgörandeär naturligtvis efter vilka grunder skallen beräknas och tas ut. Där har vilänge förespråkat en grundläggande förändring: från beskattning av konsumtionentill beskattning av produktionen, från skall på arbetslönerna till skall påråvaror, energiförbrukning, omsättning. I detta sammanhang bör man också taupp hela frågan om sammanslagning av de kommunala och statliga skatterna enda statskommunal skatt. Skattefrågorna vad gällerlöntagare, företag och kommuner hör alltså ihop. De kan inte lösas genom arbetei tre skilda utredningar. Jag har redan tidigare tagit upp frågan om ensammanslagning av de tre skat-teuiredningarna, men fått ett negativt svar. Delskulle vara intressant alt få vela om det nu finns större gehör hos detta förslag. En rad av de frågor som har all göra med lönarbetarnasställning på arbetsplatsen aktualiserades också genom städkonfiikten. Detmultinationella har kunnat utnyttja sin ställning som arbetsköpare förall pressa upp arbetstakten och i realiteten minskabetalningen. När städerskorna protesterade mot delta och krävde högre löner,tvingades de utnyttja lönarbetarnas avgörande vapen, strejken. svarade, ikraft av sin arbetsköparställning och utnyttjande - hör och häpna - den nyalagen om anställningsskydd, med avskedanden. Maktförhållandena påarbetsplatserna avgörs av kampen mellan kapital och arbete. Makt på sinaarbetsplatser måste de arbetande själva erövra. Socialister kan inte godtanågon annan målsättning än all arbetet skall ge hela makten över produktionen.Någon likställighet mellan kapital och arbete kan inte accepteras som mål.Endast socialismen kan garantera de arbetande verklig makt överarbetsplatserna, eftersom först då kapitalets makt är bruten. Lagarnaåterspeglar produktionsförhållandena, ägande och makt i samhället. De har oftaen sådan utformning all de inskränker lönarbetarnas fri- och rättigheter ochunderlättar kapitalets utsugning. Därför har vi alltid bekämpat S 32, somskrivits av arbetsköparna men av arbetsdomstolen getts kraft som lag. Lagarkan också underlätta lönarbetarnas kamp. Därför har vpk under en rad av årkrävt all S 32 och jämförliga paragrafer för stats- och kommunalanställdaskulle förbjudas. Därför har vi krävt all rätten alt genom de fackligaorganisationerna förhandla i alla frågor, rätlen all tillgripa strejk ochrätten alt på arbetsplatserna bedriva agitation, propaganda och mötesverksamhelskall skrivas in i grundlagen. Enbred demokratisk rörelse på arbetsplatserna kräver avgörande förändringar närdet gäller maktförhållandena arbete mot kapital. Totalt avskaffande av 5; 32 ärett steg. Andra måste följa. Det finns inget skäl att acceptera några som helstinskränkningar i lönarbetarnas rättigheter gentemot kapitalet. Fullständiginsyn, fullständig förhandlingsrätt, strejkrätt borde vara självklararättigheter. Vetorätt för de fackliga organisationerna måste finnas när delgäller alla frågor som berör löneformer. arbetsmiljö ocharbetsförhållanden i övrigt. Arbetarrörelsenslångsiktiga målsättning - all arbetarna själva skall ta hand om och organiseraproduktionen - kan inte uppnås genom s. k. medinfiyiande eller s. k.medbestämmanderätt tillsammans med kapitalet. Del gäller att avskaffakapitalägarnas ledande ställning både i företagen och i samhället. Det ärockså förutsättningen för en rationell ekonomisk politik, som ger de resultatfolkets stora majoritet eftersträvar. Då måste den ekonomiska politiken byggapå planhushållning och samhällelig äganderätt till produktionsmedlen. Det somnu kallas planering i är ingenting annat än lösa spådomar som sökerbygga på antaganden om de stora ekonomiska maktgruppernas handlande. Om detvore annorlunda, om statsmakterna verkligen bestämde den ekonomiskautvecklingen i vårt land, varför har då arbetslösheten undan för undan växtunder det senaste årtiondet, varför har då inflationen och prisstegringen gåtti allt snabbare tempo, varför har då produktionsökningen undan för undan saktalav? Eller är delta kanske en medveten politik? Enligtvår uppfattning är dessa företeelser en följd av de växande motsättningarnainom kapitalismens ekonomiska system. De kan bara avlägsnas genom att manavlägsnar själva del syslem som har alstrat dem. Delbetyder inte att man skall avslå från alt söka föra en ekonomisk politik som ommöjligt påverkar utvecklingens riktning och tempo. Men det får inte görasutifrån illusioner om att ekonomin kan styras in i lugna vatten utan vågor,strömmar och stormvindar så länge de stora kapitalägarna härskar. Vad man kangöra är att stödja de arbetande folklagrens kamp för en ökad andel avproduktionsresultatet och för bättre förhållanden. Därigenom påverkar man ocksåekonomin i en gynnsam riktning. Del finns därför absolut ingen anledning attvänta med sådana åtgärder som en förbättring av folkpensionerna, en höjning ochindexreglering av barnbidragen eller en höjning av ersättningarna tillAMU-eleverna. Dessa reformer bör genomföras möjligt. Vi kan inte förståett sådant argument - som vissa partier för fram - som alt dessa nödvändigainsatser för en bättre fördelning skulle kunna skapa s. k. överhettning ikonjunkturen, varför man måste uppskjuta dem. Partier som säger så har aldrigvelat uppskjuta stöd till kapitalägarna! Allavet att till den långsiktiga kris som skakar stora delar av denkapitalistiska världen kommer all adderas en lång rad av periodiska ekonomiskakriser med växande arbetslöshet, fortsatt inflation och stora valutaproblem.Dessa kriser kommer också all drabba . Den förfinade teknik med vilkenekonomerna låtsas mäta den rätta liden för s. k. stimulansåtgärder och depolitiska partiernas taktiska spel med att söka komma först men inte för tidigtmed det ena eller andra förslaget om ändringar av skatter och bidrag kommer ejalt kunna avlägsna de krafter som skapar krisen. Deklarsynta når undan för undan fram till den uppfattning som sju nobelpristagaremed ekonomerna i spetsen uttryckt i ettuttalande: "Slöseriet med energi och mat i västvärldens ekonomierär inte en tillfällighet, ulan en nedärvd tendens i ett ekonomiskt system somfortfarande i första hand lar hänsyn till företagens lönsamhet. Den ekonomiskakrisen i de demokratiska indu-strislaterna får en att allvarligt tvivla på alldel nuvarande ekonomiska systemet är del rätta", skriver de sjunobelpristagarna och efterlyser alternativ till västvärldens ekonomiskasystem. Försocialister är detta ingen ny tankegång. Vi har alllid som en illusion avvisattron på att det kapitalistiska systemet skulle kunna lösa folkens livsfrågor.Vi har krävt ett annat ekonomiskt system med en annan grundval och med andravärderingar. Ettsådant betraktelsesätt måste användas också i den aktuella debatten omenergifrågorna. Kapitalistisk tillväxt är inte detsamma som höjd levnadsstandardför folkets fiertal och ökad social nytta. I ännu mindre grad ger ekonomiskakriser, kronisk arbetslöshet och tilltagande infiation detta. Folkflertaletmåste tillkämpa sig en förbättrad standard genom att fördjupa kvaliteten påvaror och tjänster. Jag utvecklade rätt utförligt detta resonemang i höstriksdagensallmänpolitiska debatt. Varorskall inte framställas därför att de ger profit åt de kapitalistiska förelagen,ulan därför att de tillgodoser människornas behov. Det förutsätter ensocialistisk samhällsorganisation, men måste kampen tas upp för enlångsiktig planering för ett energisparande samhälle. Det är ambitiöst och bramed sparprogram som lagts fram på energiområdet, nu senast av delsocialdemokratiska partiet. Men det räcker inte. Det är ett sparande bara påmarginalen. De s. k. marknadskrafterna, dvs. de kapitalistiska förelagens jaktefter högsta möjliga profit, skall alltjämt få styra den ekonomiskautvecklingen. Det betyder produktion inte för nyttans, utan för den obegränsadeekonomiska tillväxtens, dvs. i sista hand profitens skull. Del är ettutomordentligt slösaktigt system, som bygger på rovdrift av både natur ochmänniskor. Det är ett utomordentligt energislukande system, som dessutom varkenkan garantera full sysselsättning eller rättvis fördelning. Energifråganär en nyckelfråga, och dess lösning förutsätter grundläggande förändringar avdel nuvarande ekonomiska systemet. Energifrågans lösning kräverplanhushållning, dvs. Ett avgörande inslag i varje effektivenergipolitik är all helt frigör sig från beroende av deimperialistiska intressena på energipolitikens område. Direkta leveransavialmåste upprättas med de länder som producerar och exporterar olja och annanenergi. De stora multinationella bolagens makt över den svenskaenergiförsörjningen måste brytas. Hela energisektorn bör överföras isamhällelig ägo. Detta borde inte av den regerande socialdemokratin betraktassom en alltför djärv och nymodig politik, sett mot bakgrunden av alt en statligutredning föreslog förstatligande av oljehanteringen. Det behövsvidare en systematisk, långsiktig satsning på forskning, fri frånprivatkapitalets intressen, för utveckling av nya energiformer ochenergisparande metoder i produktion och konsumtion. 3 RiksdoiiCtK prnlokoll 1975. Närdet gäller det konkreta ställningstagandet till kärnkraften i dagens läge anservi att man måste uppskjuta byggande och igångsättande av ytterligareuranbaserade kärnkraftverk tills avfalls- och säkerhetsfrågorna lösts på ettbetryggande sätt. Detta kan nu inte av någon med bestämdhet sägas vara fallet.Kärnkraftens ekonomi måste dessutom undersökas på ett mera noggrant sätt. Detfinns risk för att här görs miljardsatsningar, som inte är ekonomisktförsvarbara. Sådant slöseri är ett hot mot sysselsättningen. Energifrågansinternationella sida måste ägnas ökad uppmärksamhet. Vår kritiska hållning molett svenskt medlemskap i den s. k. oljeklubben har förstärkts genom deuttalanden som gjorts av utrikesminister . Del kan inte varanågot intresse för alt bli knutet till en politik som avoljeproducerande uppfattas som aggressiv. Del kastar en skugga övervårt lands alliansfria politik på samma sätt som de egendomliga kombineradeanbuden av den svenska staten och storfinansen om vapenleveranser av ochindustriella investeringar gör. har, såsom mångagånger påtalats, två ansikten inför folken i världen. Del ena äralliansfrihetens, solidaritelspolitikens, de folkliga opinionsrörelsernasansikte. andra ansikte är den imperialistiska ekonomins, det somuttryckes i den växande kapitalexporten och i svenska förelags utsugning avarbetarna i olika länder. Kapitalexporten uppgick till över 2miljarder kr. Den borde enligt vår mening helt förbjudas när det gäller länderunder koloniall förtryck eller med rasislisk och fascistisk regim. I dagensläge med de stora valutaproblem landet har och del påstådda behovet av att taupp utländska lån borde kapitalexporten helt inställas. Valutalagen börmöjliggöra detta. Del hänsynslösa sätt på vilket en svensk kapitalgrupp,Algotskoncernen, sökt utnyttja sin ställning i visar behovet av skärptkontroll. Al-golskoncernens lockout mot de portugisiska arbetarna har verkligeninte bringat någon heder över det svenska namnet ute i världen. Vår solidaritetär med de portugisiska arbetarna, inte med de svenska kapitalägarna. I övrigt anser vårt parti att regeringen bör erkänna PRR,Republiken provisoriska revolutionära regering, som den enda ochrättmätiga representanten för folkel i ! Först lyssnade jag till synnerligen konservativaevangelium. Sedan hörde jag läsa upp ett brev. På någon punkt stämdedel inte. Men man undrade ändå om inte brevet möjligen slutade med orden:"Med vänlig hälsning, ." Iövrigt, herr talman, lämnar mig de debattregler som gäller inte utrymme varesig för en mer allmän rundmålning av utrikes- och inrikespolitik eller för ettbemötande av mer än ytterst litet av vad oppositionspartiernas företrädare harsagt . Jag skall begränsa migtill att i korthet beröra fyra områden som står i debattens centrum. Detförsta gäller utrikespolitiken. tar säte i nationernassäkerhetsråd. Det sker i en lid, då världsorganisationen på sin cfagordningställt upp till granskning en rad för mänskligheten grundläggande frågor. Detsker också mot bakgrund av en världsomfattande ekonomisk och social kris, somleder till direkta katastrofer i många utvecklingsländer och som skakarindustrisamhällena och sätter i fråga själva grundvalen i deras ekonomiskasystem. Ofta framställs problemen som överraskande, som en plötslig förmörkningpå en i övrigt klar och bekymmersfri himmel. Men den krisen har egentligen råtti de fattiga länderna . Den är - som den franske presidenten nyligenframhöll - en bestående kris som gäller en ny fördelning av världens resurser. Detär trots allt ett löftesrikt tecken att i detta läge spelaren mera aktiv roll än . FN har samlat nationerna till globalarådslag om befolkning och livsmedel, om miljö och havsrätt, om nedrustning ochråvaruproblem. Diskussionen vid dessa rådslag har varit splittrad,motsättningarna betydande. Men kunskapen och medvetenheten har ökat. Iår kommer det att visa sig om världssamfundet har kraften och viljan att mejslaut handlingslinjer för att gripa sig an med dessa problem. Deklarationen ochhandlingsprogrammet om en ny ekonomisk världsordning är därvid en naturligutgångspunkt. Därur kan växa fram ett bredare, mera nyanserat synsätt pårelationerna mellan industriländer och utvecklingsländer. Men då måste de förraockså acceptera kraven på likaberättigande, kraven på makt över de egnaresurserna och den maktförskjutning i de internationella förbindelserna somblir en ofrånkomlig följd, om kriserna skall kunna bemästras och freden värnas. Viskall inte ha någon övertro på , ty besvikelserna har varitmånga och FN:s svagheter förblir uppenbara. Men FN är den enda organisation somkan utgöra en samlad plattform för de globala frågorna. Och FN förbliromistligt i strävandena att bevara freden och undanröja konfiikter. Vibör i all ödmjukhet försöka göra en aktiv insats i för attersätta konfrontation med samarbete, för att hejda krigets förödelser och föratt medverka till en internationell samling av krafterna för solidaritet och enrättvisare fördelning. har en FN-tradition av aktivt och självständigtengagemang. Vi stöder helhjärtat organisationens olika program. Här hemmauppnår vi - tydligen som det första industrilandet i världen - det s. k.enprocentsmålet. Låtmig tillägga ytterligare en sak: Vi har från svensk sida stundom diskuterat dekonsekvenser som avspänningen mellan de ledande stormakterna kan leda till försmå nationer. Det är viktigt och nödvändigt att dessa synpunkter förs fram. Mendet har skett med utgångspunkt i en klart positiv värdering avavspänningspolitiken och under den självklara förutsättningen att allarationella skäl talar för att denna avspänning Det talas idessa dagar om skärpta motsättningar och om en återgång till tidigare skedenssterila frontställningar. För att motverka sådana tendenser är det inte minstviktigt att den europeiska säkerhetskonferensen möjligt leder till ettkonstruktivt resultat. Det skulle markera en vilja till stabilitet men ocksåtill större öppenhet i vår det av världen. Så några ord om deekonomiska frågorna. 1974blev av krisstämningar ute i världen med kraftigt ökad arbetslöshet,stora prisstegringar, oförändrade eller rent av minskade real-inkomster. Motden bakgrunden var 1974 för det svenska folket ett gott år. Realinkomsternasteg med 7 96, sysselsättningen ökade med 100 000. Konsumtionen steg med 5 96. De i och för sig allvarligaprisstegringarna var lägre än i de fiesta andra länder. Jagläser i utländska tidskrifter och tidningar att man beskriver 1974 som Sverigesår. Här hemma talar om 1974 som socialdemokratins år. Det tyckerjag är ett nästan onödigt sjätvplågeri. fortsätter medatt säga att han hoppas att 1975 måtte bli oppositionens år. Jag tror att dessaord från mun av stora folkgrupper uppfattas som ett rent hot. Vibör utan överord söka dra lärdomar av detta. Det avgörande är naturligtvis attvi har en i grunden stark svensk ekonomi präglad av hög yrkesskicklighet,framgångsrika företag och en dynamisk offentlig sektor. Till bilden hör ocksåatt arbetsmarknadens parter genom ett snabbt avtal och en tryggad arbetsfred ifiol gav en avgörande stimulans till ekonomin. Dit hör också en skatteomläggningsom förenade inkomstökningar för löntagarna med mindre kostnadsökningar förföretagen. Dit hör också att kunde samla sig till en handlingskraftigekonomisk politik. Jag vill gärna ge ett uppriktigt erkännande till de delarav oppositionen som medverkade till konstruktiva lösningar. Det var en storframgång för landet att konfrontationspolitik icke vann gensvar.Vi har ju här lyssnat till en ädel tävlan om vem som egentligen haräran av detta goda resultat. T. o. m. tänjde sig till det otroligaför att bevisa att också han hade dragit något litet strå till stacken. Ensvaghet i utvecklingen som inte tillräckligt uppmärksammats i den allmännadebatten är att underskottet i bytesbalansen när de definitiva siffrornapreliminärt - det brukar ju alltid vara så - föreligger blev oroväckandestort. Vihade räknat med ett underskott på 2 700 milj. kr.