prot · FZ0993 · 1975-12-31 00:00:00 — Ingakonkreta resultat har uppnåtts i de två huvudfrågor som diskuteratsvid nedrustningskonferensen i , förbud mot kemiska vapen och ettfullständigt kärnvapenprovstopp. På svensk sida har vi tagit initiativ till enförnyad diskussion av provstoppsfrågan vid årets möte med nedrustningskonferensen.Enligt vår åsikt kan inte längre Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt supermakterna med anspråkpå trovärdighet göra gällande att tekniska hinder föreligger mot en effektivövervakning av efterlevnaden av ett provstoppsavtal. Vi avser att föreläggakonferensen ett förslag om att ett globalt övervakningssystem skall upprättassom kan upptäcka, lokalisera och identifiera även småkärnladdningsexplosioner. Påsvenskt initiativ har en översyn inletts av FN:s roll på nedrustningsområdet.Den av generalförsamlingen tillsatta kommittén står under svensktordförandeskap. Vår förhoppning är att kommitténs arbete skall bidra till attstärka FN:s möjligheter att effektivt behandla nedrustningsproblemen. Vi harockså förordat att FN tar upp ett vidare samarbete med folkrörelser och andraenskilda organisationer, som kan uträtta ett betydelsefullt arbete för attväcka väridsopinionen för nedrustningens sak. Sverigehar vidare tillsammans med tagit initiativ till en FN-utredning som bl.a. syftar till en ökad öppenhet i staternas redovisningar av sinamilitärbudgetar. En sådan redovisning skulle öka förtroendet mellan staternaoch underiätta förhandlingar om nedrustning. Påett närbesläktat område, frågan om förbud mot användningen av vissa särskiltinhumana konventionella vapen, exempelvis napalm, hoppas vi att arbetet underdet kommande året skall kunna avslutas framgångsrikt. Nedrustningär inte bara ett naturligt mål för arbetet att främja och fördjupaavspänningsprocessen. Ett klart samband föreligger också mellannedrustningsarbetet och strävandena efter en ny ekonomisk världsordning.Satsningarna pä upprustning tar oerhörda mänskliga och materiella resurser ianspråk som i stället bör användas för framsteg mot ekonomisk och socialrättvisa. Detta samband kommer vi att med kraft hävda i den internationelladebatten om fred och utveckling. Vårt lands alliansfria utrikespolitik syftar till att vi skall kunnaupprätthålla neutralitet i krig. Detta har varit och är själva grunden för densvenska säkerhetspolitiken, och jag tror vi med rätta kan säga att vårneutralitetspolitik möts med respekt och tilltro av vår omvärld. Vårfasta neutralitetspolitik ger oss goda möjligheter inte bara att vara med i detinternationella samarbetet på många områden utan också att aktivt påverka detinternationella skeendet. Därför är alliansfrihet och neutralitet inte detsammasom isolationism. Innehållet i regeringsdeklarationen ger vid handen attregeringspartiet har samma syn på våra möjligheter i detta avseende. Sverigehar nu tillbaka varit medlem av . Det harinneburit att värt land genom sin röst har tagit aktiv ställning till en långrad svåra internationella problem, som bara behandlas i rådet. Detta ställerstora krav på värt land och framför allt pä dem som har att företräda idetta sammanhang. Det är mitt intryck att vår delegation på ett hedrande sättfullföljer våra åtaganden. att en eller annannyansskillnad i bedömningen av den ena eller andra enskilda frågans hantering iFN kan föreligga mellan regeringen och oss, men det vore att förstora dessaskillnader om jag här skulle ta upp varje enskild sådan punkt. Jag tycker istället det finns anledning att understryka den enighet kring den svenskautrikespolitikens huvudlinjer som föreligger. Konferensenom säkerhet och samarbete i avslutades . Dess resultat harsammanfattats i den s. k. , som enligt min meninglägger en god grund för en fortsatt avspänning i . Tilldet mest positiva i denna deklaration hör främst förpliktelsen att ingen statmed våld får förändra de nuvarande gränserna i . Därmed borde en del avden misstro som tidigare rådde mellan länderna i Ös;- och kunnaundanröjas. Tilldet positiva hör också bestämmelserna om rätt för splittrade familjer attåterförenas, bättre information mellan länderna och över huvud taget enmänskligare syn pä förbindelserna mellan länder och folk. Vaddet nu gäller är att omsätta principerna från i praktisk handling.Liksom regeringen beklagar jag att en del stater uppenbariigen inte tillmäterdessa principer samma värde som t. ex. icke-våldsprincipen. Fortfarandeär det så att splittrade familjer inte får återförenas. Familjen är ettav flera exempel på detta. förvägras människor i diktaturstaterinom och utom den självklara rätten att färdas fritt över gränserna, attge och ta information, att tala och skriva fritt. OmHelsingforsdeklarationen skall ha något värde borde detta inte kunna ske - inteens under hänvisning till nationella lagar och bestämmelser. Självklaramänskliga fri- och rättigheter har FN:s medlemsstater anslutit sig till. Principernafrån bara förstärker detta. Dessa deklarationer måste nu blien del av människornas vardag. Alla stater delar ansvaret för att göra dettamöjligt. Den får inte försumma något tillfälle att påverkaandra stater att i sin politik uppfylla . Dethar sagts från vissa håll att strävanden till ökade mänskliga kontakter ochvidgad information över gränserna skulle innebära ett hot mot det egnasamhällssystemet. Låt mig då upprepa den fråga som talesman vid förra årets utrikesdebatt ställde: Vad är det egentligen förkvalitet på det samhällssystem som känner sig hotat av ökade mänskligakontakter och ökad information om hur andra människor har det? För oss och förvår svenska demokrati är dessa frågors lösning inte ett hot utan en tillgång -en tillgång för fredens sak. Situationen i inger fortfarande stor oro. Sinaiavtaletoch andra avtal som slöts mellan och en del av dess grannar tycktes början innebära möjligheter till fredliga lösningar i området. Vi kan barahoppas att parterna skall kunna fortsätta på den vägen. Situationen har desenaste månaderna förvärrats väsentligt genom Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt händelserna i Libanon.Fanatism på ömse sidor har resulterat i en total skövling av detta land. Jagfinner anledning att ställa frågan om inte situationen i gör ettFN-ingripande där lika motiverat som det var i Cypernkrisen. Utan jämförelser iövrigt kan vi konstatera att FW-insatserna på förhindrade en blodsutgjutelseav den omfattning som med stor sannolikhet annars hade blivit följden. Enförutsättning för att kunna bilägga motsättningarna i är, somjag ser det, att de i konflikten inblandade parterna ges tillfälle attpresentera sin syn på problemen och att delta i förhandlingsarbetet. Så skeddeinte efter krigen , och någon fred kom inte heller då tillområdet. Vårmening är - och den har vi givit uttryck för tidigare - attgrunden för en fredsuppgörelse i måste vara att rättatt existera som stat inom säkra och erkända gränser garanteras. Samtidigtmåste palestiniernas rätt till självständighet respekteras. Fråncenterpartiets sida har vi mot denna bakgrund funnit det naturiigt att PLO, såsomföreträdare för palestinierna, fått tillfälle att i FN framlägga sin sak. Vimåste inse att upprepade våldshandlingar inte har lett till någon beståendelösning i . Därför måste vi främja en utveckling som bygger påförhandlingar och en politisk lösning. Skall detta vara möjligt att åstadkommakrävs det att alla inblandade parter deltar. Det är en lång väg att gä. Men jagtror att det är den enda vägen om nya våldshandlingar och krig skall kunnaundvikas. Dengamla diktaturen i har fallit. Vi knyter stora förhoppningar till attdet förestående valet i på allvar skall markera inledningen på endemokratisk utveckling i detta land. Med oro har vi noterat hur krafter tillhöger och vänster har motarbetat en sådan utveckling i . Så mycketstörre förhoppningar fäster vi nu vid dessa val, och vår utgångspunkt ärsjälvfallet att valresultatet skall respekteras av alla parter i landet. Militärjuntani står alltjämt som en symbol för det förtryck och den ofrihet undervilka miljoner människor över hela världen fortfarande lever. Vi har mångagånger givit uttryck åt den avsky vi känner inför det förtryck som utövas där.Vårt land måste i allt sitt internationella handlande arbeta för attvåldsregimer av vad slag och märke de vara må ersätts med styrelseformer somgaranterar människorna elementära fri- och rättigheter och en socialt drägligtillvaro. Situationeni södra har skärpts. och Mozambiquehar intagit sin rättmätiga plats i de självständiga staternas krets. Med storuppmärksamhet har vi följt inbördesstri-derna i efter självständigheten. Vitvingas emellertid konstatera att utländska makter funnit anledning att ingripai striderna. Det innebär självfallet att riskerna för en spridning av kriget ärstörre än de annars skulle vara. Vi förutsätter att den medkraft och skärpa gör klart ör den kubanska regeringen och för den sydafrikanskaregeringen att inie godtar den inblandning i en annan stats inreangelägenheter som dessa länders intervention i innebär. Regeringensdeklaration på denna punkt är välgörande, och jag instämmer i uppmaningen tillde svenska företagen att avstå från investeringar i . Menregeringsdeklarationen lider av bristen att endast nämns vid namn närdet gäller interventionen i . Enligt uppgifter i svensk press harSydafrika redan dragit tillbaka sina trupper från . måste omgåendeuppmanas att göra detsamma. Regeringen måste i denna fråga se med båda ögonen,inte bara med ena ögat. Densvarta majoriteten i södra väntar fortfarande på sin självklara rätttill jämlikhet. Smithregimen i klamrar sig fast vid makten. ISydafrika slår apartheidpolitiken bort varje möjlighet för den färgademajoriteten att få sin rättmätiga del av levnadsstandarden och de politiskarättigheterna. Spänningen har höjts och risken för en krigisk uriaddning är,som jag bedömer det, mycket stor. Det är inte svårt att göra sig enföreställning om vilka ohyggliga lidanden en konflikt i detta område skullemedföra. Inför hotet om en sådan konflikt måste vi med än större skärpa arbetaför att den färgade befolkningen i södra tillförsäkras sina självklararättigheter. Därefter kan en situation inträda som ger förutsättningar för enlugn och fredlig utveckling i området, en utveckling som grundar sig påömsesidig respekt och lika rättigheter för olika folkgrupper. För att vi skall ha en möjlighet att till efterkommande generationerkunna överiämna en värid i fred måste vi ha två viktiga mål för ögonen:avspänningspolitiken måste fullföljas till en reell nedrustning, och jämlikhetmellan väridens rika och fattiga länder måste skapas. Vivet genom historien att stora sociala skillnader inom ett samhälle skaparkonflikter som mycket ofta tar sig våldsamma uttryck. Dagens väridssamhälleuppvisar stora sädana sociala skillnader. Klyftan mellan rika och fattiga folkär, som vi alla vet, mycket stor och den ökar för varje är. Vad vi alltså måstegöra är att utforma en internationell politik eller att utarbeta eninternationell plan, som kan bringa denna klyfta att minska. Jag har tidigaretalat om att världen behöver en överiev-nadsplan. En sådan internationellsatsning är lika angelägen som den var när denna tanke ursprungligenframfördes för . Detfinns hoppingivande signaler. Det som vi ser som det mest hoppingivande ärresultaten från FN:s sjätte och sjunde extra generalförsamlingar, som påallvar tar itu med frågor om resursfördelning, resurshushållning och vad somnu kallas en ny ekonomisk världsordning. (onferenser har slagit fastden enkla tesen att global jämlikhet inte åstadkoms enbart genom en ensidigresursöverföring från de rika till de fattiga länderna i den s. k. u-hjälpenshittillsvarande former. Vad som måste till är mera av att de rika ländernasjälva ålägger sig en hushållning med resurser och avstår från en ohämmadtillväxtökning, som Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt tömmer de resurser somfinns och som traditionella fördelningsmekanismer inte lyckats fördela på etträttvist sätt. Det är alltså så, att de rika länderna successivt måste ställaom sin livsföring och anpassa den till det internationella väridssamhällets gemensammavillkor. Förvår del hälsar vi denna insikt, som ingalunda är ny för oss, medtillfredsställelse. När andra partier drev tesen att detsvenska jordbruket mer eller mindre skulle avskaffas, sade vi nej. Ett av våraargument var just att vi här i inte har någon moralisk rätt att minskavår livsmedelsproduktion mot bakgrund av världens totala behov av livsmedel,ett behov som vi och andra redan då förutsåg skulle komma att öka mycketkraftigt framöver. De krav som besluten om en ny ekonomisk världsordningställer på de rika samhällena, bl. a. det svenska, är svåra att förutse idetalj. Ännu svårare är att bedöma hur den omställning, som med eller utan våraktiva medverkan måste komma, ser ut i sin praktiska utformning. Detär i detta perspektiv som vi nu måste se till att vi påverkar denna utveckling.Ett första steg är att, som vi föreslagit, kartlägga vilka grundläggande kravsom de beslut som redan har tagits i FN ställer på oss, och sedan utforma enpolitik för global jämlikhet, som vi kan vinna förtroende och gehör för. Detmåste bli fråga om en internationell solidaritet inte bara i ord utan även ipraktisk handling. Denandra stora framtidsfråga som jag skulle vilja ta upp här gäller nedrustningen.Jag har tidigare talat om avspänningen i och det stora värde vi sätterpå den. Den politiken är allmänt omfattad och borde rimligen ha skapat depolitiska förutsättningar som krävs för att arbetet på en militär nedrustningskulle ha kunnat bedrivas mer framgångsrikt. Vikan konstatera att resultat på nedrustningens område inte på långt när nått upptill förväntningarna. Tvärtom - rustningarna ökar och risken för en ytieriigarespridning av kärnvapen är överhängande. Dettasista - alltså riskerna för en snabb spridning av kärnvapen som ett resultat avdet snabba genomförandet av civila kärnenergiprogram - har föranlett oss fråncentern att försöka finna vägar, som kan bidra till att detta fredshot avlägsnas. Jagbehöver inte här upprepa hur det ser ut när det gäller den snabbaökningen av potentiella kärnvapenmakter. Det har konstaterats av andra, intebara av företrädare för , t. ex. i en inter-pellation av JohannesAntonsson , utan även av framstående företrädare för regeringen. Låtmig bara i korthet slå fast att är 1980 - alltså bara -kommer, om den nuvarande utvecklingen får fortsätta, ett femtiotal länder att ha möjligheter att framställa egna kärnvapen. Motdenna bakgrund har vi tagit upp tanken pä att borde kunna ta initiativi syfte att åstadkomma ett internationellt förbud mot export av»kärnenergianläggningar för civilt bruk till länder som inte skrivit påicke-spridningsavtalet. Det förslaget har vi fört fram, sedan vi kunnat konstatera att arbetet päatt utforma ett internationellt kontrollsystem för den nukleära verksamheteninte har lett till något godtagbart resultat. Detta konstateras också iregeringsdeklarationen. Ingenting har hänt som gör att vi finner anledning attfrångå vårt förslag. Regeringens tveksamhet grundar sig uppenbariigen päfarhågor att ett sådant förslag skulle leda till att vi fick en utanförståendegrupp av stater, som utan varje kontroll ändå skulle medverka till att riskernaför kärnvapenspridning bestod. Den risken kan finnas, det medger jag, men jaghar svårt att förstå hur man kan påstå att risken för ett sådant resultat äröverhängande, när man säger att man inte ens tagit upp vårt förslagunder nedrustningssamtalen i . Först sedan regeringen har gjort det,finns det väl möjligheter att bedöma hur pass framkomlig denna väg kan vara.Iniill dess får vi nöja oss med vetskapen om att i varje fall , införhotet om ökad internationell kritik, valde att skriva undericke-spridningsavtalet innan man köpte in ett kärnkraftverk från . Jagvill alltså än en gäng uppmana regeringen att på nytt överväga vårt förslag omexportförbud för nukleärt material till stater utanför icke-spridningsavtalet. Centerförslagethar fått ny aktualitet mot bakgrunden av de s. k. Lon-donöveriäggningarna,vilkas hemliga klausuler ingen utanför regeringskretsen känner till. Lät ossförst gemensamt konstatera att dessa överläggningar och de hemliga resultatenhar kommit till stånd sedan säl-jariänderna funnit att den internationellalAEA-kontrollen över s. k. klyvbart material inte fungerar tillfredsställande.Avsikten är tydligen nu att säljariänderna själva skall utöva den kontroll överköparländerna som det internationella organet inte givits möjligheter till.Varje överenskommelse som kan minska riskerna för kärnvapenspridning hälsarjag självfallet med stor tillfredsställelse och som ett steg i rätt riktning. Hemlighetsmakerietkring detta avtal är dock svårförståeligt. Vad är det i denna kontroll som intetål offentlighetens ljus? Vilka krav är det som deltagarländerna har ställt ochsom framtvingar detta hemlighetsmakeri? Jagär självfallet fullt medveten om att internationell politik i vissa sammanhangkräver ett visst mått av begränsad offentlighet - men jag har svårt att i dettasammanhang godta hemlighetsmakeri. Vad är det för riktlinjer anslutitsig till? Därom ger deklarationen inget besked. Om avsikten med dessa hemligariktlinjer är att förhindra spridning av kärnvapen - en risk som är en följd avden fortgående utbyggnaden av kärnkraft - är det dä inte bättre attLondonöverenskommelsens bestämmelser och förpliktelser görs offentliga, så atten bred väridsopinion kan medverka till att bestämmelserna följs? Alltså: Voreinte offentlighet här ett bättre skydd mot kärnvapenspridning änhemlighetsmakeriet? Regeringen måste enligt min mening arbeta för att dennaöverenskommelse görs offentlig - jag är medveten om att det inte kan görasutan de andra staternas medgivande. Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt 2 protokoll 1975/76. Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Jaghar på några punkter kommenterat regeringens deklaration. som tidigare kanjag konstatera att det råder stor överensstämmelse mellan socialdemokratin ochcentern i de utrikespolitiska frågorna. har en trovärdig svensk neutralitetspolitik som mål för sinautrikespolitiska strävanden. Avgörande för oss är att vårt land inte görinternationella åtaganden, som skulle äventyra den säkerhetspolitik som harvarit och är ett viktigt bidrag till fred och säkerhet i och i helavärlden. HerrBOHMAN (m): Under de senaste sex sju åren har våra utrikesdebatter här i kammarenpräglats av begreppet "avspänning". Våra bedömningar av den svenskasäkerhets- och utrikespolitiken har starkt påverkats av de förbättraderelationerna mellan de båda supermakterna, mellan den ena av dessa supermakteroch , samt mellan olika nationer på den europeiska kontinenten. Vimoderater har kanske markerat en större försiktighet i våra slutsatser omhändelseutvecklingen än vad regeringen alltid har velat göra. Men vi har variteniga om att avspänningstendenserna varit påtagliga och ingett förhoppningarför framtiden. finns det, herr talman, tyvärr mycket som tyder pä att denna positivautveckling har brutits. Avspänningsprocessen har kommit in i ett nytt skede,vars akuta innebörd det ännu är svårt att mera bestämt uttala sig om. Den nyaprocessens styrka och inriktning vet vi inte tillräckligt om. Men mycket tyderpå att avspänningspolitikens halvdecennium är på väg att efterträdas av enbetydligt osäkrare och farligare period med nya spänningar och nyamotsättningar. Sverigemåste självfallet anpassa sina förväntningar och sin politik till realiteternai vår omvärld. Med önsketänkande löser vi inga nationella säkerhetsproblem. Avspänningspolitikenbyggde i mångt och mycket pä förhoppningar. Det finns därför risk att mycket avdet som avspänningspolitiken har åstadkommit kan komma att uppfattas som mindrevärt om det skulle visa sig att de spända förväntningarna blir svikna. Riskenför att detta kan inträffa är desto större som många politiker i olika länderav inrikespolitiska eller helt naturliga mänskliga motiv ibland har bidragittill att inge människorna mer optimism än vad realistiska och djupgåendeanalyser egentligen skulle ha tillåtit. Menatt avspänningspolitiken fram till nu medfört betydelsefulla resultat äralldeles obestridligt. I förhållande till de, som det tycktes, nästanoförsonliga motsättningar som tidigare förelåg har väsentliga resultat uppnåtts.Beriinavtalet mellan de fyra skyddsmakterna har inneburit påtagligaförbättringar som varaktigt bidragit till att minska spänningarna i etttidigare ytteriigt högspänt område i vår omedelbara närhet: Vissa begränsningari den strategiska kapprustningen hör också till den positiva bilden. Men i deverkligt stora frågorna, som sedan slut delat vår kontinenti två block, har avspänningspolitiken - alla för- hoppningar till trots -inte förmätt åstadkomma någon lösning. Iflera av de länder som spelat en nyckelroll i den här politiken har enutrikespolitisk klimatförsämring kunnat iakttas . Tydligastär detta kanske i . Där har t. o. m.själva ordet avspänningbörjat få en sämre klang . Den ena efter den andra av primärvalensalla presidentkandidater svär sig nu fri från begreppet. President harnyligen officiellt ersatt det ursprungligen franska men även i engelsktspråkbruk använda uttrycket "detente" med det betydligt konkretarebegreppet "peace through strength", fred genom styrka. Därmedmarkerar president strängt taget en återgång till det som tidigare betraktadessom en självklarhet, nämligen att utrikespolitiska överiägg-ningar skall skefrån en klar styrkeposition. Och kritiseras den forna globalamirakelmannen, utrikesminister , allt oftare och allt häftigarei den amerikanska debatten för påstådda onödiga eftergifter tillSovjetunionen. Detta som isolationismens röster inte sällan dominerari den långt ifrån motsättningsfria amerikanska utrikesdebatten. Ocheftersom är en demokrati - särskilt levande under ettpresidentvalsår- är det oundvikligt att sådana här förändringar i debatt och iallmän opinion pä sikt påverkar landets utrikespolitik. Vi har därför att sefram emot en amerikansk politik som är präglad mindre av den avspänning och denflexibilitet som kännetecknade Kissinger på höjden av hans karriär och mera avden fasthet i tonfall och handling som det annalkande presidentvalet tycks fåsom följd. Detär självfallet mycket svårare att analysera motsvarande utveckling inom Sovjet.Där förs ingen öppen debatt. Där finns ingen allmän opinion som kan påverkautrikesledningens handlande. Debatterna i äger rum bakom Kremls murar.Och de redovisas - ofta rapsodiskt - för om-väriden först då enighet haruppnåtts. Mentrots det är det obestridligt att även den sovjetiska avspänningsattitydengenomgått en viss skärpning. På sovjetiskt håll har man vis-seriigen aldrigskruvat upp sina förhoppningar till samma nivå som man har gjort i väst.Snarare har man i från första början förklarat att avspänningen inte fårinnebära några förändringar inom det egna maktområdet. Och gång på gång hardekreterats att avspänningen inte har någon ideologisk innebörd. Man markerar tydligare än för bara att den s. k. fredliga samexistensens politikmåste gå hand i hand med en skärpt ideologisk och politisk kamp mot västvädden.Under det gångna året har man visat att man varit beredd att föra det slagetspolitik på ett handgripligt sätt i länder som och . Ettgrundläggande misstag i de västeuropeiska ländernas avspänningsdebatt var på många håll uppfattade avspänningspolitiken som en förändring inte baraav den sovjetiska utrikespolitikens medel, utan också av dess mål. Man villetro - och del är förståeligt - att var berett att ge avkall på sinaideologiska strävanden att låta kommunismen omfatta en allt större del avvärlden och att också skulle Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt Utrikes-,handels-och valutapolitisk debatt tona ner dentraditionella, storryska imperialism som många bedömare ansett utgöra en av deviktigaste drivkrafterna i modern sovjetisk utrikespolitik. Att detta var feltycks nu alltmer bekräftas.