prot · FY0915 · 1975-12-31 00:00:00 — Det tycks i praktiken bli 4500 milj. kr. Den avgörande orsaken till den allmänna omsvängningen är självfalletprisstegringarna på olja. Men det beror också på att den i och för sig mycketframgångsrika stimulanspolitiken fått ett utslag på importsidan som stämmertill eftertanke. Vi har med öppna ögon tagit en kraftig försämring avbytesbalansen. Det våren ofrånkomlig följd av oljeprisernas våldsamma stegring.Vi har också med öppna ögon inriktat oss på en ökadupplåning i utlandet för att finansiera ett underskott i bytesbalansen som i årsannolikt kommer att bli än större. Nästan alla industriländer befinner sig iden situationen att det vore djupt tragiskt om de genom en hårt restriktivpolitik skulle försöka bemästra de problem som följer av detta. Då skulle viverkligen kunna hamna i en djup ekonomisk kris. Menvi skall ha klart för oss att det finns vissa restriktioner på både kort ochlång sikt. Utländska lån utgör inte något plötsligt öppnat ym-nighetshorn urvilket vi ostraffat kan ösa. Den internationella lånemarknaden är kärv; lånskall betalas tillbaka med ränta, och vi behöver inte leta efter exempel påländer där betalningen av räntor och amorteringar på tidigare upptagna lån taren mycket väsentlig del av exportinkomsterna och därmed har bragt länderna ini en ytterst ond cirkel. Detråder inget tvivel om att vi kommer att ställas inför ekonomiskaproblem i hög grad betingade av en viss internationell utveckling, som fårsitt ofrånkomliga genomslag också hos oss. Dåär det vissa ting som är viktiga, där vi kan dra lärdom av erfarenheterna fråndet gångna året. Fördet första: Det är viktigt med en snabb uppgörelse på hela den svenskaarbetsmarknaden om ett tvåårigt avtal, som ger ett hyggligt utfall och enrättvis fördelning. En utdragen och seg avtalsrörelse kanske inte får sågenomgripande betydelse när det gäller utfallet för de närmast berördaparterna. Men den kan få ytterst ogynnsamma verkningar för hela den ekonomiskautvecklingen i vårt land och därmed för utbytet av lönerörelsen. Fördet andra: För att en lugn och snabb avtalsrörelse skall komma till stånd ärdet av stor vikt att regering och riksdag bidrar med sin del, i detta fallnärmast det kommunala skattestoppet 1976 och 1977 och utformningen avskattesänkningen och dess finansiering 1976. Förhandlingarna omkommunalskatlestoppet ledde ju till ett gott avslut i går. De tog , mendet är bra att det resultatet har nåtts. När det gäller skattesänkningen måstevi avvakta remissbehandlingen av skatteberedningens betänkande, och sedan börvi snabbt försöka komma fram till en politisk lösning. Regeringen kommer idetta syfte att ta erforderliga kontakter. Det är f. n. för tidigt att bedömade närmare formerna för denna kontakt. Fördet tredje: Den ekonomiska politiken måste inriktas med huvudsyfte att hävdasysselsättningen. Men vi måste göra detta på ett sådant sätt att vi stärker vårproduktionsförmåga på och undviker en orimligt tung belastning påvår betalningsbalans. Som framgår av finansplanen upprätthåller regeringen högberedskap för att snabbt kunna sätta in åtgärder. Det finns gott hopp om attäven 1975 skall kunna bli ett hyggligt år för de svenska medborgarna. Ibetydande utsträckning beror utvecklingen på faktorer som ochriksdag har små möjligheter att påverka, i första hand den internationellautvecklingen. Men det minskar verkligen inte betydelsen av att den svenska i avinternationell oro och i en del länder något av ett sönderfall i parlamentenförmår visa beslutsamhet och handlingskraft i de för landet avgörande frågorna. HerrBohman inledde sin dräpa om den nya individualismen med ett angrepp påfackföreningsrörelsen. Den var kollektiv - det var fult. Sådant stämde inte medden individuella friheten. Alldeles innan hade denna fackföreningsrörelseuppmanats att ingå ett stabiliseringsavtal med låg lönehöjning och enfredsplikt , utan att motparten band sig på samma sätt när det gälldeprissidan. Där var kollektivet plötsligt bra att ha. Men jag tror att det ärrent kontraproduktivt i löntagarkretsar när av alla å ena sidansäger att fackföreningsrörelsen inte stämmer med den nya individualismen utanär något kollektivt och å andra sidan uppmanar fackföreningsrörelsen att gå ini ett stabiliseringsavtal kollektivt. Jag tror inte att det stärkerförtroendet hos löntagarna. Det kan t. o. m. vara skadligt. Jag övergår nu till attsäga några ord om reformpolitiken. Vihar i den svenska den stora förmånen att kunna arbeta på en fastgrund av solidaritet och sammanhållning i det svenska samhället. Den har intekommit av sig själv. Den har gradvis vuxit fram som resultat av en utveckling,en social utjämning och en ökad rättvisa. Ivår s. k. jämlikhetsrapport för en del år sedan slog socialdemokratin fast:"En politik som syftar till att ta till vara varje människas skiftande resurseroch som leder till att klyftorna i levnadsvillkor successivt minskas är enligtsocialdemokratins uppfattning motiverad av självklara rättvisekrav. Den ärdessutom en förutsättning för en stabil samhällsutveckling och ensamhällssolidaritet. Detta har varit drivkraften för reformarbetet." på de ting vi uppnått - genom solidarisk lönepolitik,skattepolitik, bostadsstöd, regionalpolitik, åtgärder för jämställdhet mellankvinnor och män och kraftfulla insatser för pensionärer och handikappade - harde alla byggt på denna strävan till social utjämning och fördjupad solidaritet.Och de har stått i klar motsats till dessa vädjanden till egoismen som herrBohmans tal om den nya individualismen representerar. Dethär är ett långsiktigt och mödosamt arbete. Även om varje reform betraktad försig kan synas liten vet vi av erfarenhet att ett konsekvent reformarbete gerresultat - eller som en norsk journalist uttryckt saken: "Revolutionen haralltså sin gång i , ordnad som en bred ström av reformer." Detär viktigt att se sambandet mellan utjämningspolitiken, byggd på en strävantill solidaritet och rättvisa, och förmågan att skapa sammanhållning i vårtsamhälle och handlingskraft i vår demokrati. Det är ett bestående resultat somkommer alla till del - även dem som inte har nyttan därav utankanske t. o. m. får avstå något. Viljanoch förmågan att klara de ekonomiska problemen i ett samhälle kan inte bygga påenbart framsteg i produktionstabeller, produktivitetsstegringar ellervinstökningar. Den måste också grundas på en social strävan att nå trygghet,välfärd och framåtskridande för alla. Aldrigså eleganta eller sinnrika lösningar är otillräckliga för att angripa ekonomiskasvårigheter om den grundläggande sammanhållningen och solidariteten i ettsamhälle brister. gäller det förmågan att ge politiken ett socialtinnehåll som bygger på och kan samla de breda folkgrupperna. Därför måste reformarbetetfortsätta. Därförär det viktigt inte minst nu under kvinnoåret att vi för arbetet vidare förjämställdheten mellan män och kvinnor, att vi satsar på vuxenutbildningen ochöppnar högskolorna för nya grupper, att vi genomför åtgärder för förbättring avinvandrarnas ställning i vårt land, att vi möjliggör större valfrihet ochindividuell anpassning när det gäller pensionsåldern. På alla dessa områden kandenna riksdag ta viktiga steg framåt. Icentrum kommer fortfarande att stå en strävan till förnyelse av arbetslivet. Närvi 1971 i diskuterade dessa ting sade bl. a. detta:"Ett företag är en miljö, där många människor deltar i en organiseradsamverkan. De organisationsmönster som de pressas in i och tvingas anpassa sigtill bygger inte på demokratiska värderingar. Tvärtom hör ofta våraarbetsplatser till de mest auktoritära miljöerna i samhället, så auktoritäraatt många tvingas till en dubbel existens: en tillvaro i stor frihet,självständighet och trygghet - och en tillvaro i arbetet, prägladav stark bundenhet till andras direktiv och ständig övervakning ochkontroll." Citatetspeglar hur mycket som har hänt som gått genomförändrade lagar och bestämmelser, men också genom en förändrad syn på problemen. Citatetspeglar också den väldiga kraft och beslutsamhet som finns i löntagarnas kravpå en demokratisering av arbetslivet. står vi mitt uppe i det arbetet. Mendet är långt ifrån utfört. Just nu går arbetsrättskommitténs förslag ut tilldebatt och rådslag på de svenska arbetsplatserna med större intensitet och istörre omfattning än . Tids nog får ta ställning.Den lagen blir viktig för att öppna nya möjligheter, men måstearbetsplatsernas demokrati förverkligas av löntagarna själva. Mendet jag nu vill ha sagt är följande: Lyckas detta intensiva reformarbete,lyckas denna väldiga satsning på demokrati och förnyelse i arbetslivet, då harvi tagit ett oerhört viktigt steg mot fördjupad solidaritet och gemenskap idet svenska samhället. Låt mig säganågra ord om energifrågan. Allade förhoppningar som vi knyter 4ill framtiden om lösning av de ekonomiskaproblemen, om en fördjupad välfärd och en utjämning av levnadsvillkoren i detsvenska samhället förutsätter tillgång på energi. Det vet vi alla av djuperfarenhet. I den väldiga omdaning som skett av det svenska samhället harriklig tillgång på billig energi varit en mäktig drivkraft. Samtidigtvet vi att vi befinner oss i en ny situation, att det är slut på slit ochsläng, att vi måste lära oss att hushålla och att det främst genom det storaoljeberoendet och svårigheten att tillgodose energiförsörjningen kan bli etthot mot vårt nationella oberoende och mot vår samhällsutveckling över huvud. Vihar valt den riktiga metoden att öppet redovisa problemen för människorna ochbe om deras råd. Tiotusentals människor har diskuteratproblemen och gett sin mening till känna. Självklart har vi påverkats. Det voredjupt fel att påstå någonting annat. Politiker får inte bli ett värnlöst rö förkastningar i opinionen, men de måste låta sig påverkas och vägledas av enallvarlig opinion som strävar efter en helhetssyn, som ställer in de enskildafrågorna i en uppfattning om hur framtidens samhälle bör se ut. Rådslaget ochcirklarna har blivit ett lysande exempel på att enskilda människor i en fridebatt tillsammans kan påverka politikens och samhällets utformning. Vihar på grundval av rådslaget redovisat de riktlinjer som skall bli vägledandeför den proposition som skall föreläggas . Grundvalen för dessariktlinjer aren medveten strävan att hålla tillbaka energiförbrukningen. Jag ärövertygad om att vi där har människornas stöd, och vi har där ställt upp endjärvare målsättning än något annat land: 2 96 ökningstakt i genomsnitt åren1973-1985 och om möjligt utplåning till nolltillväxt . HerrFälldin ställde en fråga om hur det kunde stämma att EPU tar fram ett högrealternativ på 532 miljarder kilowattimmar, medan regeringens plan motsvarade540 miljarder kilowattimmar. har inte läst på. Vårt förslag byggerpå bruttobehovet, och då behövs 540 miljarder kilowattimmar. EPU har velatbelysa konsumtionsutvecklingen och därför räknat fram nettoförbrukningen.Skillnaden mellan brutto och netto är framför allt överföringsförluster på elnätetoch omvandlingsförluster när elkraft produceras från olja. När man framställerelkraft av olja utvinner man i form av elkraft bara 40 96 av oljansenergiinnehåll. Om EPU skulle ha räknat brutto som regeringen gör, skullemotsvarigheten för deras 532 miljarder kilowattimmar blivit 575 miljarder kilowattimmar.Skillnaden mellan regeringens riktlinjer och EPU:s lägsta alternativ för 1985blir alltså ca 35 miljarder kilowattimmar. hade sparat tid om hantagit reda på detta. Detfinns en gräns för hur långt människorna är beredda att acceptera enåterhållsamhet. De är inte beredda att driva den så långt att sysselsättningenäventyras, att de grundläggande välfärdsmålen kommer i fara. Arbete åt allaförblir ett centralt mål för energipolitiken. Medutgångspunkt från denna bedömning av en möjlig minskning i förbrukningstaktenmåste vi försöka tillgodose den tillgång på energi som ofrånkomligen ärnödvändig. Detförutsätter en aktiv oljepolitik som dels syftar till att minska vårt beroendeav oljan, dels strävar till att trygga vår grundläggande försörjning medfossila bränslen. Det förutsätter en tryggadkraftförsörjning. till 1985 i vissutsträckning öka vår tillgång på mottryckskraft, vattenkraft och kärnkraft. Menvi är försiktiga. Vi vill inte bygga nya, dyra och mycket miljöförstörandeoljekondenskraftverk. Vi vill i varje fall inte innan pågående utredningar harslutförts ta upp kraftverksutbyggnader där det finns starkt motstridigaintressen. Vi föreslår endast en mycket försiktig påbyggnad av det av riksdagenbeslutade programmet för kärnkraftens utbyggnad. Viföljer rådslagens uppmaning om en avvaktande hållning intill dess vi kan få ettsäkrare kunskapsunderlag och vi bevarar så mycket som möjligt avhandlingsfrihet inför kommande beslutssituationer. Slutligenförutsätter vår energipolitik en internationell samverkan för internationellsolidaritet och för att avvärja de risker som spridningen av klyvbart materialför med sig. Detta- en dämpning av konsumtionsökningen, en aktiv oljepolitik, en tryggad kraftförsörj ning och en internationell samverkan, har jag tilllåtit mig att kallade fyra hörnpelarna i svensk energipolitik. Kring dem står densocialdemokratiska partistyrelsen och den socialdemokratiska riksdagsgruppensamlad. HerrFälldin frågar om jag är beredd att acceptera de risker som kan finnas vid ensådan här utbyggnad. Jagsvarar så här: Jag anser inte att riskerna med det begränsade kärnkraftprogramsom vi förordar är så stora att jag är beredd att offra sysselsättningen. Omherr går in för linjen att riva och stoppa kärnkraftverk, måste hanockså vara beredd att acceptera hundra tusen eller många hundra tusen färrejobb. Sådan är helt enkelt frågeställningen. Någon helt riskfri verksamhetexisterar inte. Jagvill påpeka att det finns en ganska enhällig forskaropinion - totalt enhälligfinns aldrig - som säger att de långsiktiga miljöriskerna för fossila bränslen,olja och kol, genom svaveldioxid, genom de tunga metallerna och genomkoldioxid, är avsevärt större än riskerna med kärnkraften. Men jag är inteberedd att stoppa förbränningen av fossila bränslen, av olja, även om vi kännertill riskerna för klimatet på lång sikt och för försurningen. Viskall gradvis försöka dämpa vårt beroende och bekämpa miljöförstöringen. Dettotalt riskfria samhället finns inte. Det går inte att skapa ett sådant. Vi harsagt att vi skall hålla tillbaka förbrukningen så långt vi kan, men vi offrarinte målet: arbete åt alla. Det är helt enkelt där skiljelinjen går. Ingenhar väl kunnat undgå att märka att hamnat i en besvärligsituation när det gäller energipolitiken. Det är en illustration till ett enkeltoch grundläggande förhållande: Det är farligt för ett parti att bygga upp heltmotstridande förväntningar. Centernhar å ena sidan ingett många människor förväntningar om att stoppa allkärnkraft, förväntningar om att inte acceptera någon vattenkraftsutbyggnad,förväntningar om att skona miljön, vilket bjuder till stor försiktighet medolja och kol som i särskild grad förstör miljön. Åandra sidan har byggt upp förväntningar om att mer än andra satsa påatt öka sysselsättningen, att främja den industriella expansionen, att ökavälfärden. Men allt detta förutsätter en god tillgång på energi. Om man t. ex.bara går igenom motioner till årets riksdag skall man finna att deskulle kräva en mycket påtaglig ökning av energiförbrukningen om de tilläventyrs skulle bifallas och förverkligas. Dettagår fram till det ögonblick då människorna kräver en helhetssyn och klarabesked. Men då går det inte längre. Det finns ett gammalt talesätt som sägeratt man inte bör sätta sig mellan två stolar, och det kan vem som helst råka utför . Det blir betydligt värre om man ställer dessa stolar 100 meterfrån varandra. Då hamnar man i den situationen att behöva fara som en irrandevind mellan de båda stolarna för att hitta någonstans att placera stjärten. Detär väl i den situationen som har försatt sig med alla sina mångauttalanden om kärnkraft. Det är med uppriktig nyfikenhet jag frågar: Hur mångakärnkraftsreaktorer är beredd att acceptera just ? Vifår väl alla hoppas att tar sig fram till en vettigståndpunkt i energifrågan. Detär en fördel med en bred samling i energifrågorna av det enkla skälet att densträvan till en minskning av förbrukningstakten som jag redovisat kommer attkräva en kraftansträngning och en samling av alla goda krafter för att hushållamed energin, men ändå värna om sysselsättning och välfärd. Vikänner styrkan av att 44 000 människor har diskuterat dessa problem och gettoss sina råd. Vi följer de råden i alla deras huvuddrag, och vi står - med enenhällig partistyrelse och en enhällig riksdagsgrupp bakom oss - starkt ochstabilt i den här frågan. () kortgenmäle: Ett viktigt, klarläggande besked har vi fått av statsministern. Hanhävdar inte längre att vi har handlingsfrihet. Han säger öppet att han intebedömer riskerna så stora så att han vill äventyra sysselsättningen. Motbakgrund av det förslag regeringen lägger - det säger jag uppriktigt - är detuttalandet en korrektare beskrivning av verkligheten. Menvad menade då egentligen statsministern med sitt tal i ? Där sade hanbl. a. följande: "Mycket grundliga undersökningar har gjorts, bådeutomlands och i , rörande kärnreaktorernas säkerhetsproblem. De synespeka på att riskerna för reaktorhaverier med farliga konsekvenser föromgivningen är små och att även om ett sådant haveri skulle inträffa,sannolikheten för större skador på människor och djur utanför reaktorn ärutomordentligt små." Det tror jag inte ens hade vågatsäga. Om ett reaktorhaveri skulle inträffa bestred han inte att det skulle blimycket svåra konsekvenser, men han bedömde sannolikheten för ett haveri somliten. I sitt anförande iSundsvall säger statsministern vidare: "Ävenom detta är den förhärskande åsikten bland experter inom detta område, finnsdock även sådana som ställer sig tveksamma till utredningsresultat av dettaslag. Erfarenheterna från kärnkraftstationer i drift är också relativtbegränsade. De framlagda beräkningarna är trots allt teoretiska kalkyler, somkan behöva klarläggas genom erfarenheter av praktisk drift." Skalljag dra den slutsatsen att vi skall fortsätta med den här försöksverksamhetentill dess den praktiska driften har talat om för oss att det var fel? Jagskulle enligt statsministern ha läst på dåligt vad gäller besparingsåtgärderna.Låt mig fråga: Hur många olika tabeller skall regeringen arbeta med när den nuserverar sina besparingsförslag? Jag har ändå valt EPU:s 2,4-alternati v, somalltså bygger på att man inte skulle ha någon ytterligare kärnkraft. EPU harett annat alternativ med kärnkraft där man hamnar på ett lägre tal - inte 532utan . Fåjjagupprepa att det för den fortsatta debatten är viktigt att regeringen klarar utsin sparlinje. Man räknar , men varför räknar ni inte ?Regeringen anger, att döma av dokumenten från , förbrukningen år 1973till . Såväl i debatten i som i finansplanen har regeringentalat om att energiförbrukningen i minskade med 6 96 . Det äralltså inga svårigheter att räkna fram förbrukningen , och då blirbilden helt annorlunda. I stället för en ökad förbrukning på 4,5 96, som harvarit det vanliga, så fick vi en minskning på . Det är alltså en skillnad pämer än 10 96. Med utnyttjande av regeringens siffror så svarar denna skillnad -4,ökning har förbytts i 6 96 minskning - till 1974 mot åttakärnkraftverk. Jag påstår inte att det är möjligt att upprepa denna minskning.Men nog har vi skäl att påminna oss att denna besparing framför allt skeddesom en följd och en spontan reaktion av oljekrisen, Framför allt bör vi påminnaoss att denna minskning av energiförbrukningen skedde somsysselsättningen ökade med mer än 100 000 jobb i . Denna ökning under1974 ägde framför allt rum inom industri- och tillverkningssektorerna. Det ärytterligare ett konkret besked om att det samband som vi alla har varit så vanavid att se mellan ökad produktion, ökad sysselsättning och ökad energiförbrukningicke längre är så självklart. Detär därför som jag uppriktigt säger att jag inte kan tänka mig att takärnkraften i bruk med mindre än att säkerhetsriskerna är klarlagda. Inte minstmot bakgrund av vad som har skett är det att för litet tahänsyn till riskerna när man gör det hela till en sysselsättningsfråga. Detfinns skäl att komma ihåg vad som hände . () kortgenmäle: Jag ställde två direkta frågor till statsministern som han intebehagade besvara. Den ena var: Är ni beredda att aktivt bekämpa inflationen?Frågan är desto mera påkallad som det inte fanns någon antydan i anförandet omkonkreta åtgärder i det syftet. Den andra frågan var: Tar ni avstånd från detre socialdemokratiska kommunalrådens i åtgärd att sätta sig överhittillsvarande principer för det kommunala folkstyret? Jag hoppas nu att jagfår svar på frågorna nästa gång statsministern går upp i talarstolen. Statsministerns anförande var i många hänseendenbalanserat, det vill jag gärna ha sagt. Men naturligtvis fanns där de vanligasura gliringarna mot det parti som anser att det har en skyldighet mot väljarnaatt bedriva oppositionspolitik och att redovisa alternativ. Bakom dessagliringar, som vi alltid får höra, tycks ligga en besynnerlig inställning tilldemokratin och till parlamentarismen. Den borgerliga oppositionen har 19 mandatmer än socialdemokraterna här i kammaren. Om vi inte har en samlingsregeringså förutsätter det demokratiska systemet att den sittande regeringens politikskall nagelfaras och prövas och att alternativ skall redovisas frånoppositionens sida. Det är helt enkelt en skyldighet för ett oppositionsparti ien demokrati. Och ju mera passiv regeringen är, desto större krav måste ställaspå oppositionen. Och regeringen är passiv i många viktiga hänseenden. Vi får i finansplanen inget besked om hur den vikandekonjunkturen skall angripas och hur infiationen skall bekämpas. Man talar om"beredskap", men i övrigt ges inga besked. Inga förslag tillkönkreta åtgärder preciseras. Det är ju inte så märkligt att parterna påarbetsmarknaden därför avvaktar vad i första hand regeringen avser att göra. Det är viktigt med snabba avtalsrörelser, sade statsministern.Det framhöll också jag i mitt huvudanförande. Men varför sölar regeringen medatt ge besked? Det kommunala skattestoppet hade regeringen kunnat klara avredan i december om man hade velat. Vi moderata hade redan då accepterat ettkommunalt skattestopp. lär finansministern ha förklarat, efter vad jaghörde , att han hade "missförstått" den ståndpunkt sommoderaterna hade intagit till det kommunala skattestoppet. Två månadersförsening har vi alltså drabbats av på grund av regeringens underlåtenhet atthandla. Vi har själva lagt fram konkreta förslag mot inflationoch prisstegringar, förslag om en verklig skattesänkning, inte enöverflyttning av skatterna från den ene till den andre, samt förslag om entryggad sysselsättning. Dessa våra förslag förvred och förvanskadestatsministern i sitt anförande. Jag vet att är tillräckligtintelligent för att ha klart för sig vad förslagen innebär. Därför var det ettförsök att teckna en vrångbild som mästaren i att misstänkliggöra gjorde sigskyldig till . var ett bra år, har vi förklarat.Men när man betygsätter det året och ser på d-e stigande siffrorna skall manvara medveten om att utgångsvärdena var ovanligt låga. Har man låga utgångsvärdenblir den procentuella stegringen brantare än vad fallet annars skulle vara. Viskall också komma ihåg, när vi skryter med att vi haft en gynnsammareprisutveckling än andra länder, att vi faktiskt låg i mitten av tabellen för deeuropeiska länderna då det gällde prisutvecklingen - med vår12-procentiga inflation. Och ser man prisutvecklingen på något längre siktfinner man att vi här i låg betydligt över mitten i jämförelse med deandra länderna. Isitt anförande talade statsministern om lån utomlands och om behovet av attsatsa på de industriella investeringarna för att skapa sysselsättning. Det ärsamma tema som finansministern spinner på i finansplanen. Det är riktigt gör det.