prot · FZ09147 · 1975-12-31 00:00:00 — Vi har därför nöjt ossmed att föra en allmän diskussion om utredningen och att tillstyrka önskemåleni ett par centermotioner som mera har inrikning mot framtidalångtidsutredningar. De välfärdspolitiska analyserna i framtidalångtidsutredningar bör ges större utrymme och få en mer ambitiös behandling.Naturligtvis är det också angeläget med lanke på regionalpolitikens betydelseatl långtidsutredningarnas material regionaliseras och får en mera klarinriktning på att vara ett beslutsunderiag också för regionalpoliliken.Behandlingen av långtidsutredningen tyder på en anmärkningsvärd brist påintresse för de längre perspektiven frän regeringens sida, som jag beklagar.Även om långtidsutredningen inte är mycket mer än en framskridning avkonsekvenserna av den nuvarande politiken, bör den dock bli föremål för ensystematisk utvärdering. Den fråga man ställer sig är: Hur bedömer regeringenlångtidsutredningens alternativ ur sysselsättningssynpunkt, sett i relationtill sysselsällnings-utredningens förslags och hur vill mah förklarautredningens anmärkningsvärda avsaknad av en kvalificerad regionalpolitiskproblemdiskussion? Jag ber med detta att få yrka bifall till finansutskottets hemställan ibetänkandet nr 40. Denekonomiska politiken m. m. Det är möjligt att det finns de som lyssnar till den här debatten föratt skaffa sig en klarare bild av hur de olika partierna vill sköta denekonomiska politiken. Vilka är egentligen skillnaderna mellan partierna? Påvilka punkter är ni oense? kan någon fråga. Denekonomiska politiken m. m. berättigad fråga som intealltid besvaras rakt och enkelt när vi tvistar om investeringsstimulanser,valutaproblem, lånekungörelser m. m. Låtoss därför i äriighetens namn först som sist konstalera alt oenigheten om vadsom borde göras annoriunda för alt klarasysselsättningen, priserna, investeringarna osv. är ganska liten. Det skullevara att lämna den intresserade lyssnaren i sticket att säga atl de endaskillnader som finns mellan partierna är att en del ville höja avdraget förinvesteringar i maskiner , medan andra vill göra det först ,eller att skillnaden är att en del också vill stimulerabyggnadsinvesteringarna, andra inte. Nej,det är när vi ser de ekonomiska villkoren för individer och företagsamhet pålängre sikt som skillnaderna blir synliga. Det är också då som del som i dagkan verka som ett kringtrampande på samma fläck visar sig vara små framsteg -framåt -, fast i olika riktningar. Detfinns därför skäl att i första hand uppehålla sig vid den ekonomiska politikensinriktning på något . Det är då skillnaderna framträder. Det är dåman kan spåra hur de olika politiska meningsriktningarna lägger sin tonvikt ochtyngdpunkt. Ettsådani framåtblickande måste emellertid la sin utgångspunkt i det vi kännertill, det vi har erfarenhet av, dvs. det som redan hänt. Delsom har hänt är ju att har klarat sig förhållandevis bra under de allrasenaste åren jämfört med andra industrinationer. Svenska löntagare ochkonsumenter har kunnat höja sin levnadsstandard medan motsatsen varil ettfaktum i vår omvärid. Sysselsättningen har kunnat hållas uppe bättre än vikanske fruktat. Jag vågar gå så långt som att säga atl de allra flesta knappastkänt av au vi i det närmaste genomgått en internationellt mycket svårlågkonjunktur. Annoriundaförhöll det sig i lågkonjunkturen , . Då nåddearbetslöshetssiffrorna rekordnivåer, och levnadsstandarden sjönk även förmånga som fick behålla sitt arbeie. Den krisen satte sina spår hos mångamänniskor, som trodde att massarbetslöshet hörde till en förgången tid. Jagtror också man kan säga att det skakade om många som trodde att ensocialdemokratisk regering var en garant för full sysselsättning. Jagsäger inte detta för alt träta om vad som varit, utan för att ställaerfarenheterna från de åren mot erfarenheterna från . Tvåkonjunktursvackor - en som vi klarat, en som vi inte klarat. En jämförelse dememellan måste ge vägledning för framtiden, inte bara för ekonomer av facket,ulan för oss alla som medborgare i . Förklaringarnaär av två slag enligt min mening. Först och främst var regeringen av rensjälvbevarelsedrift tvungen att undvika att begå samma misstag som 1971 och1972. Jag ifrågasätter inte heller socialdemokraternas goda vilja all med allkraft söka undvika ökad arbetslöshet och sänkt standard. Men passiviteten dåvar förvånande och konsekvenserna för löntagare och näringsliv mycketbesvärande. Den andra förklaringen haratt göra med det politiska läge som uppstod i i och med 1973års val. Med ett nödrop räddade sig regeringen kvar. Det goda hade ändåvalutslaget med sig att regeringen inte längre kunde stödja sig på vpk i detunga ekonomiska avgörandena i . För att klara hem regeringsinnehavetvar socialdemokraterna tvungna alt orientera sin politik in mot mitten.Därigenom skapades underiag för en bred enighet i mitten kring en ekonomiskpolitik som varit till fromma för det svenska folket. Deltaär den bestående erfarenheten av . Självtillräckligheten ochkommunistberoendet byttes ut mot en mittenpolitik som inte barastötts utan i hög grad föreslagils av de båda mitienpartierna, ochcentern. Denpolitiken har inneburit att beredskapen för att möta sämre lider varilbetydligt bättre än inför tidigare lågkonjunkturer. Det har funnits åtgärderförberedda och medel anslagna för att möta stigande arbetslöshet. Detförsta resultatet av en sådan röriigare och mer handlingskraftig ekonomiskpolitik var den temporära sänkningen av momsen . Den hjälpte lill attsätta fart på hjul som gått för halvfart och gav arbete och bättre ekonomi ätmånga tusen människor. Andra exempel på åtgärder av det slaget är höjning avbarnbidragen, investeringsbidrag och vissa lättnader för egenföretagarna. Attvi kunnat bli överens om en ekonomisk politik som räddatoss undan massarbetslöshet och sänkt standard har varit en styrka för vårtland. Det har medverkat till all rädda arbetsfreden och den ekonomiskastabiliteten då andra industriländer genomgått den värstaekonomiska krisen sedan andra väridskriget. Fårjag lägga till att detta varit till mycket större gagn och nytta förmänniskorna i vårt land än om vi som oppositionsparti till varje pris hade sattoss före att sabotera riksdagsarbetet i syfte att driva fram elt nyval. Dehär erfarenheterna är en viktig bakgrund till de frågor som bör diskuteras.Väljarna har rätt att få klart för sig hur de olika poliliska partierna tänkertackla de ekonomiska problem vi ser framför oss. En fråga som då ställer sigsjälv är: Var inslaget av mittenpolitik i de ekonomiska frågorna en tillfälligsväng in mot mitten av socialdemokratin eller var det följden av en merabestående omläggning av kursen? Detsom gör att jag ställer frågan är att det ju ingalunda är så allsocialdemokraterna i alla ekonomisk-politiska frågor varit resonabla ochintresserade av förslag som vi lagt stor vikt vid. Den gamla känslan avsjälvtillräcklighet bubblar upp nu och då iortfarande. Till synes alldeles ionödan. Låt mjg ta två exempel som är aktuella : Delena har att göra med bekämpandet av ungdomsarbetslösheten, det andra har attgöra med hur man skall få i gång så många investeringar som möjligt. Ungdomarnahar råkat illa ut på arbetsmarknaden. Trots atl sysselsättningen på det helataget varit hygglig har arbetslösheten bland ung- Denekonomiska pohtiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. domarna varit hög. Dettahar främst alt göra med alt det rått anställningsstopp i många företag. I ettsådant läge måste staten ta på sig ansvaret för att ge ungdomarna jobb. Ingelkan vara mera deprimerande och nedbrytande för självkänsla och egenvärde änatt behöva gå arbetslös. Ett meningsfullt arbeie, om än temporärt och i annatyrke än det flickan eller pojken tänkt sig, är oftast bättre än inget arbetealls. Frånfolkpartiet har vi därför krävt att staten skulle garantera alla ungdomararbete eller lämplig utbildning. Efter hand har de andra partierna gått med pådet. Men när föreslog att skulle ställa sig bakom dennatrygghetsgaranti för ungdomarna, ville inte socialdemokraterna vara med längre. Så lade regeringen eli eget förslag omsysselsättningen. Där finns plötsligt ordagrant samma mål för sysselsättningspolitikengentemot ungdomarna som vi ville all skulleställa sig bakom, dvs. att "alla ungdomar skall tillförsäkras arbete,utbildning eller praktik". Vad är det som har hänt? Det som var fel i marsär rätt . Ingenkan vara gladare än jag att regeringspartiet bytt fot. Men vad är förklaringenlill detta velande? Delandra exemplet som gör att man ifrågasätter linjen i regeringens ekonomiskapolitik har alt göra med investeringspolitiken. Alla är överens om att vi måstebygga ut vår industri för att kunna sälja mer till utlandet. Det måsle vi föratt kunna betala igen de stora lån vi måst dra på oss. Alla är också överens ömall detta förutsätter att mycket pengar avdelas för investeringar i nyamaskiner, byggnader, utbildning etc. Men hur skall man åstadkomma att våratusentals företag beslutar sig för alt sälla i gång alla dessa investeringarsom vi vill se igångsatta? Eller som en känd bankman formulerade saken en gång:Vi kan leda fram hästen till vattnet, men hur får vi honom alt dricka? Nukonstaterade regeringen att högkonjunkturen kommer nog till Sverigeframemol hösien. Det innebär atl man kan räkna med att företagen fr. o. så alt säga av egen kraft sätter i gång investeringarna. Del äralltså del här året som är problemårel, när det gällerinvesteringsverksamheten. Därförskulle "morötterna" ha plockats fram . Avdragen skulle hahöjts . Då hade och våren beställningar av maskinergivit mer jobb på mekaniska verkstäder, ritkontor, konsultbyråer osv. Om mandessutom gett samma villkor för investeringar i byggnader hade det fåttmotsvarande effekt på byggnadssidan. Mendenna enkla slutsats drog inte socialdemokraterna . Med krystadeformuleringar gick man emot vårt förslag att med högreavdrag förmå företagen att dra i gång fler investeringar. Först nu har man nåttfram till denna kloka slutsats. Några viktiga månader har slarvals bortalldeles i onödan. Återigen: Det man röstade emot är högstaklokskap. Vad är förklaringen till detta velande? Man kan diskutera dessabåda inslag i den ekonomiska politiken - ungdomsarbetslösheten ochinvesteringspolitiken - i detaljer. Men den avgörande frågan är: Kan vi på siktha förtroende för ett parti som ena månaden tycker atl ett förslag är så urbotaatt man inte ens vill diskutera det, för atl andra månaden lägga fram det someget förslag? För det kan väl inte handla om en prestigelåsning, dvs. all maninte kan förmå sig att acceptera förslag från andra partier om man inte kännersig alldeles tvingad. 1 så fall ar det tragiskt och ett bevis så gott som någotför att socialdemokratin alltför länge har varit ett regeringsparti. Dehär båda punkterna har också stor betydelse för inriktningen av den ekonomiskapolitiken på . Meningsfulla arbetsuppgifter och rätl lill utbildningför alla arbetslösa ungdomar är en investering . Inget skulle varamera slösaktigt än att underlåta att ge ungdomarna en så god start som någonsinär möjligt. Ocksåden andra punkten, investeringspolitiken, är av central betydelse för årenframöver. Vi måste sätta av en stor del av våra resurser i nya anläggningar föratt vara någorlunda säkra på en stabil ekonomi , dvs. trygga jobboch god levnadsstandard. Varförär del så viktigt? Jo, därför alt vi måsle beiala lillbaka de lån vi tagit uppi andra länder för atl klara oss genom den kris som drabbat andra länder.Pengar lill de åtgärder för alt klara sysselsättningen som jag lidigare berörthar vi bl. a. fått genom att låna lillbaka pengar vi betalat ul för vår import.Det har varit en riktig politik. Alternativet hade varit hög arbetslöshet ochlägre standard. Men alla vei och förstår all man inte kan fortsätta så hurlänge som helst. kan ingen leva över sina tillgångar. Vimåste därför avdela en stor bit av den kaka vi gemensamt tillverkar under denärmaste åren för atl återställa balansen i utrikesaffärerna. Det gör vi bästgenom att se lill att vi kan sälja mer varor till utlandet. Nuhar regeringen - stödd på sin egen långtidsutredning - slagit fast att deltaskall prompt ske 1980. Man får en känsla av atl oavsett vad som i övrigt skerså skall lånen vara betalda 1980 -eller rättare sagt skall vi då inte ha störreskulder än fordringar. Detkan ju låta respektabelt atl ha en så fast målsättning. Och för att det inteskall råda något missförstånd vill jag säga att också menar allbalansen skall återställas så fort som möjligt. Men det är inte utan problematl låsa sig så hårt till ett visst årtal. Det får alldeles bestämda verkningarpå möjligheterna att klara arbetsfreden och de nödvändigaste socialareformerna. Enkelt uttryckt kan visäga att det vi vill uppnå är följande: 1. att återställa balansen iutrikesaffärerna , 2. att ge utrymme för en hyggligökning av den privata konsumtionen, och 3. atl klara av de värstabristerna inom vården och barnomsorgen och upprätthålla den offentliga serviceni övrigt, Alladessa krav är det inte självklart att vi orkar med i den utsträckning vi skullevilja , med den tillväxt av resurserna Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. vi nu kan vänta oss.Balansmålet förutsätter en betydande återhållsamhet med både privat ochoffentlig konsumlionsökning. En så pass stor ökning av den privata konsumtionenatt alla grupper känner sig nöjda begränsar reformutrymmet inom den offentligasektorn. Vi måste alltså väga det ena mot det andra. Vi måste som politikervälja - eller med politikerspråk "prioritera" - mellan de olikakraven. Enligtvår mening är del nödvändigl med en viss flexibilitet när det gäller exakt vidvilken tidpunkt som balansen skall vara återställd i våra utrikesaffärer. Vifår inte och vi behöver inte sälta upp balans just 1980 som etl krav som ärviktigare att klara än en konsumtionsökning som både ger pensionärernamöjlighet att hänga med i standardstegringen och ger den aktiva delen avbefolkningen en rättmätig del av tillväxten. Vi får inte och behöver inteheller vara så låsta till etl visst årtal för balansmålen att vi ställer enförbättring av åldringsvård och långtidsvård i strykklass eller riskerarutbyggnader av barnomsorgen. En pressad eko-. nomisk situation får inte gå ulöver barn och gamla. Det är den första punkt jag vill lyfta fram för att belysavar lägger tonvikten i den ekonomiska politiken sedd på . Våramöjligheter att klara det svåra avvägningsproblem jag här talat om underlättasom vi är beredda att driva en politik som tillvaratar expansionskraften i helavårt näringsliv. Jag tänker då i första hand på en näringspolitik som verkligentar till vara all den skaparglädje och offensivlust som finns både blandanställda och bland företagare. Vi tror atl dt ökat medbestämmande för deanställda här spelar en viktig roll. Och på den punkten har regeringenföreslagit och antagit en betydelsefull reform. När det gäller demindre företagens villkor har emellertid inte regeringen varit lika mycket påalerten. Regeringenlägger ner mycken möda på att försvara den näringspolitik man fört. Men inteens den skickligaste försvarsadvokat kan fördölja det faktum att regeringensintresse och uppmärksamhet i första hand gällt de statliga bolagen och de storaföretagen. Även om del inte skett alldeles medvetet så har de mindre företagenkommit i kläm. Man har förutsatt atl del de stora klarar, det skall också desmå klara. Resultatet har blivit att rader av företagare tröttnat. De har såltsina förelag eller struntat i att expandera. Klimatet har inte stimulerat tillständigt nya lag. Var och en har ju kunnat bevittna attmånga mindre företag upplever sin situation som prekär. Det är mot den bakgrundenman skall se ålgärdsprogram för den mindre företagsamheten,exempelvis förslaget om borttagande av arbetsgivaravgiften för förelag medmindre än fem anställda. Jagförnekar inte alt del satts in en del åtgärder för att förbättra möjligheternaför de mindre företagen att utvecklas. Och jag vill inte ställa mig bakom kritik som framförts. Där har förekommit klara övertramp. Men nog kundeman begära att också regeringspartiet erkände att här finns uppenbara problemför de mindre företagen som inte tillräckligt uppmärksammats. Allt är dockenligt socialdemokraterna bra precis som det är. socialdemokratiska reservationen till det betänkande från finansutskottetsom ligger till grund för den här debatten, ger de socialdemokratiskaledamöterna en ingående redogörelse för de lånemöjligheler osv. som finns förde mindre företagen. Det är gott och väl. Men där finns inte etl ord om att detändå kanske kan finnas brister. Allt är förträffligt, som sadeförut. Inte en antydan till erkännande av att det kanske ändå finns brister inäringspolitiken som kan förklara den kris de mindre företagen genomgår. Dettaberör ju inte bara några tiotusental företagare. Det berör nästan en miljonmänniskor som arbetar i dessa företag. Medden här inställningen försvårar regeringen för sig själv. Man kan inte - om manvill nå de mål man själv ställt upp - vara utan den produktionsförmåga och denexpansionskraft som finns i de många mindre företagen. Näringspolitikenmåste ändras på den här punkten. Och på ännu en. Den måste befrias från varjehot om förstatliganden av företag av enbart doktrinära skäl. Del är inget brasätt att stimulera till framtidssatsningar att hålla frågan om förstatligandeav företagen öppen. Härhar vi alltså stött på en andra punkt där vill ha en annaninriktning av den ekonomiska politiken. Låt mig ta upp en tredje. Detskattesystem som finns är inte gjort för den ekonomi vi nu har. Närmänniskor med vanliga inkomster blir av av en inkomstökning iskatt, då har skattesystemet överlevt sig självt. Så höga marginalskatter varen gång i väriden tänkta för de verkliga höginkomsttagarna. är dessa skatterde stora inkomsttagargruppernas problem. 1970-laleis många skatteprovisorierhar inte mer än kunnal lösa de mest akuta problemen. En genomgripandeskattereform är nödvändig. Trots uttryckliga utfästelser har regeringen lyckats förhala denfrågan. Förstabiliteten i vår ekonomi är sänkta marginalskatter en nödvändighet. För atten inkomstökning skall ge märkbar effekt i plånboken måste löneökningarna nuvara så höga atl de blir problem när vi skall konkurrera med andra länder påväridsmarknaden. De höga marginalskatterna driver alltså upp priserna, vilketi sin tur gör det nödvändigl med ännu högre löner - och så snurrar hjuletvidare. Reella löneförbättringar är möjliga att uppnå med lägre inflationstaktbara om vi sänker marginalskatterna. Del är - jag vill understryka det - intebara en fråga om arbetslust och rättvisa för svenska inkomsttagare. Det ärockså en förutsättning för att svenskt näringsliv skall kunna hålla utländskakonkurrenter slängen. Det är alltså en förutsättning för stabiliteten i helavår ekonomi. Kostnadsutvecklingenär kanske det största av alla hot mot våra möjligheter att klara de anspråk påekonomin som jag berört. Vi är piskade att återta föriorade marknader. Del gårinte om priset på våra varor går snabbare i höjden än priset på varorna frånkonkurrentländerna. Denekonomiska pohtiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. människa i vårt land harnågon glädje av en sådan utveckling. Fyra ekonomer har presenteratsina förslag för att pressa ner inflationen i lill - en nivå sombara. skulle ha betraktats som en oacceptabelt höginflationstakt. Jag vill inte här kommentera deras förslag som bl. a. omfattarden föreslagna skatteomläggningen. Del intressanta med den rätt beska medicinsom föreslås är emellertid att ekonomerna menar att utan den kan vi inteupprätthålla konkurrenskraften annat än genom en devalvering av valutan. Det understrykerhur allvariigt man måste ta pä den inhemska prisstegrings-takten. Närvi talar om och kräver én skattereform måste vi vara noga med all inte lova merän vi kan hålla. Inget skulle vara oäriigare mot skattebetalarna än att lovaskattesänkningar som vi inte klarar av att infria. Vi menar därför att ensänkning av marginalskatterna inte får ge stat, landsting och kommuner minskadeinkomster. För även med en hård och nödvändig sparsamhet inom offentligförvaltning klarar vi inte omsorgen och tryggheten för barn och gamla om vilovar stora sänkningar av de samlade skatterna. Det är tvärtom så att dereformer som den ekonomiska politiken måste ge underiag för- bättre barnomsorg,mänskligare sjukvård, utbyggd åldringsvård och långtidsvård - förutsätter attvi alla ålägger oss en betydande återhållsamhet i kraven på att få enrejäl ökning av den privata standarden. Den sociala omsorgen om barn och gamlaförutsätter en solidarisk inställning, och det kan ibland kännas som enekonomisk uppoffring av oss som är i de aktiva åldrarna. Alt både lova socialareformer och stora sänkningar av de samlade skatterna går därför inte ihop. Jag ber attfå yrka bifall till finansutskottets hemställan. Hert () kortgenmäle: Jag vill först säga något beträffande del haranfört. Jag tackar givetvis för de vänliga ord vid sidan om all partipolitikhan riktade till mig. Detär omöjligt att gå in i detalj på allt det anfört. Hanbrukar i den ekonomiska debatten alltid ägna sig åt en snabbmålning med en raddetaljer som det inte finns möjlighet att hinna bemöta i en treminulersreplik. 1den moderaia partimotionen påstås att regeringspartiet vantolkar moderaternasståndpunkter och att socialdemokratin beskyller för all viljarasera välfärdssamhället. Jag sade att om det skulle vara så att vi vaniolkarså är vi inte ensamma om det. Jag hänvisar till vad Per har anfört påden här punkten. Omherr ansåg att jag var oförsynt - menar han i så fall alt jagvar oförsynt mot eller mot de samlade mittenpartierna ifinansutskottet? Detförs ständigt från moderat håll ett resonemang om alt vi med lägre skatterskulle kunna åsiadkomma större ekonomisk tillväxt. är någonting som vi frånsocialdemokratiskt håll bestämt ifrågasätter. Jag har varit budgetmakare i enprimärkommun i ett 30-tal år, och jag har verkat i landstinget.Skulle jag i den verksamheien säga: "sänker vi skatterna därför altskattebetalarna och företagen då får del så myckel bättre att vi i alla falllar in lika mycket pengar till vad vi behöver som med en högreutdebitering"? Om jag förde fram den synpunkten skulle man säga: Ja, mendet där tror du väl inte själv på? Men på det rikspolitiska planet villmoderaterna ständigt föra resonemanget om den ökning av den ekonomiskatillväxten som skulle uppstå genom ett lägre skattetryck. HerrBurenstam säger att upplåningen från utlandet har använts tillkonsumtionsvaror. Det är svårt att exakt ange vad upplåningen är specialdestineradtill. Men det kan väl ändå inte ha undgått att vårindustri har en lageruppbyggnad lill ett värde av 11-12 miljarder. Mycket avdet vi har lånat upp kan sägas ligga här. Sedanvill jag också säga något till . Jag negligerar inte den ekonomiskapolitik som förts, men jag har alltid reagerat när ni från mitlenpartiernassida velat påstå att det är ni som haft ledningen ipolitiken. Den konjunkturpolitiska beredskapsplanen var ju bara en katalogöver allt möjligt, sänkning av moms t. ex. Ingenting hade glömts där. Men denvar ju inte praktisk politik. Den som ägnar sig häråt måste ändå välja ochvraka i denna katalog. Jagvill återkomma mer utföriigt till vad sagt, i en senare replik. Denekonomiska politiken m. m. Hert ()kort genmäle: När vi beträffande sambandet mellan skattesatser och skatteinkomsterpåpekar alt här finns en risk för att man höjer skattetrycket så mycket attdet motverkar sitt eget syfte, brukar socialdemokraterna svara, precis somherr nu gjorde, att om man sänkte skatten - avskaffade skatterna,brukar t. o. m. säga - så skulle man enligt moderalerna stå där inågot sorls av skattepengar. Men del har vi aldrig gjort gällande.Vad vi påpekar är - och det tror jag socialdemokraterna också måste erkänna -atl det finns en-gräns där ytterligare skattehöjningar motverkar sig själva,och enligt vår uppfattning är vi vid den gränsen. Tror att viskulle stå i något sådant av skattepengar om man verkligen höjdeskatterna till 100 96?