prot · FY0997 · 1975-12-31 00:00:00 — Manfrågar sig varför vår regering, som ju både inom- och utomlands skryter översin skicklighet - förlät, herr finansminister, att jag använder det ordet engång till - inle mer effektivt angripit inflationen. Det finns ingenting som säurholkar förtroendet för statsmakterna som det ständigt sjunkandepenningvärdet. Fä ting är så ägnade att skapa social orättvisa ochniotsättningar niellan olika grupper i samhället sorn jusl inflationen. Det ärde sämst ställda och de som har den slörsla försöriningsbördan som drabbashårdast. Det är därför det parti som jag företräder år krävt meramålmedvetna insatser på prispolitikens område. År har vi föreslagitåtgärder i det syflet. Men när vi föreslog ellkonkret och omfattande anti-inflationsprogram möttes vi av spydigheter ochironi frän bäde finansministerns och statsministerns sida. Om regeringen dähade tagit de initiativ som vi föreslog, hade läget varil väsentligtmycket bättre med hänsyn till det totala skalielryckeil, den totalalönekostnadsbelastningen, risken för fortsatta prisstegringar och Sverigeskonkurrenskraft inför omvärlden. Menvärt förslag passade inte in i regeringens ritningar, bl. a. därför alt detförutsatte att skatterna skulle sänkas. Och i sänks som bekant ingaskatter. I flyttar man över skattekronor från en grupp lill en annan,och i samband med omflyttningen ser man till att slalen fiänar på rufiangsen.Men medborgarna får totalt sett inte mer pengar alt röra sig med. Möjligen fårde tillbaka i form av bidrag, det skall erkännas, en del av vad de förlorar päskalle- och prissidan. Men alla får inte bidrag. Och det är dessutom inte någonsärskilt hälsosam ulveckling som de senasie årens socialdemokraliska politikhar medfört, nämligen alt via höga skatteutlag försätta medborgarna i en sädansituation all de mäste fä bidrag för att klara sin ekonomi, bidrag som betalasvia alllför höga skatter. Allabidrag lill trots - vad man än tycker om dem - är jag övertygad om att detväsentligaste för en arbetstagare är all få beslämma över sin egen lön - överresullatei av de arbelsinsalser han eller hon ulför i svell och möda. Vissl ärman i solidarilelens namn beredd all avstå vad samhället kräver för all geallmän Irygghei och hjälpa dem som har det svårt. Men det finns gränser ävenför solidaritet, och värt skattesystem har överskridit de gränserna. Valfrihetoch arbetsglädje och lusten alt la nya tag riskerar all allvarligt skadas. Enjämförelse med omvärlden ger en nästan skakande bild av svensk socialdemokratisbristande förståelse för den behållna lönens belydelse för den enskildelöntagaren. Och en ännu mera skakande bild av de svenska marginalskatternas förödandehöjd och konsekvenser. Attmänniskorna är pä det klara med de här orimligheterna i skallesyslemel ochklagar över dem trots de niånga påstådda skattesänkningarna beror på, sadefinansminislern , att vi moderater far land och rike runtoch talar om det här för människorna. Om vi vore sä skickliga! Om det vore sålätt att föra politik skulle man ha bytt regering för länge sedan i del härlandet. Finansministern vet mycket väl att i längden finns del inga möjligheterall driva politik på det sätt som han här gör. Finansministern kan interimligen mena att det är vär propaganda som har kommit LO-chefen klaga överdel orimliga skallesyslemel. Det vore all undervärdera GunnarNilsson och alla andra tänkande människor i vårl land i allra högsia grad. Omman jämför med utlandet kan man konstatera att i och - tväländer som befinner sig i särklass eller skall vi säga strykklass - betalarden genomsnittliga industriarbetaren enligl nya siaiislik över 60 kronori skall på varie nyfiänad hundralapp. I dock endast om han är ogift. Ärden danske arbetstagaren gift och har barn, sjunker hans marginalskatt frän 6096 lill 54 96. I övriga ligger marginalskatten för enindustriarbetare vanligen niellan 20 och 30 96 - pä mellan en iredjedel ochhälften av den svenska. I är den 23 96, 24, 38 -litet högt -, 14, 26, 23, 35, Norge42, 23 och 34 96. Men i alllsä . Och i deandra länderna är skatteuttaget väsentligt lägre för gifta med barn än del ärför ogift utan barn. Ochvad betyder dessa marginalskatter för möjligheterna all förbättra den verkligainkomsten, för merinkomsterna? Vid en löneökning på 15 96. och del är myckel,samt en inflation på 9 96, vilket är vad vi i bäsla fall kan räkna med underåret - det blir nog mera - fär industriarbetaren i enlöneökning, om hänsyn läges lill skatt och stigande priser, pä 2 96, i ,och 3 96 saml i 4 96. I får han en sänkningav sin standard med 2 96. 15 96 i höjd lön - 2 96 i sänkt standard! Är detklokt det, för att tala med ? Vad är del - kan man frägasig - som gör alt socialdemokralerna Denekonomiska politiken m. m. 7 protokoll 1975. Den ekonomiska politiken m. m. så konsekveni bibehållerden här orimliga marginalskattepolitiken? ja, man kan ju gissa. a. ger envidgning av den offentliga sekiorn -vilket ju är den ena sidan avhögskaitepolitiken - automatiskt slörre maktbefogenheter. Regeringen fär eltstörre politiskt utrymme att spela med. Människorna blir mera beroende.Möjligheterna att lova ytterligare bidrag inför val ökar. Men det får väl ocksåanses vara sä att där bakom ligger den uppfattningen - det skall jagsjälvfallet erkänna - all tryggheten i samhället ökar, ju större ansvar somläggs pä det allmänna. Men oberoende av detta är frågan hur länge det går altfortsätta pä det här sätlel. Har man väl böfial så här, leder den ena åtgärdenlill den andra. "Dennutida kollektivismen ger på sätt och vis människan en meningsfylld tillvarosom ett led i massan" - hävdade den kände tyske kulturpsykologen - "men för prisel all hon förlorar sill jag." Och ju mer detkollektiva irygghelssysiemei byggs ut, desto flera brister uppenbaras. Attskapa en heltäckande trygghetsmalla lär aldrig vara möjligt i ett samhällebyggl pä mänsklig ofullkomlighet. Del är finansminislern lika medveten om somjag. Mendenna högskaltepolitik komnier all slå i takel. Den gemensamma kakan läggerbeslag relativt sett -jag understryker relativt sett - på alllför storaresurser. Ju mera som satsas på den sekiorn, desto mindre blir det över för attbygga ut kapaciteten i näringslivet och inle minst i vär exportindustri. Dagensvalutaproblem och väldiga upplåning utomlands är inle bara en föfid avofiekrisen. Dessa företeelser utgör ocksä etl bevis på att vi brustit i omsorgom våra direkt produktiva invesieringar. Vi har satsat för litet på framtidenoch förbrukat för mycket för dagen. Indirekt vitsordar finansministern della i sinkompletteringsproposition, dä han mer kategoriskt än lidigare talar om detökade behovet att producera, all exportera och alt investera. Men en sädanulbyggnad av våra resurser tar tid. Och en ökning av våra invesieringar kräverinle bara i och för sig investeringsstimulerande åigärder. Den kräver ocksäinvesleringsvifia och förtroende för den ekonomiska politiken hos de människoroch företag som skall göra investeringarna. Det kanske kriivs mindre av dettahos storföretagen, eftersom de är mindre beroende av utvecklingen här hemma.Men de många små och medelstora företagen utgör ändå grogrunden förmorgondagens sysselsällningsskapande stora företag. Underde har nyföretagandet i värt land gått ned. har publicerat en ulredning rörandenyetableringarna . Den ger klart belägg för au denystartade företagen påtagligt minskat från mitten av 1960-lalel, oavsett omman mäter anlalel etableringar eller deras sysselsättningseffekt. Tendensentill ökad fusionslusl inom induslrin bekräftas också, en lendens som jag ialla möjliga sammanhang kriiiserat. Jag lycker alt del är en felaktig väg attgå. Men utredningen belägger däriämte en ökad frekvens av nedläggning avföretag, även i de mest expansiva branscherna, och denna ökning beror i ochför sig inle på fusionerna, sammanslagningarna. Deltaär en allvarlig ulveckling. Den inger oro, bl. a. därför att.nyetableringarnahar en påtaglig betydelse för sysselsättningen och för den industriellaförnyelsen. Det är i sädana företag som de nya idéerna förverkligas, de idéerkring vilka morgondagens för export och sysselsättning vikliga förelag skallväxa ut. Detfinns, herr finansminister, anledning att studera den här utvecklingen, allgrubbla över vad den beror pä och att vidta ätgärder för att vände trenden. erkänner även de socialdemokrater - också statsministern - som bara förett år sedan trodde sig kunna klara framtida sysselsättning genom ökadutbyggnad av den offentliga sektorn, av statlig och verksamhet, attvär direkt produktiva kapacitet måsle byggas ut. Detta är bl. a. nödvändigt omvi skall ha råd att göra vär offentliga sektor bättre. Att kommunernas ekonomitrots snabbt stigande kommunalskatter inte ger kommunerna stora möjligheteratt anställa allt fler människor, detta har ju t. o. m. företrädare för regeringspartietnumera böfiai begripa. Menom vi skall vrida ulvecklingen rätt, räcker del, som jag sade, inte med baradirekl investeringsfrämjande åtgärder. Del företagsekonomiska klimat somframför alll de mindre förelagen, de som skall böfia ny företagsamhet, ärkänsliga för mäsle förändras. Det måste skapas bredare förståelse - jag velatt den flnns hos finansministern - för deras i verklig mening samhäilsnytligaverksamhet. Famifieförelagens generationsskiftes- och kapilalskalteproblemmåste nägon gång fä sin lösning. Jag vel inle hur många är man har filat pädetta utan att komma fram lill någonting som häller. Slrävanefter bättre arbetsmifiö - i fysisk mening och med hänsyn till samarbetet ochandan inom förelagen - måste inriktas på att bevara och skapa effektivtarbelande förelag, som ger bäde de enskilda arbetstagarna-löntagarna iföretagen och företagen själva trygghet och bällre möjligheter att leva vidare,och pä att förstärka den inbördes solidaritet niellan olika krafter i förelagensom utgör en förutsättning för framgång. Man måste alltså ta sikte på allufiämna motsättningarna, inte förstärka dem. Och det är inle facket, intekolleklivet, som skall ges ökad makt, för del löser inga förelags- ochsysselsättningsproblem. Det är alla de som arbetar i förelagen som måslesvetsas samman till en gemenskap. Ansvaret för del vilar på företagen och deanslällda, men del ligger inte minst i politikernas inlresse och förmäga althjälpa till. Jagframhöll , herr talman, att de rekordhöga nominella lönehöjningarna ocharbelskoslnadsstegringarna har förstärkt de tendenser till ökad arbetslöshetsom förväntas göra sig gällande . Vi vet att del dä främst blir ungdomensom drabbas, en generation som redan möter stora svårigheler att gå frän skolanin i arbelslivet. Och inte har ,\manlagarna - vad man sedan mä tycka och tänkaom dem - gjort del lältare för dem som söker yrkesarbete attfå sådant. Jagmenar alltså, herr lalman, all regeringens högskallepolilik bl. a. syftar lillalt vidga den offentliga sektorn och därmed regeringens möj- Den ekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. ligheler att bestämma -till maktutövning, som det heter. Men oavsett syftet innebär delta också ettstörre mått av förmynderskap och ökad byråkrati, högre grad av opersonlighetoch minskad enskild valfrihet i hela värt samhälle. Jagtycker att det är förvånande att regeringspartiet inte varil mera medvetet omriskerna för livskraften i värt folkstyre av denna utomordentligt snabbtväxande styrande och reglerande byråkratiska apparat. Den här utvecklingen ärinbyggd i själva det socialistiska systemet. Några socialdemokrater protesteraremol den, det är sant. I debatter och tidningsartiklar dyker även inomsocialdemokratin kritiker upp ur partidjupet och varnar:"Socialdemokratin har blivit dagens överhet." - "De bär uppelablissemanget." - "Och inle var det väl delta vi kämpade för, då vigick till storms mol det gamla samhället." Sådana röster känner damernaoch herrarna igen. Eller- som det heter i en sammanställning av synpunkter inför socialdemokraternasnya programarbete - människan fär inte "betecknas som ett objekt församhällets och partiets omsorger". - "Dagens medborgare behöver intelängre partiet eller samhället som beskyddare." Människor måsle få varafullmyndiga, självständiga individer. En bekännelse sä god som någon, herrstatsminister, lill "den nya individualismen"! Ochbyräkratiseringen av allt större samhällssektorer fär ju inte bara konsekvenserför de enskilda människornas rörelsefrihet och ansvarstagande. Pä sikt lederden ocksä till att förvaltningen blir alltmer tungrodd, allt dyrbarare, alltmerett självändamål, och därmed leder den till slöseri med samhälleliga resurser. Hurkommer det sig att oron på vär tidigare välordnade arbetsmarknad blivit såpåtaglig pä . Det är inte främst uppviglare som ligger bakomde allt vanligare vilda strejkerna. Uppviglare kan inte lyckas om intejordmånen är mottaglig. Vi kan inte inbilla folk alt det är för höga skaller,om inte jordmånen finns där. Och vad som sker visar att jordmånen påarbetsmarknaden är mottaglig. Finns det någon rimlig proportion, frågar sigförnuftiga människor, mellan de mål de olagliga strejkerna syftar till och deväldiga skador på vårt samhälle som de kan förorsaka? Varför har begreppelskyddsarbete - frågade LO-ordföranden - mist sin betydelse? Vad ärdet för slags ansvarslöshet som gör sig gällande, och varför tiger värregering och -med några undantag - LO inför de samhällsskador som uppkommer,när stora grupper inte längre accepterar den gamla hederliga svenska principenall lagt bud ligger, att avtal skall hällas? Och vad är del som gör allmassmedia direkl eller indirekt hejar på dem som bryter mot gällande avtal?Varför möter de här grupperna så stora sympatier och sä många skramlandeinsamlingsbössor? Enförklaring kan möjligen vara att de grupper det här är fråga om ofta företräderlunga, svåra, smutsiga och nedsliiande arbelen och att de lycker sig inte hafått den ekonomiska erkänsla för sitt jobb - i förhållande lill andra merabekväma yrken - som de anser sig ha rält all göra anspråk pä. De kan jukonstatera att den solidariska lönepolitiken och lönehöjningarna i kombinationmed de orimliga marginalskatterna leder till att de relativt sett får behållaallt mindre. Detborde, menar jag, finnas skäl för både regering och LO all grubbla mer över denhär problematiken. Ni kanske grubblar, men ge uttryck åt hur ni grubblar! Vårarbetsfred och vår avtalsbundna arbetsmarknad är alltför värdefulla för värekonomi och för samhällssolidariteten för all fä frätas sönder på det sätt somnu sker. Detfinns skäl alt peka på i detta sammanhang, sjuke man. Dä dekonservativa styrde där, underlät varken vår finansminister eller vårstatsminister att i nästan varie debatt ösa sin ironi över den brittiskaekonomin. har fått den socialdemokratiska regering som enligt herrPalme skulle lösa landets ekonomiska problem. Men slår landet milt uppe i enkris, väsentligt värre än tidigare . Inflationen kryperupp över 30 96. De arbetslösas antal räknas i mifiontal. Det brittiska samhället, dess institutioner och desssolidaritet håller långsamt på att slitas sönder av de egoismens och de snödagruppintressenas krafter som en havererad ekonomi med osviklig säkerhet brukarutlösa. Jagvill inte försöka att knipa billiga poäng genom att skadeglatt konstalera attvi nu vet hur det går när socialdemokrater regerar. Sä enkelt är det inte, ochdet vore inte rätt att säga det. Men det som sker i får inteske här. Vi måste vara aktsamma så att vi inte hamnar i en ekonomisk situationdär samhällssolidariteten välls över ända. Mendetta, herr talman, förutsätter en ekonomisk politik som tar betydligt allvarligarepå vårl lands långsikliga ekonomiska utveckling -på skattebelastning, påprisstegringar, konkurrenskraft och produktivitetsutveckling - än vadregeringen lycks vifia göra. Ochså allra sist, herr talman! Om någon timme kommer statsminister alläntra den här talarstolen - den här katedern. Vi väntar inte utan spänning pådet skolavslutningstal som vi brukar få höra vid sädana här tillfällen. Även nukommer sannolikt all knyta an till den gamla psalmen omblomslertidens lust och fägring. Han kommer all betygsätta sina motståndare.Han kommer att ge goda betyg ät dem som står väl med magistern och utdeladåliga till dem som varit oppositionella. Magisternkomnier att utmåla de moderata som elaka konfrontationselever. Och vad minegen ringhet beträffar, kommer jag att få veta alt jag är både arg och ilsken.Kanske kommer ocksä de gamla sura rönnbären alt plockas fram. I vetskap om attriksdagsprotokollen varken återger tonfall eller försmädliga leenden, komniermagistern all försöka intala protokollet hur obehärskad/a' är och hurbesinningsfullt han själv framträder. Ja- herr talman - i många hänseenden blir nog årels skolavslutning de föregåendelik. Men en skillnad konimer man nog inte ifrån. Antalel lollningar har efterHaga 11 varit niånga och viktiga. Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. tierna har kommit överensi finansulskollel om konjunkturpoliliken och den ekonomiska politiken. Denenigheten har förorsakat en våldsam uppståndelse i det socialdemokratiskalägret. Man har skramlat med nyvalshot. Minoritetsregeringen säger sig kräva"garaniier" av oppositionen för ett mera föfisamt handlande. Mol denbakgrunden måste det ju vara svårt även för den mest välvillige statsmagisteratt - i varie fall med sanima udd - upprepa avslutningsorden frän :"riksdag har i en orolig tid förmätt visa ansvar ochhandlingskraft lill gagn för medborgarna och landet." Förstatsministern måste detta vara svårt. Jag kan säga delta. En riksdag skallnämligen spegla väfiarnas vifia och styrkeförhållandet mellan partierna. Depolitiska partierna i skall handla i överensstämmelse med det mandatde fått av sina huvudmän. Politiken skall alltså vara förankrad hos demedborgare som i val har givit sina riksdagsmän i uppdrag att företräda derasönskemål. Vi moderaier anser att vi har gjort det. Vi tror att vi gör det pådel allra bästa sättet, om vi ser till all del politiska arbelet bedrivs iriksdagen och att besluten tas där och inte utanför parlamentet, inte i olikakorporationer eller i kanslihuset. Vimoderater kan alltså se fram emot den blomslertid som vi redan nu står mittinne i, med förtröstan att ha fullgjort det uppdrag vi fält all förvalta. Ochvi menar ocksä alt finansutskottet i sin belänkande har förordat en politikinriktad på alt bekämpa prisstegringar och arbetslöshet "lill gagn förmedborgarna och landel". Den riksdag som kom fram ur 1973 ärs riksdagsval stod inför två vittskilda möjligheter. Den ena var all samla sig till nödvändig handlingskraft förall i ett oerhört besvärligt läge klara sysselsättning och arbetsfred. Denandra vara all falla samman i handlingsföriamning. Frånfolkpartiet valde vi medvetet alt ta värt ansvar för att ge riksdagenhandlingskraft. Vi gjorde det därför att politik helt enkelt inte fär bli etlsjälvändamål. Kortsiktiga eller partitaktiska poänger får aldrig bli viktigareän all ge människor en trygg försöfining. Detjämviktsläge som skapades genom valet kunde - tänkte sig niånga - ha försvåraten ansvarsfull ekonomisk politik. Del kom tvärtom att underlätta en sådanpolitik. Regeringen tvingades ta hänsyn till andra, att ge sin iolitik enbredare förankring. Resultatet blev att en del gamla misstag undveks, attSverige fick en bättre ekonomisk politik. Momssänkningenoch de övriga stimulanserna bidrog till alt ge sin politik enbredare förankring. Resultatet blev all en del gamla ofiepriser blev ell av debäsla i svensk ekonomi. Det blev dä ocksä fler jobb. Fler ungdomar fick dåplats i arbetslivet. Pessimismen lättade pä åtskilliga häll. Denförsta Hagaöverenskommelsen säkrade vikliga reformer och en ansvarsfullflnansiering av vad vi från folkpariiel länge hade kämpat för: lägremarginalskatt, så all del lönar sig all arbeia i vanliga inkomsllä- gen, sänkt och röriigpensionsålder som ger den enskilde frihet att väfia, all trappa ner sinarbetsdag när man närmar sig pensionsåldern. Det är tvä av de viktigasteresultaten av 1. Medden andra s. k. Hagaöverenskommelsen lades skalteutredningens otillräckligaförslag ål sidan. 1 stället fick de breda löntagargrupperna från den 1 januari1976 sänkl statlig inkomstskatt med I . och del är lika mycket värt somett lönelyft pä . i de inkomsllägena. Därmed lades den grund som istort kan konima alt säkra arbetsfreden i tvä år framåt. Ellannal resullat var all riktlinjer drogs upp för en konjunkturpolitiskberedskap, för lättnader i kreditpolitiken, friare användning av företagensinvesteringsfonder och att skatteutredandel skulle inriktas på ett förslag somkan lägga en bra grund för överläggningar med arbetsmarknadens parter inför1977 ärs avtalsrörelse, som också kommer att ha sina problem.Socialdemokraterna i finansutskottet var ense med oss i om att imaj pröva om inte nägra av inslagen i den konjunkturpolitiska beredskapsplanenborde utlösas, t. ex. en tidigare höjning av barnbidragen. När man nu höranförandena frän regeringsbänken verkar del som om man hade glömt bort även denformuleringen. Delborde vara alll fler som ser värdet av att på det sättet kunnatpraktiskt möta svenska vardagsproblem och med sikte på1976. Också moderalerna, som gick emot överenskommelsen om momssänkning förraåret, konstaterar nu att den gav god verkan. Även de som röstade emotbåde tanken pä och innehållet i den konjunkturpoliliska beredskapsplanensläller sig nu bakom denna plan. Andratalare har redan här försökt att blicka ut över väriden och se efter vadsom sker i andra länder, där parlamenten inle har förmält samla sig lilleffekliv handling. Del finns ingen anledning att ytterligare peka ut deslackars länder som har del på del sättet. Vi kan ju bara för sebakåt mot 1971 och 1972 och lägga märke lill hur del gick när del regerandepartiet styrde ensamt och i vissa hänseenden styrde fel. Vi kan också se framåtoch noiera hur mycket del kan betyda för svenska folkel all vi i stort harkunnat säkra arbetsfred och genomföra flera stora, viktiga reformer.Jag vågade aldrig drömma om 1969 när vi försl förde fram kravel pä en förenskilda människor valfri pensionsålder, au jag skulle få vara\nied om all antaden lagen så snart som sex är . Och gäller det att fylla den med ettlevande innehåll, ly den kommer väsentligt att förändra hela livsinnehållet förmänga äldre människor. Självklartstår vi därför fast vid de resultat som vi uppnått, och vi står även fasl vidtanken all rätt politik i sak är det viktiga, inte konfrontation mellan lästablock. Likaså slår vi fast vid en ansvarsfull finansiering av stora, beslåendereformer. Menriksdagen måste då också visa förmåga till rätt handling i god lid inför dendjupa konjunkturavmallning som riskerar att slå igenom Denekonomiska poUtiken m. m. Den ekonomiska politiken m. m. Också nuär det i försia hand sysselsättningen som skall värnas. Del är från denutgångspunkten har tagil slällning i den ekonomiska politiken. Vifär inte lura oss av del hyggliga lägel ute på arbetsmarknaden just , intelura oss av all del ser sä vänligl ut i när det blommar i markerna ocht. o. m. ser sommarakligt ut på lorg. Järnnätterna kan bli betydligthärdare än 1. o. m. dem som kommer . Vi får inte ledaslill en falsk känsla av att allt går väl utan all något särskill behöver göras. Sammadag som finansutskottet blev färdigt med sin behandling av den ekoncmiiskapolitiken publicerades en rappori frän industriländernas ekonomiskasammanslutning . Den räknar med all den samlade produktionen i dessainduslriländer skall falla med 1-2 96 i är. Del ekonomiska läget ute ivärlden, pä de marknader där svenska varor skall sä'yas, är alltså fortfarandemyckel dystert. De slimulansinsalser som kommeer alt göras i vikliga länder somUSA och känner vi i stort sell redan, och vi vel att de ärotillräckliga. Finansministernsskildring av hur slarka dessa stimulanser skulle bli stämmer inle. Jag ärledsen alt jag inte ordagrant fär återge vad den västtyske finansministern sadenär jag hade tillfälle att träffa honom och hans österrikiske kollega. Det varen sluten överläggning, och jag kan därför inle återge hans uttalande.