prot · FY0915 · 1975-12-31 00:00:00 — Vemkan nu efteråt förneka att detta - som man försökte förringa och förlöjligavåren 1974 - i hög grad var "socialt acceptabelt", att det var tillfördel för löntagarna och alldeles särskilt för de svaga i samhället? Jagtror det här är lärorikt också för framtiden. Lärorikt i sak. nu säger: "Momssänkningenvisade sig ju vara en betydligt effektivare stimulansåtgärd ände flesta föreställt sig och skulle åter kunna prövas." Mendet här är lärorikt också allmänpolitiskt. De år då ett parti hade tillräckligtstark ställning i för att i praktiken självt kunna bestämma - då gickdet inte bra. Det år då regeringspartiet tvingades öppna sig för synpunkter ochförslag från andra - då gick det mycket bättre. Enriktig handlingskraft från riksdag och regering föds inte självklart urmajoritet för ett parti. Det kan vara precis tvärtom. En regering med väldigamöjligheter att styra och ställa på egen hand kan också begå väldiga fel. Enregering som tvingas söka bred förankring tor sitt handlande kan få sin bildav verkligheten testad och kompletterad av fier än de egna, innan psykologiskalåsningar begränsar synfältet. Den kan förmås att ta vara på goda förslag ävennär andra står för dem. Regeringen har därmed på sitt eget sätt hjälpt till attbefria oss från kommunisternas tunga inflytande i genom att vända sig mittåt. Att detta är nyttigt för det svenskasamhället visar 1974. 1975 får skriva sin egen historia. Detär då en huvuduppgift att klara undan den arbetslöshet som präglarindustrivärlden i övrigt. Handlar regering och riksdag fel i den ekonomiskapolitiken kan vi snart nog ha över oss samma oerhörda problem som andra länderjust nu brottas med: en snabbt växande arbetslöshet och en infiationsom galopperar. De fyra ekonomer som skrev sin rapport i slutet på höstenberäknade att arbetslösheten i kan komma att öka med nära 60 000 personerunder loppet av 1975 om den nuvarande politiken ute i världen och här hemmaskulle fortsätta. Vissthar det efteråt kommit tecken på en omorientering. I - somsvarar för av den sammanlagda produktionen i den västliga industrivärlden- har regeringen markerat att den vill växla spår. Men den skattesänkning somskall dra i gång hjulen genomförs med sin ena hälft och med den andraförst . Innan den - om den nu helt går igenom - har gjort sin verkan iden amerikanska ekonomin och kunnatfortplanta sig genom västländerna till kan hela 1975 hinna gå. Därförkan vi inte bara sitta och vänta på att andra regeringar skall sätta intillräckliga stimulanser. Vi måste också stimulera själva, mer än regeringenhittills visat att den vill göra. Denfrån sänkta statsskatten ger en första stimulans. Det har de allraflesta kunnat avläsa på sina löneremsor . I kommuner medända skattehöjning har det faktiskt blivit ensänkt skatt för löntagare i de vanliga inkomstlägena. Och i och andrafolkpartiledda kommuner, där man icke höjt kommunalskatten, kan en mycketbetydande skattelättnad iakttas. måste vi fortsätta. Det kan ske i etapper.Börja med att lätta på kreditbromsen, som vi krävde . Då måsteman ta utlandslån, så att också de mindre företagen kan klara sinkreditförsörjning. Då måste man sätta in stöd till företagens prodiiktion förlager. Då måste man släppa loss investeringsfonderna generellt. Och det finnsen särskild paragraf för det ändamålet, som inte har använts under hela1970-talet. Det finns ingen anledning att företagen skall gå upp och böna ikanslihuset när de vill använda sina pengar för att bygga ut produktionen i ettläge som det nuvarande. Sedankan det bli dags att ytterligare förbättra för hushållen. En tillfälligsänkning av momsen kan vi pröva på nytt. Men först - eller senast i den vevan -bör barnfamiljerna få en förstärkning genom de allmänna barnbidragen, somannars blir allt mindre värda när penningvärdet faller. Bättrestöd till den kommunala barnomsorgen måste vara en viktig del i stimulansernanu liksom i mer permanenta åtgärder. Det finns ca 800 000 förskolebarn iSverige. Ungefär hälften av dem behöver tillsyn när föräldrarna är ute iyrkesarbete. För att täcka behovet kommer det att finnas 72 500daghemsplatser och 54 000 platser i familjedaghem - alltså totalt 126 500, somkan jämföras med de 800 000. Det behövs således många fier daghemsplatser.Småbarnsföräldrarna skall ha rätt att fortsätta sitt yrkesarbete och ändå kännatrygghet för att deras barn får en god och stimulerande vård. Vimåste sedan göra mer för att inte ett växande antal ungdomar skall Slängas utefrån arbetslivet när nyanställningarna kanske blir färre än de var i fiol. Jagtror att vi alla här i kammaren har mött ungdomar som säger ungefärså här: Ni kostar på oss nioårig skola. Ni ställer upp med plats igymnasieskolan om jag vill utnyttja den. Ni betalar föratt jag skall kunna få en ännu bättre utbildning om jag föredrar det. Ochsedan, när jag skaffat mig all den här kunskapen, är det som om ni inte voresärskilt intresserade av om ni får användning för min arbetskraft och minakunskaper. Är inte det bra konstigt? Desom säger så ger naturligtvis en vrångbild - de vuxna är i själva verket mycketintresserade av att de unga skall få ett arbete. Men vi måste ge dem rätt i attansträngningarna kunde vara större. Jagtror därför att det är dags att vi på allvar frågar oss om vi nu inte bordekunna ställa ut en förpliktande garanti för ungdomar att få utbildning ellerjobb. Det är inte så konstigt som det låter. Sammanfördet som redan görs för att ge ungdomarna yrkespraktik ochyrkesorientering med varvad utbildning och uppsökande verksamhet frånarbetsförmedlingar och SYO-konsulenter. Det är redan en ganska imponerandeverksamhet. Men fyll sedan ut luckorna så att vi till varje flicka och pojkeunder låt oss säga kan säga: Vi ger dig garanti för att du skall få ettmeningsfullt arbete eller en meningsfull utbildning. Oavsett om du slutar efterden nioåriga eller väljer att fortsätta ytterligare skalldu ha rätt att bli anvisad ett arbete. Och väljer du att senare, före 25,fortsätta din utbildning skall vi också ge dig rätten att verkligen få enutbildningsplats. Hurskulle det fungera? När eleven lämnar skolan gör man upp om ett sammanträffandeett år . Den som inte själv kommer till arbetsförmedlingen den dagenskall arbetsförmedlingen söka upp för att ta reda på hennes eller hanssituation och erbjuda ett arbete eller fortsatt utbildning. Skallvi klara arbetslösheten och dämpa inflationen måste vi också skapa godaförutsättningar för en framgångsrik avtalsrörelse. Sänkningen avmarginalskatterna har underlättat . återstår att klara utförutsättningarna även för i vad som tycks kunna bli en tvåårigavtalsuppgörelse. Då är besked om skatterna helt avgörande. Idet sammanhanget är överenskommelsen med kommuner och landsting en viktig bit.Från anser vi det särskilt värdefullt att landstingen nu fårbetydande förstärkningar av sin ekonomi. Det ser vi som en viktig framgång förvårt mångåriga arbete för en mänskligare vård. Ingentingkan vara mer angeläget än att ta väl hand om dem som drabbas av sjukdom. Degamla och de svårt sjuka måste komma i främsta rummet. De har rätt till denvärme och den omsorg som görs möjlig med mer personal. Folk skall inte behövastå i långa köer och riskera att få sin hälsa ytterligare försämrad. Betydligtmer måste satsas på de eftersatta vårdområdena, som reumatikervården ochinsatser för rehabilitering. Demänniskor som har det svårast skall inte behöva ta den värsta stöten närekonomin kärvar. Tvärtom skall de garanteras god omsorg. Finansministerns bud idecember gav inte landstingen det utrymme för deras egna planer på en sådanmänskligare vård som de önskade. Menfår kommuner och landsting nu möjlighet att föra en ansvarsfull politik förframför allt de gamla, de sjuka och barnen, kan man också räkna med att de äråterhållsamma med skattehöjningar 1976 och 1977. Det ger i sin tur en avförutsättningarna för en framgångsrik avtalsrörelse. Attfå en bra uppläggning av statsskatten 1-976 är en uppgift som återstår attklara. Dagens snabba inflation ställer många vedertagna begrepp på huvudet.Inkomstlägen där förr man var ense om att "höginkomsttagare" fanns rymmer nu"låginkomsttagare". De beräkningar som gjorts visar, att detstora flertalet heltids- och helårsarbetande - hela 53 96 - då kommer att ha enårsinkomst om . Den vanligaste inkomsten för helårsarbetande beräknas 1976 ligga litet . De som arbetar inom låglönebranscher - t. ex. textilindustrin - närmar sig snabbt . Det är ändå försiktiga beräkningar. Närman gör upp skatteskalorna måste självfallet riksdag, och regeringutgå från beräknat löneläge och penningvärde det året, inte från gamla, numerafelaktiga, föreställningar om var lönerna ligger. Annars går det ju inte att fålöntagarorganisationerna med sig. Fören löntagare i de vanligaste inkomstlägena innebär förslaget frånskatttutredningen faktiskt höjd skatt 1976, om man tar hänsyn till hurinflationen kan väntas verka. Folkpartietaccepterar inte att den sänkning av marginalskatten som vi säkrade på för1975 förfuskas 1976. Det måste vara möjligt för rnänniskor i vanligainkomstlägen att av egen kraft förbättra sin standard. Det är ocksåförutsättningen för att inflationen skall kunna hållas tillbaka. Viär alltså bara med på en skatteomläggning som bevarar vad vi vann isamband med . Men får vi en sådan skatteomläggning, då tvekar viinte att ta vårt ansvar för att finansiera statens verkliga inkomstbortfall. Detär faktiskt på politikernas agerande det nu beror om 1975 och 1976 skall bligoda år, som ger oss förutsättningar att ta itu med kvarstående brister ochkraft att möta de stora framtidsproblemen. Samarbete för att säkra framgångsrikkamp mot arbetslöshet och inflation kan ske utan att man från någon sidabehöver uppge sina grundidéer. Större är inte de politiska värdeskillnaderna.Tvärtom. Lyckas vi hålla nere arbetslösheten och hålla uppe penningvärdet, kanvi sedan med större tydlighet diskutera verkliga skiljelinjer i synen på detsamhälle som vi skall skapa. Vikommer inte att dölja vår liberala syn och vad vi anser att den bör innebära denärmaste åren. Dedemokratiska värdena skall försvaras - demokratin förnyas och fördjupas. Det ärför oss den allra viktigaste uppgiften. Närdemokratin är vår metod. Vihar faktiskt fått de flesta med oss på att demokratin skall gällamer än de allmänna valen. Ändå tycker sig fortfarande många, många enskildamänniskor fastna i en snårskog av former, fördomar och fantasilöshet. Jagsyftar inte på de sura kverulanterna, utan på dem som gillar ett rättvisaresamhälle. De söker sin rätt eller vill hävda sin mening. Den gamla sortensöverhet är kanske borta. Men känslan av att vara utlämnad finns kvar inför ettopersonligt och, som de tycker, teknokratiskt samhälle. Där finns föräldrar ochelever som vill göra om en del i sin skola - men som finner attcentrala bestämmelser sätter stopp. Där finns' pen sionären som skulle behöva hjälp - men som inte vet vart han eller hon skall vända sig blandalla organ och förvaltningar i den nya storkommunen. Där finns hyresgästernasom tänkt förbättra i sitt område - men som snart nog upptäcker att det inte ärmycket de får göra på egen hand. Där finns uppfinnaren som konstruerat ettspjäll som sparar mängder av olja i pannorna - men som inte kan finna ettstatligt organ som ens vill lyssna på honom. Tåldemokratin - det frågar jag mig - att de här och många, många andra uppleveratt de ställs utanför så som det fortfarande sker alltför ofta? får det interäcka med allmänt tal om medborgarinflytande. måste vi börja genomförakonkreta reformer. Dåbehövs det lokala styrelser - kommundelsråd - som väljs direkt av dem som bor ikommundelen. Statens förbud mot sådana kommundelsråd måste bort. Friaorganisationer på miljöområdet måste få bättre stöd och större lagligamöjligheter att agera. Denfalska föreställningen måste väck i arbetslivet, att de anställda inte skulleha ambition att göra en helgjuten arbetsinsats om de inte hela tidenkommenderas och övervakas. Det är därför som S 32-principen skall bort. Vi måste genomgående skapamer av närhet i vårt samhälle. Hurskall den löntagare som styrs av datorprogram, som andra gjort upp, eller somdag efter dag tvingas syssla med samma detalj kunna känna verklig arbetsglädje? Hurskall den elev som tvingas byta rum nästan varje lektion i en bullrig storskolakunna känna studieglädje? Hurskall den familj som inte känner ens sina närmaste grannar i höghusområdet kunnase möjligheter att skapa en mänskligare miljö? Denlilla skalan borde kunna bli en gemensam nämnare för handfasta åtgärder för enmänskligare miljö. Vikan ju inte lägga ner de stora industrierna eller de stora lasaretten. Men vi kan ge bättre villkor för företag som inte är stora. I många småföretag finns arbetsglädjen och närheten på ett naturligt sätt. Där behöverinte det dagliga umgänget konstras till. Vi måste se till att de små företageninte skall behöva se som enda utväg att köpas upp av de stora. Vi kan också istorföretag dela av mindre verkstäder, där en grupp äv anställda mer kan rå sigsjälva och kan se resultatet av sitt arbete. Vibehöver inte riva felbyggda bostadsområden. Men vi kan se till att de som bordär får rätt att skapa om-sin miljö - plantera gröna växter i stället för densvarta asfalten, göra iordning gemenskapslokaler för sig själva och barnen. Vikan hjälpa till att bygga upp kontakter så att de får lära känna varandra. Ochvi kan se till att de som bor i. området kommer till tals när planer dras upp,när skolan ordnar fritidsverksamhet och daghemmet lägger upp sin verksamhet. Förallt detta skapar samhället ramen. Sedan är det människorna själva som måstegöra det. Då behöver vi inte kasta bort de väldiga pengar som har satsats påstora skolor. Vi kan inom dem skapa en mjukare miljö och större närhet.Plåtskåpet i korridoren får inte vara elevernas enda fasta punkt. Vi kan byggaom de trista skolgårdarna med hjälp av förslag från eleverna, och vi kan ge mermeningsfulla aktiviteter än att bara rita upp en rökruta i asfalten. Attpå det sättet arbeta med den lilla skalan är inte några drömmerier om återgångtill ett byarnas självhushållande samhälle. Detär inte fattigdomen vi vill ha tillbaka. Den industriella utvecklingen har lyftmänniskor ur misär och elände. Detär inte inskränktheten och de låsta familjemönstren vi skall återskapa. Denökade rörligheten har av många, många upplevts som frigörelse och har minskatförtrycket av kvinnorna. Detär inte blicken ut över världen som skall vändas till nationell slutenhet.Tvärtom behöver vi öppna konstlade gränser mellan nationerna och öppna vårasinnen för dem som verkligen lider av världens vånda. Närjag talar om den lilla skalan, handlar det om något helt annat än bysamhälletsslutenhet. Uppgiften är att gå in i verkligheten sådan den ser ut och göra denmänskligare. Detsenaste årets energidebatt visar att det är både möjligt och angeläget att taviktiga framtidsbeslut i samråd med medborgarna, inte över huvudet på dem. Iriksdagens energibeslut i vår måste ingå som en viktig del att garantera öppeninsyn i den framtida energipolitiken. Vi måste ge större plats åt de friståendegrupperna, de fritt arbetande forskarna och de varnande rösterna. Mångamänniskor anser på goda grunder att tekniker och planeringsorgan inte gjorttillräckligt för att få fram alternativ. Debatten om hur mycket energi vibehöver förbruka är kanske det bästa exemplet. När vi från förstförde fram sparkraven mötte vi misstro, även från regeringen. Steg för steg harnu en annan inställning arbetat sig fram. Det som i går var omöjligt ochorealistiskt är faktiskt högsta visdom. Förframtiden måste vi dock skapa bättre garantier för allsidighet och alternativinnan planerna är mer eller mindre låsta. Insyn och öppenhet är två viktigakrav. En fri, oberoende och uppkäftig forskning som kan ifrågasätta makthavarnaoch dagens sanningar - det är det bästa botemedlet mot förstelning ochenögdhet. Därför behövs ett fristående energiforskningsinstitut, och jag ärglad att nu tar upp det på egen hand när staten inte villgöra sitt. Vifår senare i vår rika tillPällen att utförligare diskutera energifrågan. Sedanfolkpartiets samråd nu avslutats kommer vi vid ett möte medvårt förtroenderåd från hela landet att lägga fast hela vår grundlinje. Men påen punkt är vi redan nu säkra: Insatser som pressar ned ökningen i konsumtionenav energi är fördelaktiga. De minskar påfrestningarna på miljön, sparar pengaroch ökar valfriheten för framtiden. Valfrihetenbetyder också att vi söker oss fram till ett samhälle där individen bedömsefter sina personliga egenskaper och inte efter vilken grupp man tillhör. Dåmåste diskrimineringen av kvinnorna brytas. dag och regering skullekunna ge ett konkret bidrag till det internationella kvinnoåret genom att 1975anta en lag mot könsdiskriminering. Det liberala engagemanget för rättvisa åtkvinnorna startade inte med kvinnoåret och slutar inte med kvinnoåret. Men viskulle vara glada om' många tog tillfället i akt att engagera sigför konkreta åtgärder för att bryta den diskrimineringen, så att vi slipper blinedröstade av en så kompakt majoritet när vi för fram kravet på en sådan lag. Vimåste göra betydligt mer för barnen - det ingår just i denna valfrihetenstanke. De måste få umgås mer med sina föräldrar genom att den dagligaarbetstiden steg för steg förkortas . De bör ges rätt till denstimulans som ett väl fungerande daghem kan ge. De skall också få ha sinaföräldrar kvar hemma extra när något känns tokigt. Det gåratt klara med flexibel arbetstid på många, många håll. Barnenhar också rätt att begära att deras föräldrar slipper stora ekonomiskabekymmer för att klara vårdnaden. Därför är det så viktigt med ett rejältvårdnadsbidrag . netto i handen för varjebarn har vi angett som en rimlig start. Och det inte i en ovissframtid utan som en mera permanent skatteomläggning genomförs 1977. "Iblandstöter man på en märklig uppfattning att så snart man blir pensionär blir manen annan sorts person." Det konstaterade en äldre tjänsteman i en intervjui . Visst har han rätt. Det är en märklig uppfattningatt en människa plötsligt skulle bli helt annorlunda bara därför att han ellerhon passerar ett visst åldersstreck. Viminns hur vi möttes mest av undran, när vi från först vände oss motden här synen och i stället krävde rörlig pensionsålderför att ge den enskilde valfrihet. "Rörlig pensionsålder - vad är det förkonstigt?" Men nappade tunga fackliga organisationer. Och nuär vi snart där. kan bekräfta det vi fick igenom iHagaöverenskommelsen: att den rörliga pensionsåldern skall införas samtidigtmed sänkningen till nästa å'r. Detär en stor sak men ändå bara en start för vad vi villåstadkomma. Del gäller juinte endast att få sluta jobba före 65 med hyfsade ekonomiska villkor eller attfå trappa ner yrkesverksamheten steg för steg. Det gäller också att få arbetaefter 65 om man så önskar - kanske inte alltid i samma jobb som förr och kanskeinte heltid men äridå ha kontakt med yrkeslivet och tjäna en slant extra, sominte får beskattas bort till så stor del som . Somen pensionär uttryckte det i en tidningsintervju: "För oss äldre blir detibland litet stressigt. Kunde man få andra och inte så hetsiga arbeten skullenog fiera av oss kunna stanna i jobbet t. o. m. upp ." Arbetsmarknadsministernfår nu ta vid när socialministern har gjort sitt, och företagen måste kännasitt ansvar. Annars blir det ingen verklig valfrihet för de äldre. Närvi arbetar för denna valfrihet siktar vi längre. Rakt genom samhälletoch livet bör vi öppna för den enskildes önskemål. Mitt i det låsta svenskaarbetslivet går många, många och drömmer om ett annat tillstånd. Den drömmenhandlar just om valfrihet. Den handlar om att kunna söka sig fram till ett yrkesom man tycker att man passar för, att kunna göra sina erfarenheter och sedanbyta till något annat, att känna att man inte är låst utan att det finns nya,stimulerande möjligheter. Den drömmen handlar också om att kunna växlalivsinnehåll, att arbeta ensam, så bilda familj och kanske tjänaihop till ett hus för att låta barnen få en huvudroll.Därefter vill man kanske satsa mer på det jobb man trivs med för att senarenågot år gå tillbaka till studier. Drömmen handlar om att kunna få utrymme förannat vid sidan av jobbet, kunna ta ut en längre sammanhängande ledighet någongång, kunna känna friheten att själv avgöra hur man skall förlägga sinarbetstid. Klyftanär ännu bred mellan denna dröm om ett valfrihetens och rörlighetens arbetslivoch den verklighet som ungdomar möter , när de går ut i arbetslivet. Detär den klyftan som vi har till uppgift att överbrygga. Vi hänger oss inte sompolitiskt parti åt några orealistiska drömmerier. Det är människornas egnadrömmar om valfrihet - i stället för låsningar och påbud - som vi gör till enliberal föresats att förverkliga. (vpk): Det internationella kvinnoåret började bra i . Städerskor satteundan skurhink och svabb och gick ut i strejk. På många håll tvingades man nuerinra sig vad deras arbete betydde. Städerskestrejkerna var aktioner förbättre löner och för människovärde. De kvinnor som förde dem och som till delsfortfarande tvingas strejka för demokratiska rättigheter har skapat respektför sitt yrke och för dess utövare. De förtjänar att hedras. Deras aktionerställde i blixtbelysning en rad av de ekonomiska och politiska frågor som i dagmåste ägnas den största uppmärksamheten: kampen mol diskrimineringen avkvinnorna, lågavlönades och låginkomsttagares svåra läge, maktfrågorna påarbetsplatserna och lönarbetarnas demokratiska rättigheter, kampen mot de s. k.multinationella företagens växande makt. Löftenoch vackra deklarationer om jämställdhet kommer att flöda under detinternationella kvinnoåret. Alla politiska partier talar om kvinnornasrättigheter, alla partier lovar sex timmars arbetsdag. Och med vilkenlön? Löften utan gärningar är inte endast döda, de är direkt bedrägliga.Städerskestrejkerna har visat vad det handlar om. Ar-betsköparna utnyttjarskamlöst gamla och nya fördomar om kvinnans "plats i hem ochsamhälle" och om s. k. kvinnoyrken för att dubbelt upp exploatera en grupplönarbetare. Genom att hålla nere kvinnornas löner kan kapitalisterna ocksåhålla nere männens löner. och kvinnor har sammagrundläggande intressen. Det internationella kvinnoårets paroller kan uppfyllasendast i klasskampen mot kapitalet. Kvinnornai är alltjämt diskriminerade. Alla sidor av klasssamhällets orättvisordrabbar kvinnorna i förstärkt form. Kvinnorna har alltjämt som genomsnitt sämreutbildning, sämre jobb och sämre löner än männen. Merparten av kvinnorna ärhänvisade till den del av arbetsmarknaden där deltidsarbete med beskurnasociala förmåner och låga löner dominerar. Kvinnorna utnyttjas somarbetskraftsreserv. Vårtparti anser det vara en självklarhet att kvinnorna skall ha rätt tillutbildning och arbete på samma villkor som männen. De skall ha lika lön förlikvärdigt arbete och en likvärdig befordringsgång. Alla barns rätt tilldaghemsplals är en jämlikhetsfråga för barnen och en förutsättningför kvinnans förvärvsarbete. Behovetav en bättre barnomsorg från samhällets sida är skriande. Antalet platser idaghem, förskolor och eftermiddagshem är helt otillräckligt. Här finns kallasiffror som alla borde begripa. Och det finns en rad starka skäl loren ökadsatsning som ingen torde kunna tillbakavisa i en öppen diskussion. Jag nämnerhär bara några av de viktigaste: Allabarn måste ges en likvärdig start genom att beredas tillfälle till stimulerande sysselsättning, social kontakt och samvaro med andra barn och vuxna. Daghems- och förskoleplatser åt alla barn ger ett naturligt komplement till föräldrarnas egna omsorger om barnen. Det är jämlik hetsargumentet. Samhället måste underlätta kvinnornas deltagande iförvärvsarbete genom att tillhandahålla daghemsplatser till alla barn som behöverdet. Det är arbetsargumentet. Samhället måste ge alla föräldrar och alla barn dentrygghet som det innebär att barnen får omsorg också före skoltid och efterskoltid. Barn skall inte behöva vara utlämnade åt otrygghet och risker.