prot · FY0915 · 1975-12-31 00:00:00 — De har gjort det i förhoppning om att få åtminstone ett par, treprocent i verklig standardhöjning. Men de har också gjort det med vetskap omatt löne-, pris- och skatteproblematiken kan göra sådana lönekrav heltillusoriska och kanske inte ge något reellt utbyte alls. Herrtalmannen - den tålmodigaste bland alla tålmodiga lyssnare i den här salen -vet att vi moderater år i sådana här debatter begärt att regeringenskulle gripa in och vidta kraftåtgärder för att bryta den onda cirkeln. Att manskulle försöka rensa vår ekonomi från de förödande prisstegringarna. Att manskulle ge oss ett skattesystem som inte skänker ännu mera bränsle åtinfiationen. Ibörjan av drog vi själva upp riktlinjer för ett program motfortsatta prisstegringar och för ekonomisk stabilitet. Statsmakterna skullegarantera en verklig inkomstförbättring för våra medborgare istorleksordningen - dvs. vad löntagarorganisationerna siktat mot i sinalönekrav. Genom ett inhemskt stabiliseringspaket, i vilket skattesänkningarskulle vara ett väsentligt inslag, skulle standardstegringen kunna uppnås medbetydligt lägre nominella lönehöjningar än de som diskuteras . Jag troralt det framstår för majoriteten av svenska folket som helt orimligt att höjda löner inte skall ge i utbyte. En sådan stabiliseringspolilikskulle förbättra den svenska kronans värde och göra det möjligt för vårt landall hålla de internationella prisstegringarna i varje fall delvis borta. Menvårt förslag avvisades med olika, delvis mot varandra stridande argument, vilkaalla hade det gemensamt att de inte var bärande. Förravåren tillställde landets statsminister i samband med Hagaöverläggningarnaoppositionspartierna ett frågeformulär av ungefiir det slag vi brukadefå inför lappskrivningarna i skolan. Den första frågan löd: "Är Ert partiberett att ge sin anslutning till en politik som aktivt bekämparinfiationen?" Del moderata jaet var villkorslöst. Och en av anledningarnatill att vi inte ville vara med om var just altöverläggningarna inte lett fram till något hållbart program mot infiationen.Prisutvecklingen har bekräftat detta. är en hög prisstegring.Även om det finns länder som drabbats hårdare, är våra löntagare, våra pensionäreroch småsparare klart medvetna om hur deras pengar urholkats. Och den verkligainfiationen uppgick - om man beaktar indirekta skatter och subventioner - tillmer än , en infiationstakt som finansministern själv betecknat som"rekordartad". Jagriktar nu statsministerns fråga - han har gått ut ser jag - till honom själv:Är Ert parti berett att ge sin anslutning till en politik som aktivt bekämparinfiationen? Just nu är den ekonomiskaosäkerheten utomordentligt stor. dystert ut i vår omvärld.Del finns ingenting som tyder på att de omfattande störningar i världsekonominsom följt oljekrisen i spåren och skapat väldiga betalningsbalansproblem skallkunna nämnvärt dämpas . Tvärtom är alla experter överensom att den konjunkturuppgång som måste komma inte kan få återverkningarför vårt lands vidkommande förrän en bra bit in , kanske t. o. m.först i slutet av del året. Delär mot den bakgrunden avtalsförhandlingarna skall betraktas. Utsikterna all nåsnabba resultat tycks mörka. Det förefaller som om parterna på ömse hållväntar på initiativ från politikernas sida. Närvi presenterade vårt stabiliseringsprogram, fick vi höra att vi var"för tidigt ute". Statsministern sade visserligen att vi var"för sent ute". Men finansministern - som väl är den som man i sådanahär sammanhang bör fästa störst avseende vid - menade att parterna borde få ""ett lag till, innan tiden var inne för åtgärder från statsmakternas sida. Menparterna "" inte. De avvaktar i allt väsentligt de besked somvi ville ge dem redan för fiera månader sedan. Enlång avtalsrörelse kan få svåra konsekvenser för landets ekonomi. Den ledertill pessimism bland stora löntagargrupper, minskar konsumtionen och påverkarnegativt förelagens lust att investera. Finansministern har ju själv åberopatde långt utdragna avtalsförhandlingarna som förklaring till 1971 och1972 års stagnation och arbelslöshelskris. Men trots del är regeringen passivoch avvaktande. Och på sina håll förs ett besynnerligt resonemang om attstatsmakterna skall avvakta resultatet av förhandlingarna, innan de anger vilkastabiliserings- eller stimulansåtgärder som de anser nödvändiga. Först dåskulle nämligen - sägs det - statsmakterna ha underlag för sina bedömningar ombehovet av åtgärder. Detförhåller sig ju precis tvärtom. Om statsmakterna på ett tidigt stadiumklarlägger vad de är beredda att göra för att garantera en tillfredsställandeekonomisk utveckling i landet, då - men först då - kan förhandlingarna snabbtslutföras. Ju längre man väntar, desto större blir de problem man skjuterframför sig. Desto svårare blir det också att vända kurvor som börjat pekanedåt. Skatternaspelar nu liksom tidigare en central roll i vår ekonomiska utveckling.Konsekvenserna av det svenska skattesystemet med dess höga marginalskatter blirför allt orimligare och alltmer uppenbara för majoriteten av landets löntagare.Glöm inte bort att vi sedan 1970 års så kallade skattereform - så kallade,därför att de marginalskattehöjningar som då vidtogs var raka motsatsen reform - haft det ena skatteprovisoriet efter det andra, det ena hastverketefter det andra, som kanske lättat bördan för året men skapat nya problemföljande år. Den skatteutredning som vi moderater tvingade igenom hösten 1971med uppgift att utarbeta förslag till ett nytt skattesystem har blivit ettslags expedition för att effektuera regeringens ständiga skatteprovisorier - för att lägga den enalappen på den andra. Detallra sorgligaste exemplet är det förslag till nytt provisorium somskatteutredningen lade fram kort . Det är därför inte besynnerligt, attden försvarslinje som alltid annars brukar byggas upp kring socialdemokratiskaskatteförslag den här gången blivit ovanligt ihålig. Det var inte bara TCO,och hela tjänstemannakåren som ställdes åt sidan genom detsocialdemokratiska agerandet i skatteutredningen. Även stora delar av LO:smedlemmar glömdes bort. Och av debatten att döma verkar det som om manlångt inne i LO-leden nu har börjat inse att man inte kan godta ettskatteprovisorium utan att löntagargrupperna i mellaninkomstlägena fårförbättringar genom marginalskattesänkningar. Våraföretagare har fått veta att arbetsgivaravgifterna skall stiga med sexprocentenheter - dubbelt så mycket som den förväntade produktivitetsstegringen.Det kommer att förvärra infiationen, leda till högre priser och höjdakommunalskatter. Och det var förståeligt att man byggde in kontrollstationer iden överenskommelse som träffades i går om ett kommunalt skattestopp. Vimoderater var som bekant det enda parti som i skatteutredningen lade fram ettkonkret och detaljerat förslag till marginalskattesänkningar för vanligainkomsttagare. Det byggde på att det totala skattetrycket skulle lättas ochatt staten inte skulle ta igen med den ena handen vad den gav med den andra.Ett förverkligande av vårt förslag skulle underlätta avtalsuppgörelsen. Vihar dessutom, som jag sade, krävt att statsmakterna skulle garanteramedborgarna en verklig standardhöjning 1975. Vi har lagt fram alternativaförslag till stimulansåtgärder för året för att säkra sysselsättningen, bl. Tar man hänsyn till allt detta vågar jag påstå att vi gjort vad manrimligen kan kräva av ett oppositionsparti i fråga om att presentera klaraalternativ. Tillsammantagna utgör våra förslag ett för alla löntagargrupper mergynnsamt ekonomiskt program än vad något annat parti har redovisat. Jagbörjade mitt anförande med att stryka under politikernas ansvar. Med attframhålla hur viktigt det är - särskilt i bekymmersamma tider - att ha en starkregering. En regering som är beredd att redovisa var den står och vilka konkreta åtgärder den anser att landets och med borgarnas ekonomi kräver. En passiv regering är en svag regering. Och en svag regering tvingas alltför ofta vara passiv. Attett minoritetspartis företrädare förhandlar med andra partier är naturligt.Uppgörelser i i skilda frågor ingår i demokratins arbetsformer. Ochi exceptionella lägen - exempelvis då det gäller att å-stadkomma program motprisstegringar genom överenskommelser mellan statsmakterna och arbetsmarknadensparter - kan överläggningar utanför bli nödvändiga. Det var sådanaöverläggningar vi begärde och som vi fortfarande begär. Vi moderater är ocksåberedda att delta i de förhandlingar i som hör riksdagsarbetettill. Men syftet måste vara att åstadkomma konstruktiva lösningar i sak, inteskenlösningar avsedda alt rädda del ena eller andra partiets ansikte eller altundvika nyval. Kommer man än en gång att aktualisera lappskrivningar ellerutfiykter till eller försöka förhindra det ena eller andra partietall fullfölja sina skat-lepoliliska strävanden , då kommer vi inte attstå till förfogande. Dagens socialdemokrati är en osäker socialdemokrati. Inte bara därföratt den befinner'sig i minoritet, vilket tvingar den alt laga efter läglighet istället för all driva en målmedveten politik. också - och kanske framförallt - därför att den ideologi som är socialismens och socialdemokratins inteär anpassad till vårt utvecklade samhälle. Socialism är kollektivismens,centraliseringens och stordriftens ideologi. I dess tankesystem betraktas deenskilda arbetande människorna inte i första hand som självständiga individer.De åtgärder som väljs för all komma till rätta med brister i den ena ellerandra samhällssektorn - och sådana brister finns det förvisso alltjämt gott omäven i vårt väl-färdsland - ges i regel en kollektiv utformning. Facket ellerandra kollekliv skall utöva den rätt till medansvar och medinfiyiande som socialdemokratinsäger sig kräva på den enskilde löntagarens vägnar. Någon eller någrafunktionärer för hyresgäströrelsen skall på bostadsmarknaden föra de enskildahyresgästernas talan. Den enskilde görs till föremål för närgångnafrågeformulär, som mals fram och tillbaka i jättelika datoranläggningar somspottar fram de analyser, vilka sedan läggs till grund för nyasamhällsexperimenl. Den enskilda individen inom de stora grupperna kommeralltför lätt bort i en sådan här hantering. Vi moderater har talat om en "nyindividualism" i vårt samhälle. Begreppet har växt fram som en reaktionmot centraliseringen. Det finns, menar vi, i dagens en stark vilja tillökat ansvarstagande från den enskildes sida. En vilja till ökat oberoende,till större handlingsfrihet och mera valfrihet, men också till vidgat samarbete- ett samarbete och en solidaritet på del fria initiativets grund och inte påden ena eller andra kollektivanslutningens villkor. 1de motioner som vi väckt till årets riksdag har den nya individualismenssträvanden kommit till uttryck. Våra förslag anknyter till den vanligamänniskans önskemål på att få ta ett eget ansvar för sig och de sina. Tillkravet på att inte vara beroende av blanketter och formulär, av regleringar ochförordningar, av myndigheter och byråkrater. 1.Denna strävan efter utrymme för fritt handlande gör sig gällande påskatteområdet. Kritiken mot ett skattesystem som berövar löntagarna igenomsnittliga inkomstlägen större delen av deras inkomster har under desenaste åren skärpts i samma mån som växande löntagargrupper kommit underfundmed skattetryckets direkta samband med prisstegringarna. Vad vinner vi på attbidragssystemet byggs ut, om detta leder till att skatterna därmedblir så höga, att vi inte får tillräckligt mycket pengar kvar att leva på utanmåste begära mera i bidrag för att klara oss, vilket i sin tur kräver högreskatter. Den karusellen är dyr. är onödig och på siktskadlig. Skadlig för arbetsmoralen. Skadlig för skattemoralen. Gå ut ochfråga, om ni inte vet det! Det gäller bostadspolitiken. Varför skall den enskilda människans egetval av bostad inte få stå i centrum för samhällets bostadspolitik? Varför skallman bygga bostadspolitiken på dogmen att enskilda inte skall äga sin mark, inteäga sina hus? Att det är bättre att bo i höghus än i småhus? Varför vill maninte, eller vågar man inte, släppa loss den konkurrens som på alla andraområden anses vara nödvändig för att pressa ner kostnaderna och gekonsumenterna de produkter de önskar till lägsta möjliga priser? Varför skallkommuner, kommunala och s. k. allmännyttiga företag, vilka ju i praktiken visatsig bygga dyrare än enskilda producenter, svara för en växande del av vårhyreshusproduktion? Vad finns det för rimliga skäl att fortsätta på det härsättet? Fråga människorna vad de önskar! Bestäm inte uppifrån vad de skallönska! Det gäller också markpolitiken. För oss är äganderätten även till marken av de mest betydelsefulla faktorerna i en demokrati och i en hushållningbyggd på fritt konsumtionsval. I stället för att försvåra borde man underlättaför människor att äga den mark som de vill bygga sitt hus på. Varför skall intemänniskorna hjälpas att forma sin egen fritid i en miljö fri från storstadensjäkt och stress? Vi måste satsa på att ge stadsbygdens familjer möjlighet attfostra sina barn nära den natur som vi människor ändå aldrig någonsin kommeratt kunna frigöra oss ifrån. Det gäller också familjernas valfrihet. Trots alla ambitioner har reformverksamhetenpå skolans område som bekant inte lett till de resultat vi alla hoppades på.Skolan har inte kunnat ersätta den grundläggande fostrande verksamheten ihemmen. Det är barnen formas. Varför inte satsa på enfamiljepolitik som ger valfrihet och ökade möjligheter för båda makar att efterfritt val ge i varje fall barnens första levnadsår den personliga inramning somvisat sig vara av så avgörande betydelse för den nya generationens utveckling? Vår politik syftar till att skapa ekonomisktoberoende människor. Vi vill stimulera dem att spara för olika ändamål för attöka deras valfrihet och självständighet. Vi vill hjälpa dem att bygga upp enegen trygghetsreserv - inte för att ersätta den trygghet samhället ger utanför att komplettera den med skydd mot allt det som ett samhälle och dess myndigheteraldrig kan skydda en enskild människa emot. Det gäller också samspelet på arbetsmarknaden. Detkommer alltid att finnas vissa motsättningar mellan en anställd och hansarbetsgivare. Ofta är de konstruerade. Ofta är de förstorade. Men oberoende avdetta måste det vara ett gemensamt intresse att minska klyftorna genom ettsamarbete grundat på förtroende och ömsesidig respekt. Vi har en god grund attbygga på i vårt land, där arbetsfreden spelat en större roll förvälståndsutvecklingen än någon annanstans i världen. Vi har all anledning attbygga vidare på den Saltsjöbadsanda som lade grunden för denna utveckling ochfullfölja de traditioner som den nu avlidne landshövdingen så sent somi somras försökte förverkliga i arbetsrättskommittén. Ingen kan vara betjäntav att genom lagstiftning skapa motsättningar. Vårt land har alla skäl att draslutsatser av erfarenheterna från strejkernas . Vianser också att arbetstagare och löntagare inte bara skall bli delaktiga iinkomstutvecklingen i landet utan även i förmögenhetsbildningen. Det går attbygga upp vinstandelssystem som ger den enskilde arbetstagaren större trygghetoch större medansvar i det företag där han arbetar och som förstärker känslan avgemenskap med och i företagen. Våra krav om en utredning härom harriksdagsmajoriteten som bekant år tillbakavisat. Den har äntligentillsatts. Men tar man del av direktiven, får man än en gång bekräftat att detinte främst är de enskilda löntagarnas intressen socialdemokratin villtillgodose utan kollektivens. Det gäller rätten till eget privatliv, tillmänsklig integritet. Det ena datorsystemet efter det andra byggs upp, främstinom statsförvaltningen. Genom lagringen av detaljerade personuppgifter ochgenom inbördes koppling av olika datorsystem finns det risk för att denenskildes rätt till privatliv och skydd mot obehörig nyfikenhet kan urholkas påett sätt som vi aldrig kan acceptera. Att bygga ut sekretesskyddet ger intetillräckliga garantier mot missbruk. Vi vill grundlagsskyddaden enskildeindividens integritet. Myndigheternas rätt att samla in och spara informationerom enskilda människor i de stora datoranläggningarna måste begränsas. Det gäller också vår demokrati och dess vitalitet.Det finns - det kan inte bestridas - ett avstånd mellan väljare ochvalda. Det måste förkortas. Politiken på riks-, landstings- och kommunalnivåmåste öppnas för människorna och bli mera mottaglig för deras önskemål ochkrav. Det som hände i ger mig för övrigt anledning att riktaen andra fråga till statsministern. Då jag ställde min första fråga varstatsministern ute. Tar avstånd från den maktkoncentration som detre socialdemokratiska kommunalråden i tillförsäkrat sig i strid mothittills vedertagna allmänna principer för vårt kommunala folkstyre? Det gäller slutligen den välståndsutveckling förvilken vårt näringsliv - företagare och anställda - bär ansvaret. Mänskliguppslagsrikedom och initiativkraft måste som tidigare ges spelrum.Det är framför allt inom de många hundra tusen små och medelstora företagenrunt om i landet som nya idéer och nya tankar omsätts i resultat. Men harnyföretagandet stagnerat. De många små glömmer regeringen alltför lätt bort.Den socialdemokratiska näringspolitiken är i stor utsträckning ennäringspolitik för de stora och för de allra största. Få stora är som bekantlätthanterligare än många små. Den utredning som överser vår konkurrenslagstifningmåste ta sin uppgift på allvar. Det har svept en fusionsvåg genom det svenskanäringslivet. Den möts - tycks det mig - med gillande av regeringen. Skickligafinansmän bygger upp nya bolagsimperier. I ett slag förs företag över från den enaägargruppen till 2 Riksilaiicns prorokoll 1975. den andra utan att nysysselsättning skapas eller förutsättningarna för verklig expansion ochnyföretagande i vårt näringsliv förbättras. Det finns all anledning att senärmare på det här fusionsraseriet. Vi tror inte att bollandet med företag påsikt gagnar den fria konkurrens som garanterar konsumenterna de bästaprodukterna till de lägsta priserna. Och vi tror inte heller att detta ilängden är bra vare sig för initiativkraften i näringslivet eller för den friaföretagsamhetens system, som vår biandekonomi bygger på. Jag har starkt sammanfattat redovisat det grundläggande synsättet i defiesta av våra partimotioner. Vi har där fört fram en politik som möter kravenfrån dagens svenskar. Krav som vi menar att begreppet "den nyaindividualismen" är ett uttryck för. Ettoppositionsparti har starkt begränsade resurser, inte minst om man jämför medvad som står ett regeringsparti till förfogande. Våra förslag kan naturligtvisinte i alla sina detaljer vara perfekta och genomarbetade. Men vi har stakat uthuvudlinjerna för en politik som säger nej till kol-lektivism, nej tillcentralisering, nej till en fortsatt utbyggd byråkrati, nej till onödigt ochdyrbart krångel, till nya regleringar och nya begränsningar av den enskildamänniskans handlingsfrihet och rörelsefrihet. Det är den enskildes oberoende,trygghet och valfrihet - den enskilde som individ betraktad - somsamhällsarbetet måste inriktas på. Denpolitik vi redovisat är en annan politik än den socialdemokratin står för. Detdrar vi oss inte ett dugg för att säga. Vi fullföljer vår uppgift somoppositionsparti genom att redovisa alternativ till regeringspartiet. Denlinjen kommer vi att följa efter måttet av vår förmåga och självfallet eftermåttet av det stöd som vi får från väljarna. Nuhar ett och samma parti mer eller mindre ensamt styrt vårt land i mer än 40 år.Även om det partiet under hela i stort sett hade fört en mycket brapolitik, skulle ett maktskifte för länge sedan ha varit behövligt. Jo,självfallet därför att en demokrati inte mår bra.av att en hälft av svenskafolket ständigt skall regera över den andra hälften. Det är inte nyttigt fördemokratin att samma människor alltid fattar besluten och att samma människoralltid stängs ute från det avgörande beslutsfattandet. Och en ändring blirsjälvfallet ännu mera angelägen, om det parti som utövar regeringsmakten harbetydligt svagare underlag i parlamentet än partier som tillsammans förklaratsig beredda att överta regeringsansvaret. Dessa tre partier har - detta förtjänaratt åter och åter upprepas - 19 riksdagsledamöter mer än regeringspartiet. Detär mycket i dagens demokratier, där ofta bara en eller annan röst skiljer deolika grupperna åt. Regeringsskifte är och förblir därför ett viktigt mål föross, framför allt med tanke på demokratins livskraft. Varken kammare eller den här allmänpolitiska debatten utgörrätt forum för en diskussion om hur samarbetet mellan de tre icke-socialistiskapartierna skall bedrivas. Men jag vill ändå, innan jag slutar, än en gångstryka under, att moderata samlingspartiet är berett att positivt prövamöjligheten att - om oppositionssidan därigenom för- starkes - ansluta sig tillvarje konkret förslag som de båda mittpartierna, vart för sig eller i förening,lägger fram inför . Jag kan utan svårighet göra en sådan deklaration,eftersom jag vet - och det vet vi alla - att det bakom de tre partier som jagtalat om står en alldeles överväldigande majoritet som eftersträvar en så enadicke-socialistisk front som möjligt, en front inriktad på att försöka byta utdet parti som har suttit för länge och ersätta det partiet med något nytt. En partiordförandes beundrarpost har sina poänger. Jag fick ett mycketvältaligt brev . "Vi vill ha ett , ej . Vi vill icke ha kärnkraftverk, icke republik, icke och dessfula öppnande. Vi vill ha tradition. Vi vill ha vaktparad, ståt. Vi vill haarbetsgivare. Vi vill ha kvar S 32. Vi vill ha bort gnäll frånjobbarna. Vi vill icke ha ." Jaginbillar mig inte att jag skall kunna tillfredsställa en person med sä heltbastanta uppfattningar. Kanske är det litet synd om det parti eller departier som skall göra det rätt igenom. Det enda den här personen är osäker påär om han skall slå in eller slå ut min skalle en mörk kyäll. Det enda jag igengäld skulle vilja önska är att han lyssnade på några av de många människorsom faktiskt har upplevt vad och dess beslut har betytt för dem somenskilda människor i ett par olika lägen . Mångaav de människorna glömmer inte . Ekonomin gick i stå. Detdrabbade de svaga hårdast. För en fiicka eller grabb som slutade skolan fannsdet nästan inga möjligheter att då få jobb med detsamma. Folk i sina bästa årkände sig förbrukade. Mångaav dessa människor glömmer inte heller . Av rakt motsatta skäl. komdet nya jobb. Också äldre och kvinnor togs emot med öppna armar av mångaföretag. var arbetslösheten för stor. kände sig mångastängda och en del drabbades även rent ekonomiskt. Men hoppet återvände hosmånga. Det blev fier jobb. Också ungdomar fick plats i arbetslivet. I hushållenbehövde föräldrarna inte lika ofta säga till barnen "vi har interåd". Vadgjorde då skillnaden mellan de två förlorade och detförhållandevis mycket goda ? Visstvar det dystert ute i världen . Men det var det också 1974. När 1974 gickin rådde oljekris och bensinransoneringar. Så försvann ransoneringarna, menkvar stod att svenska folket skulle bli 8 000 miljoner kronorfattigare, genom femdubblade oljepriser. Kvar stod att världsekonomin hadevänts upp och ner och kanske inte skulle landa på fötterna. Nej,1974 fanns det sannerligen risk att det skulle gå illa då också - med felsamhällsekonomisk bedömning. Ochhär tror jag att vi har den avgörande skillnaden: 1971-1972 satt en regeringsom i stort sett kunde bestämma själv, med ett yttersta stöd av kommunisterna.1971-1972 dog hoppet när finansministern bröstade av sin salva att det intefick bli tal om en momssänkning eller en lättnad i marginalskatterna, vadoppositionen än hade för sig. 1974var läget ett annat. Den gamla vanan satt väl i ännu . Dethette från regeringsbänken: En momssänkning var "socialtoacceptabel". Men kunde inte regeringen längre bestämma på egen hand.Nu måste den lyssna också på andra. Resultatet blev sänkt moms och andrastimulanser.