prot · FZ0998 · 1975-12-31 00:00:00 — Det betyder mycket för dem när det gäller att behandla de intagna påvåra fångvårdsanstalter att ha sådana kunskaper. Iövrigt skulle jag, herr statsråd, vilja säga något som är litet provokativt.Jag har tyvärr, fru talman, flera exempel på att aktiva narkomaner anlitas imånga sammanhang för att bedriva upplysning i narkotikafrågan, inte sädana somklarat av sitt missbruk och som är s. k. exnarkomaner ulan sädana somfortfarande är narkotikamissbrukare. Det finns exempel på att en sådanmissbrukare vid ett informationstillfälle gått in på toaletten och injiceratnarkotika och därefter fortsatt sin medverkan. Det finns också exempel pä attaktiva narkotikamissbrukare har fält delta i utarbetande av skrifter sommyndigheterna publicerar för att informera allmänheten om missbrukets risker. vill, skall jag gärna efteråt ge litet konkreta exempel. Jag kaninte göra det frän denna talarstol men vill bara nämna att sådanl fårförekomma. Det kan inte vara särskilt gynnsamt för en sund och rikliginformation om detta viktiga och svåra ämne. Iövrigl har jag kritiserat - och gör det fortfarande - den metod man har för altsprida informationen, innebärande att uppgiften fördelats pä många olika händerbland folk som har sinsemellan divergerande uppfattningar om hur man skall bemästranarkotikaproblemet. Del gör att bilden och informationen över huvud tagel blirsplittrad. Man kan inle åstadkomma någon konkrel ledning och information somfyller det syfte som jag tror att vi båda är besjälade av. Jagkommer så till slut, fru lalman, till den gamla vanliga diskussionen omvårdfrågan. Jag är faktiskt ledsen att inte statsrådet kan eller vill förståvarför det måsle bli en ändring när del gäller målsättningen förnarkomanvården. Jag vill nämna att bland dem som var intagna pä häktena inomStockholmsregionen av de narkomaner som redovisades pä kriminalvårdskonferensenhade 23 96 över huvud taget inte haft någon kontakt med narkomanvård förehäktningsliden. 56 96 av dem hade över huvud tagel ingen pågående behandlingskontakt.De hade haft någon udda kontakt, men sedan var det inget mer. Jagpåstår, fru talman, med en viss envishet - och jag är ledsen att jag uppreparmig - att det är den s. k. frivilliga narkomanvården, dvs. den vård som innebäratt bara de som frivilligt efterfrågar den skall få den medan de andra inte fårnågon alls, som leder lill att vi får sä många narkomaner i vårafångvärdsanstalter. Mansade också på konferensen att man i bland ser folk som gjort oerhört klumpigainbrott och som faktiskt lämnat visitkort efter sig i förhoppning om attäntligen bli omhändertagna, komma in på häkte och då bli isolerade från kontaktmed narkotika. De får ju inte del stödet Det ärväl udda fall del rör sig om, men lill slut efterfrågar de faktiskt häkteeller fängelse därför alt de känner att då får de åtminstone något stöd. Man tycker att det snart är meningslöst all ta hand om folkdärför att det är samma klientel hela liden. De är ute pä gatan igen fortare änpolisen hinner lillbaka dit. Allt delta beror pä att socialvården i dettahänseende inte fungerar på ett tillfredsställande sätt. Jagvill säga, som jag har sagt så förut all detla är ingen lätt fråga.Men att därför säga att vi skall inte göra någonting, vi skall inte vidta någraåtgärder utom belräffande personer som frivilligi efterfrågar vård, är intedet inhumant, statsrådet ? Jag vore så lacksam om ni skulle vilja svaramig på den frågan: Kan del vara rimligt att låta en ung pojke eller flickaligga i en knarkarkvart och praktiskt taget dö framför ögonen på oss därför attde själva inte efterfrågar vård? Imitt tack för svaret skulle jag ändå vilja påpeka att jag tillät mig att 1971 iall anspräklöshet lägga fram ett liopunklsprogram för narkotikabekämpningen.Jag vill inle påstå att del är någol allena saliggörande, men jag vill påslåalt många av de där sakerna i alla fall var ganska bra. Kan herr statsrådeterinra sig att den enda av de tio punkterna som har förverkligats ärskärpningen av narkotikastrafflagen! Jag trodde faktiskt inte att regeringen iförsta hand skulle känna sig manad att förverkliga just den punklen. Men närdet gäller de andra punkterna har man varit skäligen ointresserad. Jaglycker del vore dags , fru talman, att vi fick en satsning motsvarande densom gjordes 1969 - men inte enbart på polissidan utan också pä värdsidan, fördet går icke att bekämpa narkotikamissbruket enbart med polisinsatser eller medskärpta strafflagar. Del är nödvändigl all det blir en helt annan inställningtill värdfrågan. Jag skulle vilja fråga statsrådet om ni ändå inte i del härlägel överväger en sådan samlad åtgärd. Vidareskulle jag vilja fråga statsrådet om det inle också vore angeläget att återigeninom regeringen utse någon till att vara samarbeisminister förnarkotikafrågorna. Jag vill inte påstå, fru lalman, att statsrådet särskilt väl ifrån sig när han var samarbeisminister, men jag påstår attdet är fel att dessa frågor är uppdelade på tvä - eller kanske fler -departement så att man inte får någon samlad bild av problemet eller någonsamlad insals för att lösa det. Hert (): Först ber jag att få tacka socialministern för det utföriiga svaret.Jag tänker att i så ringa mån som möjligt upprepa vad harsagt, eftersom hon och jag i stora drag har samma principiella inställning lilldessa frågor. Men låt mig som en bakgrund lill de här frågorna fä citera vadGöteborgs-Posten skrev sä sent som . Tidningen har f n. en storartikelserie beträffande narkotikaproblemen i framför allt : "1Amsterdam finns det koncentrerade narkotikahelvetei, där knarket lagras som höi ladorna och missbrukarna lever 'sämre än svin i slian'. Det är från Orienteni huvudsak det kommer, det gift som gör friska ungdomar tillförtidspensionerade sjuklingar om inle döden tagit dem i ungdomsåren, det giftsom gör förut hederliga människor lill brottslingar i kampen för att skaffapengar till det enda de har att leva för - 'silen' eller pumpen i venerna somskall få dem att drömma bort vardagens bekymmer men för dem allt djupare in ihelvetet." Ettannat uttalande, som jag vill citera och som mer handlar om vad man borde göra,har gjorts av , ordförande i narkotikafrittsamhälle, i den lilla . "Narkotikaproblemetkan emellertid inte elimineras genom vård av missbrukare, inteens om de mångaoventenskapligautvärderingarav vårdresultat, som vi undfägnas med då och då,skulle vara sanna. Endast på det förebyggande planet kan vi lyckas! genomatt stoppa nar-kolikalillförseln och genom att kraftfullt och konsekventmobilisera individer, organisationer och samhällets alla erforderliga resursermol missbruket. Att vi av humanitära skäl måste vårda de skadade, är en annansak. Men del har mycket litet eller inget alls att göra med frågan om hur ellnarkotikafritt samhälle skall uppnås. Vad hjälper det om vi till äventyrs kanvårda en och annan till hälsa men tillåter att mångdubbelt fleradrabbas av gisslet och går under." Vadsom har föranlett min fråga är naturligtvis primärt de stora heroinbeslagen.Det oroande med heroinet är ju den kolossala snabbhet med vilken enheroinmissbrukare blir bunden lill detta gift. Jag har inga siffror förSverige, men det redovisades i den här artikelserien bl. a. att man i Munchenunder redan har funnit att 99 personer har dött avheroinmissbruk. Det är alltså faktiskt genom obduktion fastslaget attmänniskor har dött av det. Och det finns sannolikt många fier fall där. Vi velju också att det finns en hel del sådana fall i , men åtminstone jag harinle haft tillgång lill någon siffra. Delanses all ett kilogram heroin ger underlag för i runda tal 15 000 doser, ochman räknar med alt en människa blir bunden, dvs. beroende av heroinet, redanefter 3-5 doser. Om vi alltså då tänker oss att ett kilo heroin - vilket ärganska litet, vid en jämförelse med de siffror som har varit aktuella och somangivits för de kvantiteter heroin som smugglats in i - när sitt måloch om av detta heroin bara en tredjedel går lill nya missbrukare, medan tvätredjedelar går till människor som redan är slavar under lasten, kan man alltsåmed de siffror jag anfört räkna med att risken är 1 000 nya heroinslavar påbara ett tredjedels kilo! Sedanär ju det allra värsta att det enligt erfarenheter hos de polis-ochsocialmyndigheter som jag har varit i kontakt med nu finns en tendens hoslangarna att blanda in heroin i "oskyldigare" preparat, så att densom köper preparatet inle har någon aning om att han också får heroin. Genomden metoden blir han mycket snabbare slav under lasten, och sedan han väl engäng blivit fast för heroinet har han inga alternativa möjligheler. Han ratardä i stort sett alll annat, och enligt de erfarenheter som man har gjort iGöteborg har det visal sig att priset på amfetamin och andra preparat kan gåner och bli praktiskt tagel hur lågt som helst, men en heroinmissbrukare nöjersig ändå inte med alt köpa sådana preparat utan han måste ha heroin. Jagtror också att det är riktigt som statsrådet säger att opiatmissbrukfortfarande tycks vara av ringa omfattning i . Då kan det varaintressant att ställa frågan, vad anledningen kan vara till all Västsverigehar denna relativt gynnsamma situation, när är så öppetför den import som är så vanlig via fartyg. Del måste alltså i Västsverigefinnas någonting som har inneburit en spärr mol opialmissbruket. Enligt minuppfattning - och jag tror alt den delas av alla oss som har följt arbetet iGöteborg - beror detta på att man i , till skillnad frän vadsocialstyrelsen och många andra sociala myndigheter gjort, har tagit fasta påde varningar som docent uttalade när han sade att en liberalnarkotikapolitik kommer att leda till ökat knarkmissbruk. I tog manalltså varning ad notam och beslöt sig för att sä snabbt som möjligtförsöka eliminera tillgången på narkotika - eller rättare sagt att minimeratillgången; man kan ju aldrig helt effektivt stänga alla kanaler. Man gick inför att med alla till buds stående medel försöka fä ett grepp på befintlignarkolika innan den nådde missbrukarna. Av den anledningen skapade man på etttidigt stadium -, vill jag minnas-med en fast organisation ettutomordentligt gott samarbete mellan polismyndigheter, socialmyn-digheier, hälsovårdsnämnd,sjukvårdsmyndigheter och tullmyndigheter. Jag tycker det kan vara på sin platsatt här nämna namnen pä dem som har gått i bräschen för denna verksamhet ochlett den så framgångsrikt. Jag tänker dä främst pä kommissarien , socialsekreteraren och läkarna ochClas , ulan vilkas insatser pä delta område jag är ganska övertygad omatt slalsrådei inte hade haft anledning att säga att opialmissbruket iVästsverige inte är så oroande som i andra delar av landet. Naturligtvis har dehaft många medarbetare. Inte minst frän vissa håll inom de socialamyndigheterna har de emellertid fått uppbära mycket kritik för det samarbetesom har ägt rum mellan polis och socialmyndigheter. Men delta samarbete hargjort att man mycket snabbt och effektivt har lyckats spränga flera omfattandelangningsligor i , och därigenom har tillgången pä narkotika blivitsä dålig att mänga av den anledningen har blivit förskonade frän att fastna igiftmissbruk. Motslutet av sitt svar sade statsrådet: "har utformatriktlinjer för hur värden bör bedrivas." Jag blev litet ledsen när jaghörde det, eftersom jag hade hoppats att han skulle säga att socialstyrelsenhade utfärdat nya riktlinjer. kan jag inte följa allt, så jag vel inte omdel möjligen ändå är nya riktlinjer - men jag hoppas i varje fall att det inte är fråga om1973 års riktlinjer, som ju inte är några riktlinjer alls, ulan ett allmäntordande om alt del behövs vård utan att man ger vårdhuvudmännen någraordentliga direktiv för eller råd om hur de skall lägga upp värden och - kanskeän viktigare -eftervården. Akutvården tror jag att läkarna i allmänhet harrätt goda möjligheter all komma till rätta med, men det svåra är att bygga uppen effektiv eftervård. Pä den punklen måste man tyvärr konstatera att myckel ärogjort. Mankan fråga sig - och där kommer jag in på anledningen lill min andra fråga:Varför blir människor knarkare? Del finns de som hävdar all det har socialaskäl, och del är väl sannolikt i många fall, men de jag har rådgjort med ärganska eniga om att en mycket stor procentandel av dem som blir knarkare blirdel av ren och skär nyfikenhet. De har alltså inte några speciella problem,ulan de har hört någon beskriva all så och så är det med knark, och så tänker deatt del väl inle kan vara så farligt alt försöka. Så försöker de, och rätt somdet är är de fast. Delräcker alltså inte med alt bara syssla med dem som redan är fast. Vi måsleockså försöka att undvika att fä in nya proselyter i denna fruktansvärda hantering.Ett av de hjälpmedel vi då har är, som jag ser det, ett samarbete mellan polisoch sociala myndigheter. tycks ju vara nöjd, även om man sägeratt det finns vissa problem i Slockholm - men å andra sidan är del ganskakusligt, för det är i Slockholm vi har de största problemen, och där hadealltså behovet av ett samarbete mellan sociala myndigheter och polis varilsärskilt påkallat. Mankan fråga sig i del här sammanhanget om är lika nöjd medsamarbetet. I varje fall är polisen del inle på lokalt plan i , ochskälet till det skall jag be att få redovisa. Jaggick ner i staden - jag brukar ofta gör det för alt söka konlakl ochhöra hur man har del p olika håll - och den här gången hamnade jag på Nordsladstorgel,som ju varil känt för rätt stora besvärligheter . Man hadenämligen varit oförsiktig nog all vid della lorg under lak placera ensystembutik med allt vad därav följer. Men del var egentligen inte det sompoliserna ville tala med mig om; de ville tala om hur LTO 2 fungerar. Okunnigsom jag var - och kanske många andra med mig - var jag tvungen att slå upp ilagboken vad LTO 2 var för någonting, och då fick jag klart för mig att det var2 S lagen om tillfälligt omhändertagande. Den paragrafen handlar om vad manskall vidta för åtgärder när barn befinner sig i olämplig miljö. Manhar i för att komma till rätta med situationen infört någol som jaglycker är föredömligt pä della område - Nordsladstorgel kan väl sägas i mycketmotsvara - nämligen en form av kvarterspolis. Ett tiotal man underen kommissarie går där, och de byts inte ut annat än i yttersta nödfall. De hargått där ett par nu och känner i stort sett alla människor som rör sig därkontinuerligt. De märker också snabbt om del kommer dit nytt folk. De visademig rapporter hur man praktiskt taget tog om hand mellan 10 och 20 ungdomar under 15är. Dessa ungdomar gick där ibland lill kl. 2 eller 3 . I regelbrydde man sig inte om dem de syntes, men när de kom tillbakanästa kväll gick man fram och frågade: "Varför går du här? Har duingenstans att vara? Skall du inle gä hem nu?" Mendet fatala var att trots att man i denna förteckning redovisade när man hadekontakt med sociala myndigheter så hade man i praktiskt laget samtliga fallfäll besked: "Släpp dem, vi har inle lid, vi hinner inte." Då sägerpolisen: "Vad tjänar det lill all släppa ut dessa tolv-och ireitonåringar?Dä går de ju bara runi husel, och så kommer de in i näsla ingång." Polisenhar där tagit på sig socialmyndighelens uppgift. Man kör inte ned dessaungdomar i en arrestlokal eller någon annanslans, ulan man försöker få kontaktmed föräldrarna. Sedan kommer föräldrarna och hämtar sina barn, och det harblivit mycket gott samarbete den vägen. Men polisen säger: "Det är intebra att vi gör detta som poliser för vi skrämmer upp föräldrarna i onödan.Föräldrarna säger: "Är det någon olycka som har hänt, eller har destulit?' Den första tanken alla får är att ungdomarna har begått ett brotteller alt det har inträffat en olyckshändelse." Mansäger från polisens sida att man känner sig motarbetad av vissa grupper blandde yngre socialarbetarna, som säger: "Vi vill inte ha med dem all göra sompolisen har lagil hand om, för då kan vi aldrig bygga upp ell förtroende." Statsrådetsäger - och det tror jag är riktigt - att här krävs någon form av ändring,kanske i ulbildningen, för alt vi skall kunna skapa ett bättre sainarbele. Jagvet all det på mänga håll finns ett myckel gott samarbete, och jag har gettexempel på all samarbetet på vissa områden är utomordentligt, inte minst i Göteborg.Men jag har också hön all del inle är bara i Göleborg som man har problem meddella samarbete. Det lycks framför alll vara de nyutbildade socialassistenternasom har den felaktiga inställningen att en socialarbetare inte skall samarbetained polisen. Jaganser all denna sak är så allvarlig att jag har funnit del angeläget att frågastatsrådet, och jag skulle vilja sluta detla mitt inlägg, fru lalman, med allslälla följande frågor: Vill statsrådet verka för att Gölebörgssyslemei närdel gäller all bekämpa narkotikamissbruk och narkolikabrollslighei kan kommaall lillämpas även på andra häll i landei? Jag skall kanske säga"lillämpas i ökad uislräckning", för det tillämpas säkert här ochvar. När utfärdade nu gällande riktlinjerför akut- och eftervård av narkomaner? Avser statsrådet all förbättra slalsbidragen lillsocialnämndernas förebyggande verksamhel? Enligl uppgift som jag har fållunder hand säger man au man har för lilel pengar för all kunna förbättrafältarbetet. Är statsrådet beredd all la något initiativ för allskapa en form av fortbildning för de poliser resp. socialansiällda som sysslarmed direkt flillarbele, så alt de fårmöjlighet att under förslagsvis någon månad följa fältarbetet i den andraorganisationen? Jag skulle tro alt man inle kan lägga in det momentet i dengrundläggande ulbildningen. Jag länker mig alt en socialarbetare skall få följakvarterspolisernas arbele, och på samma sätt skulle poliserna få tillfälle attunder någon tid följa en fält-arbetande socialarbetare. Detta skulle, tror jag,vara ett sätt att brygga över de motsättningar som tyvärr finns på en del håll. började med att säga att hon hade tagit upp en del vadhon kallade provokativa frågor, och utan all på någol sätt betygsätta hennesanförande kan jag hålla med om att fortsättningen av inlägginnehöll en del av vad jag förstår all hon anser vara provokativa frågor. Jagär inte säker, , på att våra gemensamma strävanden att kommatill rätta med dessa allvarliga problem gagnas med den debattuppläggningen,ärligt talat. Jag tror all överdrifter och inslag av den här typen inte gagnarsaken. Det finns anledning alt föra de här debatterna sä seriöst och så sakligtsom del över huvud laget är möjligt och att också så långt som möjligt grundadem på den kunskap, de fakta, som står till värt förfogande. Vidareskulle jag vilja säga att det här är ju ett stort internationellt problem.Naturligtvis kan vi inte, därför att problemen på många andra håll är bådestörre och mera omfattande, fly våra egna problem. Del är vi som har tilluppgift att sä långt som möjligt finna adekvata lösningar på de problem som vimöter pä det här fältet. Men vi skall inte glömma bort all del rör sig omproblem som i hög grad är bekymmersamma runt om i världen. Jag tror det ärviktigt att även den aspekten finns med i diskussionen. Naturligtvisär narkotikamissbruket alltid oroande och kräver en fortlöpande uppmärksamhetmed insatser på samhällslivets olika områden. Särskilt oroande är givetvisheroinet. Det är otvivelaktigt så all vissa grupper av missbrukare under senarelid utnyttjat lillgången på heroin och använder del medlel vid sidan om andra. Jagskall inte ge mig in i en analys av detta. Det rör sig ofta, säger många, ompersoner med ett etablerat missbruk. Det är oroande, och jag har- som mycket riktigt anförde -i tidigare debatter uttalatdetla. Jag har även gjort det i mill svar här . Jagvill lillägga all del har ju inle varit fråga om någon passivitet frånmyndigheternas sida när det gäller insatserna. Tvärtom är det självfallet såall vetskapen om att vi är utsatta för trycket utifrån vad gäller även heroinetmåsle medverka till en myckel skärpl uppmärksamhet och lill akliva insalser.Här kommer givelvis lullmyndighelerna in, här kommer polisen in, här gäller delspaningsuppgifter osv. Vi har i olika avseenden förstärkt insatserna, och mankan säga att bl. a. de beslag som vi noierar är ell utlryck för polisens aktivaoch myckel förtjänstfulla arbete pä området. Närdel gäller den allmänna missbruksbilden i landet ger inle tillgängligauppgifter belägg för att lägel i stort skulle ha försämrats. Defrekvensundersökningar som fortlöpande företas ger en ganska entydig bild av enminskad benägenhet till missbruk när det gäller såväl skolungdomar ochuniversitetsstuderande som nyinskrivna värnpliktiga. har medanledning av den senaste tidens heroinbeslag haft kontakt med närmare ett50-tal institutioner och enskilda, som har en god överblick övernarkotikasituaiionen i landets olika delar, och av de här kontakterna medfältet drar styrelsen slutsatsen att del totala missbruket i landet som helhetär tämligen oförändrat. Cenlralstimulantia utgör alltjämt de dominerandemissbruksmedlen när det gäller tung narkotika och etablerat missbruk.Biandmissbruk har uppenbariigen blivit något vanligare. Tillmina värderade interpellanter vill jag säga att jag nu som harambitionen all så långt som möjligt få fram en saklig och riklig bild avnarkotikasituaiionen, och den bilden grundar sig på de ansvariga myndigheternasbedömning av läget. Att mitt svar på den punkten inte avviker särskilt mycketfrån svaren vid tidigare interpellalionsdebatler beror alltså på självasakläget. Men tillåt mig säga att det också är på sitt sätt ganska välkändatongångar som ständigt återkommer i inierpellalionerna. Det görs en rad olikapåståenden; gör del i hög grad. Jag har i tidigare debatterframhållit - låt mig understryka det - att det är allvarligt och oroande attheroin har kommit in på den svenska narkotikamarknaden. Det har jag ocksåunderstrukit i mitt svar . Vi måste naturiigtvis på allt sätt nu och ifortsättningen så långt möjligt förhindra införsel. Men ochherr vet att della är frågor som i sin tur berör trafiken övergränserna, andra länder, transportvägarna och källorna varifrån narkotikankommer. Därför fann jag det naturligt och riktigt att i mittinterpellationssvar också ge en beskrivning av hur man nu upplever deninternationella situationen på transportvägarna frän vad man kallar den gyllenetriangeln. Jag tror del är viktigt att vi har detta klart för oss. Vidarehar jag den uppfattningen, som tydligen inte delas av inler-pellanterna, attpolisens och tullens insalser i narkoiikabekämpningen är kraftfulla. Polisenoch tullen gör utomordentligt värdefulla insalser. Likaså har jag betonat attvi i ålskilliga är har drivit de här frågorna på del internationella fältet, iFN:s och i andra sammanhang. Det vet också gör det därför att vi vet all del är ett stort iniernalionelll problem ochdärför att vi måsle åstadkomma en förstärkning av den samverkan över gränsernasom är nödvändig. Sedanskall jag inte här ta upp frågan om kontakterna med . ju den saken ganska ingående. Vi hade också tillfälle att myckelgrundligt diskutera dessa frågor vid samtalen med de holländska parlamentarikersom var här. Och de fick del av hur vi ser på problemen. Meddella harjag också svarat pä några av de frågor som ställde närdet gäller jämförelserna och de gjorda undersökningarna. Här sker jufortlöpande frekvensundersökningar. Det är alltså inte fråga om att gissa;genom detla faktaunderiag får vi en så god bild som det ärmöjligt alt få. Jagskall inle la upp frågan om fångvården och del spörsmål som anknyter lill den.Jag vill bara siiga all del självfallel är uiomordeniligi vikligl au vi överhuvud taget bekämpar införseln av narkotika och har den största ocheffektivaste bevakning i olika avseenden. Låt mig sedan säga någraord om vårdfrågorna. Riksdagenhar för ganska länge sedan slagit fast att den medicinska vården avnarkotikamissbrukare - i såväl slutna som öppna värdformer - är en uppgift förlandslingen och kommunerna. Jag skall inle polemisera med - dethär området gagnas inte av det.