prot · FY0994 · 1975-12-31 00:00:00 — Reservanternas farhågorför all fullmaktshavarnas självständighet inte skulle skyddas genom en sådanordning förefaller mig ogrundade. Lagrådet har inte heller haft något atterinra mot förslaget på denna punkt. Ännu mindre vägande anser jagreservanternas molivering för en särskild påföfidsregel beträffandefullmaktshavare vara. Jag kan inte finna annat än att hänsyn till såvälallmänna som enskilda intressen talar för att samtliga statsfiänstemanbehandlas lika i fullföfidshänseende, Ireservationen 3, som är kopplad till reservationen I, har reservanternaslutligen förordat en regel om att statsfiänsteman inle skall vara skyldig attersätta motparten dennes kostnader i disciplinmål, såvida inte fiänsiemännengjort sig skyldig till vårdslös processföring. En sådan regel skulle gä längreän gällande reglering av kostnadsansvaret i broUmål, Om en funkiionär medämbelsansvar fälls lill slraffräiisligi ansvar, skall han sålunda enliglhuvudregeln i 31 kap, I S rällegångsbalken - liksom lilllalade i övrigl -förplikligas all åiergälda de koslnader för bevisning m, m, som ulgäll avallmänna medel. Några sakliga skäl för all nu skapa en förmånligare ställning ikostnadshänseende för denna grupp av be- fattningshavare har inte,sävitt jag har kunnai uppfatta det, påvisats av reservanterna. Jagvill här också erinra om vad som redan sagts i utskottets betänkande om detmotionsyrkande som ligger till grund för reservationen. Utskottet säger på s,112 i betänkandet att ifrågavarande förslag skulle innebära att i fråga omfördelning av rättegångskostnader i disciplinmål andra regler skulle gälla förstatsfiänsteman och ett förhållandevis litet antal kommunalfiänstemän än förövriga anställda i offentlig fiänsl. Ett bifall till reservationen skulle brytamot tanken om ökad jämlikhet mellan anställda i offentlig fiänst. Med vad jag här anfört och i övrigl med hänvisning till utskottetsbetänkande ber jag att få yrka bifall till utskottets hemställan och avslag påde lill betänkandet fogade reservationerna. Ansvarför funktionärer i offentlig verksamhet Underdetta anförande övertog herr förste vice talmannen ledningen av kammarensförhandlingar. () kortgenmäle: Det är väl rätt förklarligt all både arbetsgivarorganisationer ocharbetstagarorganisationer bedömer de här frågorna om författningsregleratdisciplinansvar med utgångspunkt från de intressen som de har att tillvarata.Men vi i skall ta hänsyn till vad som kan anses bäsl för den enskildemedborgaren, och kommunala beslut mäste anses lika ingripande för den enskildesom statliga beslut. Ofta är del kanske så att de kommunala besluten förefallermer ingripande för den enskilde medborgaren än de statliga. Del -uppfattas oftasom en tillfällighet om det är en statlig eller myndighet som harfattat ett beslut. Man kan vidare fräga sig om det är logiskt att allaanställda i statens fiänst skall vara underkastade författningsreglerat disciplinansvar,medan bara en minoritet av de kommunalanställda skall ha detta ansvar. Slutligenvilljag återkomma lill del förhållandet au JO har uppsikt över allakommunalanställda, medan han inte kan ingripa disciplinärt mot majoriteten avde kommunalanställda. Beträffandereservationen 2 skulle jag vifia säga alt när man gör ingrepp i sådant somprincipen om domares och andra fullmaktshavares oav-sättlighet skall man gåfram med stor varsamhet och göra sä små ingrepp som möjligt. Det är välalldeles klart att allmän domstol är den naturliga och bästa instansen när delgäller all bedöma sådana här frågor. Arbetsdomstolen har, som jag sade,tillkommit för att avgöra tvister niellan arbetsgivare och arbetstagare, ochdet är del inte närmast fråga om i de här fallen. Vadbeträffar rättegångskostnaderna har jag väl inle så myckel mer att tillägga,men del är väl alldeles klarl alt det är bättre för arbetstagaren med en regelsom säger all arbetstagaren aldrig kan förpliktas alt återgälda motpartensrätiegångskostnader. Utskottet hänvisar pä s. 112 lill all dom- Ansvar för funktio -närer i offentlig verksamhel stolen kan förordna attvardera parten skall bära sin rättegångskostnad. Jag anser det inle varatillräckligt. HenLARFORS (s) kort genmäle: återkom till frägan om personkretsen och frågade varförman skall skifia ut de fiänsteman som verkar pä den kommunala sektorn. Jagvill då genmäla att vi tack vare den lagstiftning som skett rörandeförhållandena på arbetsmarknaden har fått regler som redan nu tillämpas. Detsystemet fungerar bra, och då finns det inte nägon anledning att bryta sönderdet och gå tillbaka till någonting som är att hänföra till en äldrerättsuppfattning. Närdet gäller reservationen 2 säger att elt genomförande avpropositionens förslag skulle skapa en viss osäkerhet för fullmaktshavarna.Jag vill då erinra om att reservanterna just i reservaiionen 2 anför föfiande:"De i propositionen framlagda förslagen torde frän den enskildefiänsiemännens synpunkt innebära rimliga garaniier för anställningstrygghet. "Kvar skulle dä stå riskerna ur allmän synpunkt. På den punklen sägerreservanterna att förslagen synes innebära "en inle oväsentligförsvagning av.denuvarande garantierna". Även omreservanternas uppfattning i det stycket framförs med en viss försiktighet,vill jag dock för min del ifrågasätta om del finns reella skäl för ett dyliktpåstående. Närde nuvarande reglerna för att skydda fullmaktshavarna mot ett godtyckligtskifiande från ett ämbete skapades, var samhällel helt annorlunda. Det fannsdå inga starka arbetstagarorganisationer som t. ex. , och det fanns inleheller någon lag om förhandlingsrätt för fiänsiemännen. Allt det där finns ,och vi lever i en annan tid med stark insyn och kontroll från de anställdasorganisationers sida i trygghets-och andra anställningsfrägor. Därtill kommerocksä den allmänna insyn som sker från pressens sida och naturligtvis ocksåfrån JO. Därför kan inle jag förslå alt de föreliggande förslagen skulleinnebära nägon försvagning av fullmaktshavarnas ställning och nägra risker urrättssäkerhetssynpunkt. Egentligen vore det frestande att närmare utveckla nägra synpunkter påden föreslagna nyordningens ändamål och därvid också granska de metoder somkomnier till användning för att anpassa del föreslagna systemet förämbetsansvar till den privata arbetsmarknadens regler - till övervägande delfrån en författningsreglering till en avtalsreglering. Jaghar emellertid funnit att förslaget på det hela tagel innebär etl smidigt ochrationellt system för tillgodoseende av rimliga skydds- och rällssäkerheiskravför såväl den enskilt berörde befattningshavaren som den breda allmänheten. Ochi de fall jag varit tveksam - det har i stort sett gällt de frågor som lidigareberörts av - har ulskollels skrivning undanröjt någrafrågetecken och i varie fall i allt väsentligt fört åt sidan vissa principiellabetänkligheter som jag har hyst. Endast på en punkt - då det gäller den frågaom motverkande av dubbelbestraffning som jag aktualiserat i motionen 2089 -har jag fortfarande vissa erinringar all göra, ulan att jag dock slutligenreserverat mig. Jaghar alltså accepterat att merparten av kommunalfiänstemännen även fårsina ansvarsfrågor avtalsmässigl reglerade. Till den del syslemet hitintillstillämpats har det, som samtliga berörda personalorganisationer vidimerat,fungerat tillfredsställande. Det kommunala nämnd- och förtroendemannasystemetger garantier för allmänhetens insyn och en noggrann övervakning avfiänsiemännens verksamhet. Det näraliggande politiska ansvarel främjar enfortlöpande kontroll från förtroendemännens sida. Jaghar ocksä funnii det inte bara rimligt utan ocksä nödvändigt att allafiänsteman behandlas lika i processuellt hänseende, det mä gälla frägan omfullföfid av talan mot disciplinbeslut eller frågan om rättegångskostnaderna idisciplinmål. Jag menar också att arbetsdomstolen bör kunna anpassa sinaarbetsformer till att avse en verksamhet, som inte bara har förhållandetniellan arbetsgivare och arbetstagare i centrum ulan som också tar hänsyn tillde allmänna skyddssynpunkterna. Dådet emellertid gäller dubbelbestraffningens problem - dvs. det förhållandetatt en fiänsteman som har begått brott kan drabbas både av en påföfid utdömd avdomstol och av disciplinär åtgärd beslutad av arbetsgivaren, t. ex. avskedande- kan jag inte frigöra mig frän känslan av att vi lämnar fältet väl öppet förett handlande alltför mycket från fall till fall. Jag antar att vi alla äröverens om att man om möjligt bör undvika alla typer av dubbelbestraffning. Detborde i de flesta fall kunna räcka med att man drar in en legitimation, ettkörkort, avskedar, etc. som en påföfid för begånget anknytande brott. Ellertvärtom - ell av domstol utdömt straff borde i de flesta fall kunna konsumeraandra typer av ingripanden, vidtagna av administrativa myndigheter eller arbetsgivare. Dennaallmänna inställning präglar i och för sig det föreslagna systemet.Brottsbalken 33:9 föreslås få den lydelsen att vid bestämmande av straff förbrott av arbetstagare skall hänsyn tas till avskedande eller annan föfid avbrottet som är medgiven enligt arbetsavtalet eller enligt författning somgäller för anställningsförhållandet. Vidare kan böter eller disciplinstraff somefiest skulle ha ådömts helt efterges. Man kan alltså tänka sig en renpåföfidseftergift. Sålångt är allt gott och väl. Detsamma gäller den föreslagna bestämmelsen i statsfiänstemannalagen,som man kan räkna med komnier alt avtalsvägen tillämpas analogi för allafiänsteman, att arbetsgivarens beslul om avskedande pä grund av brott, sedanåtgärd vidtagits för äial, ej får iräffas förrän ansvarsfrågan slutligenprövats av allmän domstol. Menhär ligger också väl synliga de praktiska svårigheterna, innebärande ettoavvisligt kriminal- och personalpolitiskt krav pä noggrann sam- Ansvar för funktio -närer i offentlig verksamhet 13 Riksda.gens protokoll 1975. Ansvar för funktio -närer i offendig verksamhet ordning av beslutade ochtänkta åtgärder. Det är inte alltid säkert att en arbetsgivare fullföfier etlförhandsbesked om avskedanden under förutsättning av fällande dom.Tillkommande omständigheter kan innebära att avskedandet ersätts med t. ex. enomplacering inom förelaget - en omständighet som måhända skulle ha påverkatdomstolen i dess val av påföfid, om den känt till dispositionen. De allmännaskyddssynpunkterna kan med andra ord komma på mellanhand. Del kan väl inteheller uteslutas att arbetsgivaren efter en fällande dom vidtar en mer drastiskåtgärd än man i förstone hade tänkt sig. Detkan å ena sidan alltså vara svårt för arbetsgivaren att bedöma avskedandefråganinnan brottmålet blivit slutligen avgjort, medan ä andra sidan straffmälningenkan vålla den allmänna domstolen svårigheler så länge frågan om arbetstagarensavskedande är svävande. Föredragande departementschefen hyser inga farhågor förkomplikationer som inte kan förekommas genom det samråd och den samordning som,så att säga, ligger i sakens natur. Jag har i min motion nr 2089 uttalat attjag inte delar den optimistiska syn som han uttrycker, såvida inte vissagarantier på lämpligt sätt kan ges för ett smidigt mer institutionelltsamordningssystem. Jag menar helt enkelt att man alll framgent efterredaktionell anpassning borde behålla den nuvarande författningen om inhämtandeav yttrande i brottmål. Det har inle'beröris i ulskollsbetänkandel, men enliglgällande kungl. kungörelse av om inhämtande av myndighetsyttrande i vissa mål rörande brott av ämbetsman m. fl. skall domstol i vissamäl rörande sädana brott då fråga är om suspension eller avsättning tillse attmyndighet, under vilken den tilltalade lyder, fär lillfälle att föremåletsavgörande yttra sig i anledning av åtalet, om så ej redan skett. - Det kan juha skett. Ämbetsansvarskommitténlämnade ett förslag till kungörelse om offentlig arbetsgivares yttrande ivissa brottmål, varigenom det skulle åligga den tilltalades arbetsgivare att påbegäran av domstol yttra sig i anledning av åtalet. Ehurudet nu inte är klart uttryckt i proposiiionen har jag inte kunnai finna annatän att 1964 ärs kungörelse upphävs genom bifall lill propositionen. Inte heller ämbeisansvarskonimitténs förslag om arbetsgivaresskyldighet att yttra sig ingår i det nya systemet. Enligtdepartementschefen är det inte nödvändigt att uttryckligen ålägga domstolskyldighel all inhämta yttrande från arbetsgivaren i avskedandefrågan innanbrotlmålet avgörs. Domstol är, säger föredragande statsrådet, enligt allmännaprocessuella principer skyldig att självmant verka för att omständigheler somkan vara lill förmän för den tilltalade blir utredda. Det låter sig ju sägas.Men det uttalandet är ingen självklar garanti för att så komnier att ske.Dessulom är det inle bara den tilltalades intressen domstolen har att beaktautan även del allmänna skyddsintresset. Jag menar att det inte hade skadat attha kvar skyldigheten att alltid infordra yttrande frän arbetsgivaren.Emellertid har jag nöjt mig med utskottets positiva skrivning:"Lämpligheten av en undantagslös skyldighet för domstolarnaatt inhämta yttrande bör emellertid noga och attutvecklingen bör "föfias med uppmärksamhel så alt om behov därav visar sigföreligga erforderliga åtgärder blir vidiagna". Isammanhangei bör en missuppfattning upp. Den invändningen har gjorts motmitl förslag om författningsreglering i samordningsfrågan att man måhända denvägen skulle kunna träda domstolarnas självständighet för när.Ulskollsbetänkandel har också passusen: "Domstolarnas självständighet iden dömande verksamheten bör också beaktas i sammanhanget." också en hänvisning till det uttalandet i sitt inlägg. Självfallet harnågot sådant inte föresvävat mig, ulan endasl en prolongering av gällandeordning, som - sävitt jag vet - inte uppfaliais som nägon som helst otillböriiginblandning i domstolarnas dömande verksamhet. Slutligenendast några ord om en anknytande fråga, som på ett intressant sätt berörs iett remissyttrande från hovrätten för Nedre . Hovrätten pekar pä depraktiska svårigheter som jag berört och anger tvä tänkbara lösningar. Den enainnebär att domstolen efter ett inledande skede av huvudförhandlingen får taståndpunkt i själva sakfrågan, med andra ord avge en sakerförklaring, och förstdärefter inhämta yttrande av arbetsgivaren. Den andra lösningen, som enligthovrätten är för omständlig - och det är den -, skulle innebära att en domstolskulle kunna ta upp påföfidsfrägan ånyo om arbetsgivarens åtgärd ej anses tillfyllest. Jag har själv stor sympati för det första alternativet, som innebärett etappsystem av anglosaxiskt mönster: Först ett ställningstagande i skuldfrågan.Därefter, endast om man funnit den tilltalade skyldig, tas påföfidsfrägan upp.Pä det sättet blandar man inte ihop skuld- och påföfidsfrägan. brotteller något slags vård fär alltså inle påverka bedömningen av skuldfrågan. Enonödig behandling av skuldfrågan undviks i de fall vederbörande inte fälls fördet brott han åtalats för. Mendenna ordning är ju i varie fall f n. främmande för det svenska rättssystemetoch kan inle införas för endasl en typ av mål. Jag tror dock att etappsystemetkommer att vinna terräng i takt med kraven på ökad rättssäkerhet och ett merasamordnat kriminal- och socialpolitiskt påföfidssyslem. Meddessa påpekanden, herr talman, ber jag att få yrka bifall till utskottetshemställan på samtliga punkter. Ansvarför funktionärer i offentlig verksamhet Hen iVikmanshyttan (c): Jag avser att i detta mitt anförande beröra de frågor som behandlas imotionerna 2054 och 2099, båda väckta av och mig. Motionernahar väckts i anledning av propositionen 78 angående ansvar för funktionärer ioffentlig verksamhet samt i anledning av propositionen 87 om riktlinjer förändrad skatteadministralion och taxering i första instans. Det finns nämligennär det gäller ansvarsfrågor också en tredje part, som bör vara med i bilden,nämligen den enskilde - allmänheten. Ansvarför funktio -närer i offentlig verksamhet Vadjag närmast tänkt beröra är skalleärendena. Syflel med molionerna är nämligenall stärka den enskildes möjligheter alt hävda sig gentemot de organ, som mankan komma i beröring med i taxeringssammanhang. All della är en viklig ochangelägen fråga finns det all anledning att understryka. Rättvise- ochrättssäkerhetsaspekterna är utomordentligt viktiga ocksä när det gäller skatte-och taxeringsfrågor för den enskilde medborgaren. Avsikten är inte på någotsätt att försvara dem som gör sig skyldiga till skattefusk. Brott på dettaområde bör liksom brott och lagöverträdelser på övriga områden fördömas ochbestraffas. Dockbör det sägas här alt det finns en tendens att allmänintressets företrädare päskatte- och taxeringsområdet lätt glömmer den enskildes rätt och rättssäkerhet.Den som betvivlar att sä är förhållandet bör lämpligen läsajustitieombudsmannens ämbetsberättelser . Det är i långastycken en både häpnadsväckande och skrämmande läsning om den enskildessvårigheter att få sin rätt beaktad och hävdad. Propositionerna 78 och 87liksom betänkandena frän justitieutskollet och skatteutskottet i anledninghärav belyser den nuvarande ordningen och de förändringar som föreslås. Jaghänvisar till detta material. 1motionerna påpekas det märkliga förhällandet all ordförande och ledamöter itaxeringsnämnd är fria från ansvar för åsatta taxeringar. Ansvarsfriheten vartidigare grundlagsskyddad genom 113§ i den gamla regeringsformen. Nägonmoisvarande bestämmelse finns inle i den nya regeringsformen. Docksägerjustilieminisiern i propositionen 78 att stadgandet om ansvar förvårdslös myndighetsutövning tills vidare inte skall tillämpas i fråga om beslutangående taxering som fattas av taxeringsnämnd. Endast när det gälleruppsåtliga förfaranden, som leder till fel i laxeringsarbelet, skalltaxeringsledamöter vara underkastade samma ansvar sorn andra befattningshavare. Fräganom ansvarsförhållandet för den enskilde hänger nära samman med det ansvar, somman kan ålägga ordföranden och ledamöter i taxeringsnämnder. Skatteutskottetsäger i sitt betänkande nr 31 att den nyordning som skall ske, inte skallförsvaga den enskildes rättssäkerhet, utan tvärtom skall en effektivaregranskning och ett effektivare arbete åstadkomma ökad likformighet och rättvisavid taxeringen. Vidare hävdar man: "De skatteskyldigas situation kommerdessutom att avsevärt förbättras i nu aktuellt hänseende genom det ökadelekmannainflytandel i taxeringsnämnderna och den utbildnings-, informations-och rådgivningsverksamhet, som länsstyrelsernas taxeringsenhet och granskningsassistenternaskall bedriva." Detlåter nalurliglvis bra. Men när inle samma ansvarsförhållande finns här som förövriga myndigheier måste man fråga sig, hur mycket dessa påpekanden frånskatteutskoitet egentligen är värda - detta om man ser saken ur den enskildesrättssäkerhetssynpunkt. Dessa frågor behandlas i justitieutskottets belänkandenr 22. Jagnämnde förut att ordförande och ledamöter i taxeringsnämnd inte kan ställastill ansvar för åsatta taxeringar. Här genomförs nu en reform av taxeringsarbetet enliglproposition 87 om riktlinjer för ändrad skat-- leadminislration och taxering iförsta instans. När man studerar det aktstycket närmare, har man ändåanledning att ställa frågan, om inte möjligheter till sanktion motlaxeringsmän ändå måste prövas. Motionernasom vi har väckt går ut på att ansvarsförhållandena för befattningshavare itaxeringsorganisationen vid oriktig myndighetsutövning skall utredas.Utskottet erinrar med anledning härav om departementschefens uttalande attfrågan om taxeringsmäns ansvar för vårdslös myndighetsutövning bör anstå t. v.och tas upp pä nytt i samband med den närmare utformningen av den nya taxeringsorganisationen.Utskottet säger sig dela denna uppfattning och tillägger att det "villhärutöver framhålla att den som inte utövar myndighet men i underordnadställning bereder ärende, t. ex. en fiänsteman som medverkar vidtaxeringsnämnds granskningsarbete, kan drabbas av ansvar för medverkan tillmyndighetsmissbruk eller vårdslös myndighetsutövning om han genom fel ellerförsummelse under ärendets handläggning förorsakar ett oriktigt resultat sommedför förfång eller otillbörlig förniån för det allmänna eller någonenskild". Fårjag ställa frågan: Vad innebär skrivningen "kan drabbas av ansvar"?Hur skall det ske? Det framgår inte av utskottets skrivning på den här punkten. Vidareskriver utskottet att i samband med "ett oriktigt resultat som medförförfång eller otillbörlig förmån för det allmänna eller nägon enskild"skall det ocksä kunna tas upp till prövning om vederbörande skall ställas tillansvar. Får jag också här ställa frågan: Hur skall det kunna ske? Vilkenbevisföring skall man kunna åstadkomma? Detligger nära till hands att från denna frågeställning gå över lill sakläget förden enskilde, för den som möter taxeringsmyndigheter som gör ingripanden i endeklaration. Om en avvikelse är felaktig, vilka möjligheter har man då att fårättelse? Enligl65 § laxeringsförordningen åligger del taxeringsmyndighet att se till, att manmotiverar ifrågasatt avvikelse ordentligt, dvs. på ett sådant sätt attvederbörande deklarant kan fä klart för sig vad det verkligen gäller. Tyvärrvisar den praktiska erfarenheten - inte minst samtal med kammarkamrater harbekräftat detta - att det syndas åtskilligt i det fallet. Jagvill, liksom justitieombudsmannen, med skärpa betona, att meddelade avvikelserskall ordentligt motiveras av taxeringsnämnderna vid avvikelse fråndeklaration. Det finns all anledning att herrar taxerings-ordförande ochtaxeringsnämndsledamöter observerar justitieombudsmannens uttalanden omfullständiga motiveringar. Jag ber att få erinra om att låginkomslutredningen redovisade att ettstort antal människor kände sig utlämnade när det gällde kontakten medmyndigheter. Man visste inte vart man skulle vända sig för alt få hjälp, hurman skulle bära sig ät eller vilka vägar man skulle gä. Det råder inga tvivelom att detta förhällande gäller framför allt vid skattemäl. Ofullständigabesked från skattemyndigheterna om Ansvar för funktio -närer i offentlig verksamhet Ansvarför funktionärer i offentlig verksamhet avvikelser medför dessutombekymmer för deklaranten när det gäller att få rättelse. Detta tar tid, och detkostar pengar. På många häll finns det hos skattemyndigheterna också en lendensatt anse, att den enskilde deklaranten alltid har fel. Detär från dessa utgångspunkter man måste ställa frågan:-Vilka möjligheter hardeklaranten att kräva ansvar för begångna fel på dessa områden? Jag vill gärnahålla med om att skattemyndigheterna har svåra och grannlaga uppgifter. Jag haremellertid mängärig erfarenhet som kronoombud i en taxeringsnämnd, och jaglärde mig där att ordentligt motiverade avvikelser kunde accepteras och att deytterst sällan föranledde överklagelser och besvär. Vilkamöjligheter har då en deklarant att få rättelse i högre instans? finnsdet redovisat i justitieombudsmannens berättelse hur en lokal skattemyndighethelt enkelt dömde ut skattetillägg i ell slort antal fall därför all deyrkanden om avdrag som deklaranterna hade gjort Inte godkänts av vederbörandetaxeringsnämnd. För mellanskillnaden i tax-eringsbeloppel som uppstod eftertaxeringsnämndens höjning av dekla-ralionsbeloppel utdömdes skattetillägg.Detta skedde helt i strid med gällande författning, vilket justitieombudsmannenockså påpekade. Sedan kommer det märkliga: Dessa enskilda deklaranter som blevålagda att betala skattetillägg och som hade svårt att få rättelse fick upplevaatt den ansvarige befattningshavaren hos den lokala skattemyndigheten fick enallvariig erinran om vikten av att han skulle föfia gällande bestämmelser. Attdet räckte med delta motiverades med all det förelåg ett flertal förmildrandeomständigheter. I detta sammanhang frågar jag mig, herr talman, hur det kankomma sig aU man i ell fall när en myndighet utövar sitt ämbete på etlfelaktigt sätt, kan leta rätt på en lång rad förmildrande omständigheter,medan man knappast nägon gång flnner förmildrande omständigheter när detgäller en enskild deklarant som försöker att få rättelse i endeklarationstvisl. Nukan man säga alt det flnns möjlighet alt klaga hos högre instans.