prot · FY0977 · 1975-12-31 00:00:00 — Jagtror alltså att man får vara litet försiktig med att redan nu ropa påförstärkning av lagstiflning om dalainspektionens möjligheter alt agera, ävenom jag väl förstår att är ute i ell gott syfie. Herr statsrådettycker att min beskrivning av nuläget är överdriven. Jag har inte påstått attinkassoverksamhelen f. n, i stort sett sköts efter ojusta metoder, men för migär det nog med ett enda fall där en gäldenär utsätts för två, tre månaderspress utan att få någon som helst klarhet i underlaget. Kravetmåste vara någorlunda hyggligt specificerat, säger herr statsrådet, I del fallsom datainspektionen redan har granskat fanns det inle någon specifikation somgav någon som helst möjlighet för gäldenären au identifiera fordran, Gäldenärenanvände veckorna under jul- och nyårshelgen och fick helgerna förstörda på attleta efier fakturor som aldrig erhållits. Sedansäger statsrådet - och det tycker jag är viktigt - att det gäller förgäldenären att få tid på sig. I det här fallet stod det i inkassobrevet att"bör ni betala". I annat fall hotade man med ansökanhos tingsrätten om betalningsföreläggande. Det hotet stod i delta fall kvarhela tiden. Det förekom icke ett skriftligt meddelande, icke ett telefonsamtalsom avlyfie hotel om att betalningsföreläggande skulle sökas hos tingsrätten.Detta är en förfärlig press för en skötsam affärsinnehavare, som skulleuppfatta en betalningsanmärkning som en mycket Närinvändning kommer til{ inkassoföretageis kännedom är det skäl, säger herrstatsrådet, för inkassoföretaget att se upp. I det läget tycker jag altinkassoföretaget borde meddela gäldenären att hotel tillfälligtvisär undanröjt. Så skedde inte i det fall som datainspektionen redan hargranskal, ulan hotet kvarstod. Jagskulle, herr talman, vilja citera vad herr statsrådet anförde i propositionen1974:42 när den här lagen föreslogs. Det har också omnämnts i statsrådets svari dag. I propositionen sägs bl. a. följande: "Paragrafen8 - innehåller en bestämmelse om att inkassoåtgärd inte bör vidtas, om detföreligger sannolika skäl för att en fordran inte är lagligen grundad eller omfordringen annars framstår som obefogad." Menhur skall denna lagparagraf kunna bli respekterad av inkassoföretagen om deinte har någon skyldighet att ta del av eller undersöka underiaget för kravet?Att den skyldigheten inte föreligger har ju sagts rent ut redan i ett beslut avdalainspektionen, och det har också bekräftats i den här debatten, Idatainspektionens beslut sägs också rent ut att inspektionen inte kan ingripamot fordringsägare på annat sätt än genom granskning av in-kassobyråns åtgärderi anledning av de uppdrag och de uppgifter byrån kan ha erhållit. Om nu eninkassobyrå inle har några andra uppgifter än några fakturanummer medtillhörande belopp, gripna i luften, som fordringsägaren skrivit in påinkassobyråns formulär vilket fordringsägaren inte undertecknat, men somdäremot undertecknats av inkassobyråns personal vilka inte vet någonting iärendet, vad skall då inspektionen kunna granska i ett sådant läge? Hur skallinspektionen kunna klara ut om ärendet handlagts enligt god inkassosed? Jagupprepar, herr talman, att vad jag är ute efier är speciella, kanskekalastroffall. Men jag hade hoppats all statsrådet skulle vilja förklara hurman kunde skapa garantier mot just sådana här mycket olyckliga enstaka fall. Omstärkt skydd mot orättmätiga inkassokrav I stort sett tror jag alt våra meningar redan är klarlagda. åtgärder som skall göra den bestämmelse effektiv som säger attinkassoålgärder inle bör vidtas om det finns sannolika skäl för alt en fordraninte är lagligen grundad. Jag har svarat, och vidhåller del svaret, attnormalt kan inte inkassoföretaget se hur det förhåller sig med den saken pågrundval av de ursprungliga uppgifter inkassoföretaget fått, I allmänhet fårman nöja sig med att sätta in kontrollen när det finns anledning att slå larmeller när gäldenären själv bestrider kravet. Då har man anledning att ökakravet på inkassoföretageis noggrannhet och uppmärksamhet, Ilikhet med är jag också upprörd när en enskild människa blirmisshandlad, även om fallet skulle vara enstaka och inte symtom på något meraallmänt missbruk. Men vad vi kan diskutera här Omomplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksuiflyttning, m.m. är ju inte ett enskiltärende hos dalainspektionen utan hur inkassolag-stiftningen totalt settfungerar och hur lagstifiningen och myndighetsverksamheten på området börvara. Därför tror jag alt man kan säga att den lilla erfarenhet vi har sedanlagstifiningen trädde i kraft visar att den redan medfört en mycket god effekt.Jag skulle nästan gissa att den redan när den antogs av hade enförebyggande effekt på området. Journalister och andra som brukar vara vaksammaoch med kritiskt sinnelag rycka ut lill gäldenärernas skydd när de blir illautsatta har sagt mig att allt förefaller att gå bättre. Jagtror jag har anledning alt vidhålla den grundinställning jag gav uttryck för iinterpellationssvaret, nämligen att vi skall vänta med några ytterligare förstärkningarav lagstiftningen och administrationen tills vi fått mera erfarenhet. Hittillsser det rätt hyggligt ut. Jagar naturligtvis glad fördel tillägg som statsrådet gjorde nu senast.För min del skulle jag kanske ändå vilja säga att det inle behövs så förfärligtstora åtgärder för att man skulle kunna stärka skyddet mot oberättigade krav.Jag vill bara nämna två saker. Fördet första att tidsgränsen som anges på inkassobreven rimligtvis borde varalängre än . medger knappast en normal skriftväxling. Fördet andra vill jag förorda all i de fall där kravet klart och tydligt harbestridits av gäldenären borde fordringsägaren vara skyldig att delgeinkassoföretaget detta bestridande. Den skyldigheten tycks f n. inle föreligga. Överläggningenvar härmed slutad. §6 Om omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vidverksutflyttning, m. m. Herrstalsrådel erhöll ordet för att i ett sammanhangbesvara dels () anmälda interpellation, nr 41, delsherr Ullslens (fp) anmälda fråga, nr 169, Svarethade före sammanträdet i stencil utdelats till kammarens ledamöter och herrstatsrådet lämnade nu en kort sammanfattning av innehållet. Del slencilerade svaretvar av följande lydelse: I,hur jag ser på del faktum all av de tjänstemän, som hos statenspersonalnämnd (SPN) ansökt om omplacering i samband med verksulfiyltningen,ännu inle erhållit en lösning på sina problem samt vilka åtgärder jag är bereddalt vidta för alt påtagligt förbättra möjlig- heterna att kvarslanna iStockholmsområdet för dem som inte önskar medfiytta; 2.om jag är beredd all ge en redogörelse för de mer precisa kriterier som gälltför beviljande av NOM-garanti. 1. om jag genom ökade resurserlill SPN eller på annat sätt avser underlätta för de anställda vid deutlokaliserade verken som önskar stanna i att få anställningdär; 2. om jag vill lämna enredogörelse för medflyttande makas/makes möjligheter att erhålla anställninginom sitt yrkesområde pä omlokali-seringsorten. Fråganhur man skall kunna underlätta omplacering av tjänstemän som önskar stanna iStockholmsområdet är f n. enligt min bedömning inte i första hand en fråga omalt tillföra SPN ytterligare resurser, SPN har successivt tillförts resurserför omplaceringsverksamhet. Vid SPN;s omplaceringsenhet tjänstgör f n, ca 40tjänstemän. Ytteriigare resurstillskott övervägs av regeringen. Regeringen harunder senare tid vidtagit andra åtgärder som på ett mer avgörande sätt bedömtsbidra till att omplaceringsarbetet ytterligare kan effektiviseras. Bl, a,utfärdades en ny omplaceringsförordning vilken medförtytteriigare förbättrade förutsättningar att utnyttja uppkommande vakanser vidde myndigheter som stannar kvar i för placering av tjänstemänsom inle önskar flytta. Vidare har regeringen i budgetpropositionen anmält attden avser att för s. k. NOM-garanler inrätta personliga tjänster vid sädanamyndigheter. Utflyttningav myndigheter från sker successivt under en tidrymd av fleraår. Insatser avseende omplacering av tjänstemän som inte önskar medfiyttamåste anpassas till tidpunkten för resp. myndighets flyttning. Efiersommyndigheter med sammanlagt närmare 2 000 anställda skall flytta under detnärmaste halvåret är del naturligt att SPN nu i första hand inriktar sinaomplaceringsinsatser på att lösa problemen för omplaceringssökande som äranställda vid dessa myndigheter. Del är därför också naturligt attomplaceringsverksamheten kommit längre vid dessa myndigheter. Således är detinte rimligt att belysa omplaceringslägel med genomsnittssiffror hänförligatill samtliga omlokaliseringsmyndigheter. Del är omplaceringslägel för sökandeanställda vid myndigheter som flyttar som är den mest aktuellafrågan. Vidmånadsskifiet hade 269 tjänstemän vid myndigheter som fiyltarunder 1975 erhållit s. k. NOM-garanti. 168 av dessa var vid denna tidpunktredovisade som ej omplacerade i SPN;s ompla-ceringsstalistik. Enligt vad jaginhämtat från SPN har man funnit lösningar för en stor del av dem somredovisas som ej omplacerade, även om den faktiska omplaceringen inte vargenomförd . F. n. bereder regeringen framställningar om inrättande av personliga 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksuiflyttning, m.m. 0/77otnplaceringen av statsanställd sotn ej önskar medfölja vid verksuiflyttning,m. tjänster för ca 50NOM-garanter, Dessa kommer alt omplaceras när regeringen fattat beslutavseende dessa tjänster, vilket beräknas ske . Vidare har SPN träffatöverenskommelse med vissa myndigheter som skall stanna kvar i omplacering av NOM-garanter. Placeringarna avses genomföras i samband med att demyndigheter NOM-garanterna f. n, är anställda vid flyttar lillomlokaliseringsorlerna. Även dessa personer redovisas som ej omplacerade iSPN:s omplaceringssta-tisiik efiersom omplaceringarna inte är genomförda. Detfinns alla skäl att anta att NOM-garanternas problem kommer att kunna lösas. UtöverNOM-garanterna hade fram ytterligare 817tjänstemän anställda vid myndigheter som fiyltar ansökt omomplacering. Ca 260 av dessa återstod att omplacera. SPN;somplaceringsverksamhet avseende denna grupp kommer att fortsätta. Jag har ingenanledning alt tro alt man beträffande denna grupp inte skall klara av vad somrimligen kan krävas. Deerfarenheter som gjorts avseende omplaceringsverksamheten har lettlill att man successivt har infört nya regler och rutiner som har medfört attomplaceringsarbetel kunnat effektiviseras. Det finns därför all anledning attutgå från att omplaceringsverksamheten för anställda vid myndighetersom flyttar1976 och senare likaledes skall kunna genomföras på ett tillfredsställandesätt. Närdel gäller frågan om de mer precisa kriterierna för beviljande av NOM-garantivill jag framhålla följande. Nämndenför vissa omplaceringsfrågor (NOM) har att pröva om de skäl tjänsteman som äranställd vid omlokaliseringsmyndighet åberopar mot flyttning är så vägande attvederbörande bör undantagas från flyttning, I omlokaliseringspropositionen(prop. 1971:29) anges vissa skäl för att inte medfölja som kan varabetydelsefulla, t. ex. förestående pensionering saml hälsoskäl, NOMhar att beakta de konsekvenser flyttningen får för den sökande och familjen.Helt naturligt gör NOM därvid sina bedömningar efter en noggrann och allsidigprövning av de olika omständigheter som åberopas i de enskilda ansökningarna. Varjeansökan är därför specifik och måste bedömas för sig. Det är sålunda inleändamålsenligt att slälla upp preciserade kriterier för beviljande avNOM-garanti. NOM:shittillsvarande verksamhet ger mig inle anledning att föreslå någon ändring avriktlinjerna för nämndens verksamhet. Detär min uppfattning att frågan om anskaffning av arbete åt medflyttandeanhöriga är en av de frågor som är svårast att lösa på ett tillfredsställandesätt. Därför har den ägnats särskild uppmärksamhet. Placeringav anhöriga inom statliga myndigheter ombesöris av SPN, Med utgångspunkt irekryteringsbegränsningar hos omlokaliseringsmyndigheter och myndigheter påomlokaliseringsorlerna anvisas anhöriga ar- bete hos dessamyndigheter. Vid arbetsförmedlingen i har en särskildförmedlingsexpedition för medflyttande anhöriga upprättats. Denna samverkar bl.a. med särskilda kontaktmän på omlokaliserings-orternas arbetsförmedlingar sombiträder anhöriga med att skaffa arbete utanför den statliga seklorn,- 1många fall har medfiyttande anhörig uttryckt önskemål om att de inte vill haerbjudande om arbete förrän i omedelbar anslutning till eller efter det attmyndigheterna har flyttat. Det har därför varit svårt att utnyttja de vakansersom uppkommit för omplacering eftersom arbetsgivarna i sin tur ofiasiönskar att vakanserna skall besättas . SPNhar bl, a, med anledning härav bedömt att insatserna för medfiyttande anhörigaskall fortsätta efter det att myndighet fiytial. Regeringenkommer självfallet att - liksom - följa arbetet i dessa frågor ochundersöka om särskilda omständigheter påkallar ytterligare åtgärder utöver demsom redan har vidtagits. 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyttning, Jag berinledningsvis att få tacka statsrådet för svaret på min interpellation.Jag är rädd att jag inte kan fatta mig lika kort som statsrådet gjorde. Delskrifiliga svaret är ett ur fiera aspekter anmärkningsvärt aktstycke. När manläser svaret får man närmast intrycket av att allt skulle vara frid och fröjdför alla dem som inte vill fiytta med sina resp, verk från , Men så ärju alls inte fallet. Tvärtom, läget är prekärt för hundratals familjer just , och berörs fiera tusen familjer av liknande problem. Låtmig friska upp minnet med några fakta. Fördet första: Totalt berörs ca 10 000 anställda vid olika verk av den s, k,omlokaliseringen. Av dessa skall 2 200 utlokaliseras , och det underde allra närmaste månaderna. Totalt har knappt 4 000 av alla berördaanmält att de inte vill flytta med. Totala antalet s. k. stannare förväntasstiga ju närmare resp. verks utflyttning kommer. , somnärmast handlägger dessa frågor, räknar med att gott och väl hälfien av deanställda kommer alt önska stanna kvar. Fördel andra; Av det totala antalet stannare som anmält sig lill statenspersonalnämnd hade blott en knapp tredjedelkunnat hjälpas till annan anställning, dvs, drygt 2 000 personer går i dagmånad efter månad och väntar på besked - en ovisshet som naturligtvis är djuptproblematisk. Statsrådetberör nu över huvud taget inte andra problem än dem som gäller fiyttningenunder 1975, Att detta är en orimlig avgränsning är ganska uppenbart. Det måsteju, herr talman, vara en primär uppgifi 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyttning, m.m. för statsmakterna att igod tid söka klara omplacering för dem som begärt sådan och inte som numånaderna före den första fiyttomgången sitta med hundratals anställda som intehar omplacerats. Statsrådettalar om att omplaceringsverksamheten för anställda vid verk som flyttar 1976och senare "likaledes" skall kunna genomföras på elltillfredsställande sätt. Sanningen är ju just att gruppen , dvs, dedrygt 1 000 personer som inte vill flytta ut, inte har fått en tillfredsställandebehandling, åtminstone inte . Och såvitt jag har kunnat läsa istatsrådets svar, annonseras inle några nya krafttag som kunde förbättra läget. Menlåt oss nu i detalj titta på läget när det gäller årets fiyltomgång, 2 200anställda berörs av utfiytlningen. Av dessa har inte mindre än I 152 begärt allfå stanna kvar i eller - ett fåtal - fiytta till annan ort än den somverket skall till. Det är alltså ganska exakt som har ställt sig avvisandetill en flyttning från . Det visar verkligen hur stort motståndet ärhos alla de närmast berörda. Det överträffar vida alla de uppskattningar mangjorde från börian frän statsmakternas sida när det gällde andelen som inleskulle vilja flytta med. Av dessa 1100 har SPN lyckats hjälpa ca 400till alternativa jobb. En mindre del har själva ordnat jobb. Resten sitter iden sitsen att de månaderna före resp, verks utflyttning inte vet hur framtidenskall gestalta sig. Av dessa har en tredjedel s, k, NOM-garanti, vilket gör attde åtminstone undgår tvångsflytlning, men resten - dvs, knappt 400 anställda -står inför ett absolut val; flyttning eller arbetslöshet. Ochdetta läge tycker statsrådet är ett exempel på en tillfredsställandeomplaceringsverksamhet - jag läser innantill ur svaret. Man får inte ha högakrav om man skall instämma i det yttrandet. Det är i själva verket närmastskandal att del ansvariga statsrådet står här i kammaren och försöker inbillaledamöter och allmänhet att allting går som smort när över 500 anställda medfamiljer - några månader före utfiyttningen - inte vet vad de skall göraeller vart de skall ta vägen. Varför inte i stället erkänna de här problemenoch verkligen söka gemensamt klara ut dem? Del vore åtminstone politiskthederligt. Summerarman lägel erhåller man följande bild: Av dem som skall flytta 1975 har drygt500 anställda ännu inte fåll någon lösning på sina problem. Av dem som totaltanmält sig lill statens personalnämnd är det över 2 000 som står i en lång köoch väntar på hjälp. Många tillhör specialistkalegorier. Många har anhöriga sommister jobben om maken tvingas fiytta. De får höra att deras problemkommer alt lösas pä ett tillfredsställande sätt. Men de kan inte känna särskiltstor optimism när de tar del av den statistik och de fakta som gäller. Isjälva verket pekar dagens situation pä hur orimligt helaomloka-liseringsbeslutel var. Det finns många andra exempel på detta,kostnads-fördyring t, ex. Men det är inte det vi diskuterar här i dag.Personalen har körts över. Personalen har utlovats all tänkbar assistans frändem som drev igenom ullokaliseringsbeslulel här i . tryckligen iutskottsbetänkandet alt omstationeringsskyldighet, dvs. ett indirekt tvångatt fiytta med, efiersom inga andra möjligheter ges, endast skulle förekomma iundanlagsfall. Om vi begränsar oss till det närmaste halvåret är det ca400 anställda som är i detta läge, dvs. det finns inget alternativ - åtminstoneinte - till att fiytta med. Och vad väljer man? Naturligtvis en fiyltningframför direkt arbetslöshet. Sådant är läget. StatsrådetLöfberg har över huvud taget inte tagit upp dessa problem ulan tycker tydligenatt både faklaläget och statistiken pekar på alt det går att framöver lösa dempä rimligt sätt. Det gör inte personalen pä de berörda verken. Det gör inteheller de ansvariga på SPN. Verket har gång på gång i intervjuer understrukithur svår situationen är. Man har krävt åtgärder, bl, a. en förstärkning påkansliet inom SPN. Men denna begäran har regeringen nobbat. Det hela är inle enfråga om större resurser till omplaceringsenheten, säger statsrådet finns redan 40 tjänster där. Men dessa 40 tjänster räcker ju inle till, försåvitt man inle skall tycka att det är tillfredsställande att bortåt hälften avdem som inte vill flytta med i den första flyltningsomgången ändå tvingas tilldetta. Nukan jag, herr talman, säkert vänta att kommer alt säga alt det ärtypiskt för mig och , som en gång röstade emot utflyttningen, althänga oss kvar och tjata om de här frågorna, frågor där med bredmajoritet beslutat i en viss riktning. Men det är inte bara jag som tjatar.Åtskilliga tidningar gör det. Personalorganisationerna gör det. Låt mig, herrtalman, citera ur ledaren i nr 1975 av tidningen . "Isamband med att beslutet "- om omlokaliseringen - "togs i riksdagenvar det bara en handfull riksdagsmän som insåg alla de problem som skulle kunnauppstå. Riksdagsledamöterna från orter som föreslogs få myndigheter försvaradetappert förslaget medan de som blivit utan gjorde vad de kunde för att också fåen bil av kakan till sin landsdel. Vidutskottsbehandlingen liksom i riksdagsdebatten framhölls dock vikten av all manpå allt sätt visade hänsyn gentemot de anställda. när den första rikligtstora fiyttvägen startar är situationen en helt annan. Pä sina håll är dennärmast kaotisk för de anställda. De svepande löften som gavs i samband medbeslutet har man inte sett mycket av. De villkor som trots allt gäller för deanställda vid omlokaliseringsmyn-digheterna har de fackliga organisationernafått 'klösa sig till'. Staten som arbetsgivare har försökt hålla tillbaka såmyckel del nånsin gått." - Del står alltså i tidningen jag citerar vidare: "Frånregeringens sida har man inte heller i föreberedelsearbetet gettverksledningarna ordentliga instruktioner om hur de bör förhälla sig gentemotde anställda. Detta har lett till att fältet varit fritt för myndigheterna attagera inom en mycket vid ram. Härigenom har många myndigheter i alltför storutsträckning kunnat inrikta sig på frågor som arbetslokalernas utformning m. m.på den nya orten. Personalens förhållanden har kommit 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksutflyttning, m.m. 10Riksdagens protokoll 1975. 0/77omplaceringen av statsanställd som ej önskar medfölja vid verksuiflyttning, m.m. i andra hand. 1 synnerhetgäller detta de anställda som av någon anledning inle kan eller vill flyttamed. För dessa tycks myndigheterna inte känna något större ansvar." Litetlängre ned heter det: "Enligt STs uppfattning är det oacceptabelt attnågon enda person 'blir över'. Samtliga måste få erbjudande om annan statliganställning i . Detta är inget orimligt krav med tanke på altdet flnns ca 90 000 statliga tjänster i området. Med ett så stort underiag bör desom inte kan flytta med kunna omplaceras. Som en jämförelse kan man peka på dekrav som reses på privata företag att klara omplaceringar inom en myckelsnävare ram." Av vad jag sagt framgår all jag ser mycket dystert på situationen förde tusentals anställda med familjer, som inte vill fiytta med sina respektiveverk frän . Antalet som intar den ståndpunkten har visat sig blimycket högt. Ungefär hälften av alla berörda är negativa. På i första hand alladem som står bakom flyttningsbesluien vilar ett tungt ansvar. Men det tycks,herr talman, främst vara vi som motsatt oss hela karusellen som åtminstoneförsöker trycka pä och bevaka dessa gruppers situation. En del har gjorts,vilket skall erkännas, men del är för litet och del är . Vadsom händer - om nu inte nägol mirakel eller någotverkligt drastiskt inträffar - är att hundratals tvångs-förflyttningar från deninvanda hemmiljön inträffar, inte till följd av konjunktursvacka eller dåligkonkurrenskraft hos den enskilde arbetsgivaren utan lill följd av elladministrativt politiskt beslut i denna kammare. Jag undrar hur mångasocialdemokrater, vpk-are eller centerpartister som vid beslutsiilirälletinsåg hur tokigt det skulle komma att gä just i delta hänseende. , herr talman,några frågor till herr statsrådet, 1, Är det verkligentillfredsställande att - som framgår av statsrådets interpellationssvar - flerahundra personer mot sin vilja sannolikt tvingas flytta ut från baraunder den första fiyttvägen under ? 2, Hur skall alla dessa människorannars bete sig? Kommer SPN att fortsätta arbetet att söka alternativasysselsättningar för dem även sedan verket flyttat om de inte flyttar med? 3, Skall man, om man absolut inlevill flytta med och inte har en alternativ sysselsättning, säga upp sig ellerskall man bli uppsagd? I det sammanhanget skulle jag kunna - och det skall jagsenare återkomma lill-ge exempel från bl. a, SMHfdär man skickat ut synnerligenmärkliga cirkulärskrivelser till personalen, i vilka det meddelats att deanställda bör säga upp sig, om de inte vill fiytta med, efiersom de annars fåren negativ skrivning i sina avgångsbetyg, 4, Hur förhäller del sig med de s,k, personliga tjänsterna för vissa NOM-garanter, som staten beslutat om? Är detfråga om verkliga jobb eller bara om alt lyfia lön till dess alt arbete harordnats? 5, Kan inte statsrådet erkänna attläget är prekärt? la krafttag för att sökaklara en del av problemen och göra andelen tvångs-fiyttningar mindre? Jag ber att fåtacka statsrådet för svaret på mina två frågor, även om han nu intetyckte att det var mödan värt att läsa upp hela svaret här i kammaren vilketbrukar vara praxis. Tyckte han inte att det var mycket att läsa upp, förstårjag honom innerligt väl.