prot · FY0916 · 1975-12-31 00:00:00 — Både i finansplanen och i sitt anförande här anser jag dock att finansministern alltför ensidigt har sett till de storaförelagen. Det är viktigt all ge de mindre motsvarande chanser. () kortgenmäle: Det svar finansministern gav om infiationen var mer änlovligt nonchalant, inte minst mot bakgrunden av alt hela svenska folket i dagupplever en infiation som man inte sett maken till sedan Koreakrisen i börjanav . Vemhar påstått all det finns någon "enkel och radikal" lösning avinfiationsproblemel? Men just därför all det här problemet är så svårt borde jufinansministern i sitt svar ha försökt att bena ut de olika faktorer sompåverkar prisutvecklingen och redovisa vad vi skulle kunna åstadkomma härhemma genom en kraftfull inflationsdämpande politik. Men nöjde sigmed att hänvisa till finansplanen. Och där finns ju inget recept motinfiationen. Den genomgående attityden är ju passiv. Vi skall hålla beredskap,vi skall vänta och se, trots att vi hade en infiation på iverkligheten 14 96 och trots att finansministern själv räknar med en nästanlika hög infiationstakt . Sammapassivitet går ju också igen då del gäller konjunkturpolitiken. Del är nogväldigt bra alt vara optimist. Men den optimism som finansministerngrundlägger sina bedömningar på den är, enligt min mening,verklighetsfrämmande. Jaggör "och balanserade" prognoser, säger finansministern. Manfår inte addera olika negativa faktorer till varandra och sedan bygga kritikenpå dem, sade finansministern. Men finansministern gör ju detsamma, fasläntvärtom! Finansministern räknar upp alla prognoser och adderar dem. Sedan gerhan dem alla en optimistisk tolkning och når då fram till sin överoptimism. Detgäller exporten, det gäller investeringarna, det gäller sparandeutvecklingen,det gäller konsumtionen och det gäller lageruppbyggnaden. Andra ländersfinansministrar, säger finansministern, måste sätta in kraftfulla stimulansåtgärder.Men själv är finansministern inte beredd att i god lid föreslå motsvarandeinsatser för vidkommande. FinansministerGunnar Sträng vet säkert att OECD-bedömningarna är mera pessimistiska änvad de var innan man vidtog vissa stimulansåtgärder i och Förentastaterna . Jag håller definitivt med då han iförmiddags förklarade alt måste lita till sill eget handlande och inte,som regeringen, utgå från att andra länder skall ändra sin politik på ett sättsom passar den svenska ekonomin. Vad som har hänt är ju altkonjunkturen obestridligen har Och i det läge dåkonjunkturen vänt vill regeringen föra en mera restriktiv politik än vad mangjorde exempelvis . Enligt den preliminära nationalbudgelen så offentliga sektorn en efterfrå-gestimulerande verkan som kommer alt bli 7miljarder kronor lägre 1975 än den var 1974. Kan del verkligen kallas för ensund politik? En säker prognos som man i det här sammanhanget skulle kunna göraär därför att det inte dröjer så länge förrän finansministern kommer all slåhär i talarstolen och försöka förklara för kammaren varför det är nödvändigtall vidta stimulansåtgärder för ekonomin. Vimoderater har den uppfattningen att man inte har rätt alt nonchalera de teckenpå en vikande konjunktur som nästan gör sig gällande. Om man passivtväntar på att orostecknep skall bli ännu mer påfallande, då kan det vara försent all vända utvecklingen. Det visar erfarenheterna . Jag menar allvi helt enkelt är skyldiga svenska folket all redan nu fatta beslut om åtgärderför alt dämpa genomslaget av den internationella konjunkluravmattningen. Det ärdärför som vi nu har föreslagit generella stimulansåtgärder. Antingen bör dendirekta skallen sänkas eller också bör mervärdeskatten sänkas. Klaradeklarationer om sådana åtgärder skulle säkerligen hjälpa avtalsförhandlingarnaen bra bit på vägen. Syftetär att stimulera efterfrågan, men när finansministern bedömde vad som hände1974 lät det som om han var olycklig över all efterfrågan det året hadestimulerats och att stagnationen 1971-1972 var höjden av klokskap. Det lär haninte få många att hålla med om. Naturligtvishade del varit allra bäst om regeringen hade accepterat detankegångar som ligger till grund för del antiinfia-lionsprogram som vi däskisserade. Del är inte för sent att göra något nu heller, men det hade varitbättre om det skett tidigare. Våra åtgärder syftade ju till att få ett grepp omden inhemska inflationen och därmed också möjligheteratt hejda utifrån kommandeprisstegringar. Man skulle med andra ord kunna bromsa inflationen. Nupåstod finansministern att vårt förslag skulle få direktinfiationsdrivande konsekvenser. Ja, myckel skall man höra innan öronentrillarav. Försök att hålla ned de nominella lönestegringarna för alt på detsättet få ned prisstegringarna, försök all hejda internationella prisstegringaratt komma in över våra gränser skulle alltså vara ägnade all stimulera ochdriva på infiationen! Det är ett helt orimligt resonemang. Vadvi nu kan riskera i brist på kraftfulla åtgärder från regeringens sida är enavtalsrörelse som leder till så höga nominella lönestegringar alt infiationenfår ny fart och att det inte blir ett enda öre över i köpkraft för våralöntagare. Då blir i stället resultatet alt kostnadslägel i det svenskanäringslivet försämras i förhållande till omvärlden. Vi vet all den internationellaprisstegringen avtar och att konkurrensen har skärpts. Tar vi ut väsentligthögre löner här hemma än vad man gör i omvärlden kan del leda till stagnationoch arbetslöshet. Därmed kan tvingas göra raka motsatsen till vad vihar föreslagit, nämligen att skriva ner kronan i stället för attskriva upp den. Det skulle få väldigt svåra följder för folkhushållel. Jagär, fru talman -jag upprepar del än en gång - besviken på vår i vanliga fallmyndige och imponerande - det skall jag gärna erkänna -finansminister för hans nästan obeskrivliga lättsinne då del gäller bådeprisstegringarna och konjunkturutvecklingen i landet. () kortgenmäle: Om man skulle utgå ifrån att allt vad finansminister säger i denallmänpolitiska debatten är eviga sanningar, då skulle man bli verkligt dyster.Men det lärde vi oss 1974 att en del av dessa sanningar blev inte mer än tretill . Vad som var socialt oacceptabelt delvar socialt acceptabelt . Ännulitet värre är all finansminister också kommer med felaktigapåståenden om oss andra. Han envisas med all säga alt vi inom oppositionen intebetalar notan för reformerna. Jo, herr finansminister, statens verkligainkomstbortfall för skatteomläggningen, det skall vi betala till sista öret.Men vi skall inte betala vad finansminister lar in bakom ryggen på ossmed infiationens hjälp och ulan all vilja erkänna det. Finansministernpekar nu på valulaavtappningen som den helt dominerande svårigheten, och visstär det en stor svårighet. Men försök inte pränta in i svenska folketsmedvetande att del skulle vara något osunt om vi klarar oss genom atttillfälligt låna tillbaka en del av oljepengarna. Det är åtskilligt billigareför svenska folkel alt betala ränta på de lånen än att låta maskiner slåoanvända och låta människor gå arbetslösa om vi får den konjunkturförsämringsom vi riskerar att andra länder fiyttar över till oss. Vi får inte låta vårekonomi stanna upp längre fram bara för all våra oljeleverantörer inte orkarköpa upp för sina pengar. Det är inte fråga om att låna år för år. Men detfinns en risk med denna långhalning. Del pratas och pratas om ett utlandslån,men ingenting sker. Då kan lånevillkoren bli sämre. Jag vill då fråga: Tänkerherr Sträng skriva under lånet i så fall? Eller vem skall göra det, om det inteblir bästa lån? Finansministernsäger att gamla begrepp om arbetslösheten ställs på huvudet. Inte menar välfinansministern alt vi skall dämpa våra ambitioner om full sysselsättning baraför att oljeländerna inte köper för sina pengar? Inteheller kan jag hålla med när han utan att blygas hänvisarkommunerna att i stor skala gå före staten i fråga om utlandsupplåning. De harväl inga vinster all betala räntorna med. Nog är väl svenska staten - särskiltså länge sitter i regeringen - mera kreditvärdig? Det är väl ändånågonting att ta vara på. Kritikenfrån dem som vågar opponera avfärdar finansministern med all del är endera enansvarslös opposition eller kalederbundna professorer som framför den. Men bådefackföreningsrörelsen och Metallarbetaren säger ju nu klart ut attdet finns en uppenbar risk för alt finansministern överskattat konsumenternasköpvilja, företagarnas invesleringsbenägen-het och efterfrågan utifrån på våraprodukter. Del behövs ytterligare garderingar för alt vi skall vara säkra påatt klara den fulla sysselsättningen. Deytterligare garderingar som Metallarbetaren talar om och den höga beredskap somfackföreningsrörelsen kräver.finns i folkpartiels och gemensammakonjunkturpoliliska beredskapsplan. Vad är det för beredskap man har ikanslihuset och som finansministern talar om? Är det bara den statligaupphandlingen som skall tidigareläggas, är det bara fråga om AMS-åtgärder,eller är del verkligen en konjunkturpolitisk beredskap? Tillsist, , en fråga; Skulle det inte vara skönt att bekänna altmomssänkningen var bra i stället för att hålla på och slingra sig så förtvivlatgenom att tala om de små svagheter och fel som möjligen kan ha varit förenaderiied den? Om jag rullar ut röda mattan och säger till att vi ioppositionen ibland varit för tvärsäkra och haft fel - det kan jag hålla med om- kan då inte medge att han hade fel 1974 och alt det var bra ochklokt att sänka momsen? (vpk) kortgenmäle; Ingen politiker vill ha massarbetslöshet. Varför blir del dåmassarbetslöshet? - ställde själv den frågan. Politikeroch ekonomer är klokare , heter del i en skrift av fyranationalekonomer, vilkas recept inte tycker om. Ja,vilka är nu sammanhangen? Det är rätt viktigt att vela det för ätt kunna botavad som brister i samhällsekonomin. Delär tre vikliga tendenser som gjort sig gällande under det senaste årtiondet ialla kapitalistiska ekonomier. Det är för det första en tendens till ökadarbetslöshet. För varje konjunkturcykel har arbetslösheten nått en ny toppnivå,och arbetslösheten har funnits kvar också under de s. k. högkonjunkturerna. Men tendensen är ökning. Fördet andra finns det en stark tendens till stegrad takt i prishöjningarna, enökad infiation. Fördet tredje tenderar produktion och bruttonationalprodukt alt öka i ettavsaktande tempo. Dessatendenser slår igenom också i , och man kan som jag sade återfinna dem ipraktiskt laget alla kapitalistiska ekonomier. Menom detta är en riktig beskrivning - och jag tror alt den kan verifieras - hurgår då denna verklighet ihop med tanken att ekonomer och politiker har blivitklokare? Det finns två uppfattningar om orsakerna till arbetslöshet, inflationoch avsakiande produktionsökning. Denena uppfattningen är att dessa fenomen beror på tillfälliga störningar, altdet är balansrubbningar - avvikelser från någonting normall - och att man såsmåningom skall komma tillbaka till ett som man tror normall läge, där dessasvårigheter inte finns i samma grad. En del ekonomer talar t. o. m. om denökade arbetslösheten som välfärds- Jag tror delta ären orealistisk och oriklig uppfattning. Denandra uppfattningen eller tolkningen av dessa tre tendenser är att de är enföljd av växande motsättningar i själva det ekonomiska system som råder underkapitalismen. Jag tror alt detta är den realistiska uppfattningen. Jagär nog inte så duktig i alt dribbla med fru talmannen som , så jagfår fatta mig kort och begränsa, mig till bara några frågor. Det är två styckenfrågor på den ekonomiska politikens område som jag skulle vilja ta upp. Fördet första: Jag delar finansministerns tveksamhet inför statliga utlandslån. Nuär det ju så, som finansministern själv har betygat och alla säger, all vi harstora valutaproblem som kan bli ännu intensivare under den närmaste lidenberoende på utrikeshandelns utveckling. Viss upplåning i utlandet förutsätts.Men har vi del fenomenet att under fiolåret hade enkapitalexport . Det var de pengar som gick tillinvesteringar i företag och filialer utomlands. Jag vill fråga finansministern;Kan det vara riktigt all låta den stora kapitalexporten fortsätta med del lägesom finansministern själv har tecknat, med de problem som finns för valulanoch med finansministerns egen tveksamhet mol en statlig upplåning utomlands? Fördel andra: Statliga och kommunala investeringar beräknas enligtnationalbudgelen minska under del närmaste året. Det gäller kommunernasinvesteringar, de statliga affärsverkens investeringar och andra statligainvesteringar. Den andra frågan jag vill ställa till finansministern lyder; Ärdel en klok politik att låta statens och kommunernas investeringar minska pådelta säll? Finansministern kan svara att vi just nu har ett läge som präglasav en relativt god sysselsättning. Men vi vet att troligen kommer sämre lider,och det kan väl inte vara någon god förberedelse för dem att låta statens ochkommunernas investeringar gå ned på det här sättet. Sedannågra få ord om skatterna. Jag vill upprepa två frågor som jag ställde tillfinansministern . Han var inne och lyssnade, och jag kandärför uttrycka mig myckel korlfatiat. Denförsta frågan gällde finansministerns uppfattning om innebörden av deskatteomläggningar som görs 1975 och 1976 och om de borgerligas ståndpunkt. Närde borgerliga partierna inte vill vara med om att höja arbetsgivaravgifteneller att helt finansiera denna skatteomläggning med någon annan metod, handlardel då inte egentligen om att de borgerliga partierna vill ge företagen storafavörer? De vill all företagen skall slippa undan vissa lönekostnader, men devill inte att företagen skall få betala någonting för detta. Om man accepterardenna metod för skatteomläggning, måste man rimligen ta bägge leden och intebara det ena. Denandra frågan gällde problemet med en sammanslagning av de treskatteutredningarna, som jag tidigare har tagit upp medflnansministern och där det vore intressant all få veta hans uppfattning efterdel att den tanken nu har fått stöd också av ett antal socialdemokratiska s. k.tungviktare här i kammaren. För alt jag har fått min interpellation besvarad ber jag att få tackaherr finansministern, men jag tycker nog att var litet fåordig idet direkta svaret till mig. Den debaltordning som tillämpas vidinterpellationssvar i samband med en allmänpolitisk debatt gör att jag delvishar blivit överspelad, när jag nu här litet närmare skall utveckla minasynpunkter. månad hade jag tillfälle att göra en studieresa tillKina. Vi fick därvid svar på våra frågor om inkomster, sparande och räntor. Vifrågade då också vilken inflation man hade där. Vi fick svaret att ordförandenMao hade bestämt att penningvärdet skulle vara fast. Det lät ju enkelt, men vivet också att man där har ett helt annat samhällssystem än det vi har i vårtland. Vi har alltså inte kinesernas samhällsskick och vi vill heller inte hadet.- Eftersomfinansministern hänvisar mig till studier av finansplanen, borde jag väl därkunna få svar på min fråga. Jag har faktiskt letat i den men inte funnit någotsvar på den fråga som jag har tagit upp i inlerpellationen. Några nya grepp förall bekämpa infiationen kan jag inte finna. En viss infiation ellerpenningvärdeförsämring har väl förekommit under hela delta århundrade mennaturligtvis i ringa omfattning - åtminstone fram till slutskedet av förstavärldskriget, då vi hade toppnoteringar. Därefter blev förloppetlugnare, och var penningvärdet praktiskt taget konstant.Men i samband med för omkring blev del någraordentliga varv kring infialionsspiralen, som dåvarande finansministern kalladeför engångsinflation. var inflationenmellan 3 och 4 96, och jag minns att vår nuvarande finansminister vid någratillfällen sade alt det var någonting som vi borde kunna leva med. Och dettaaccepterades väl också i stort sett, även om det förekom vissa protester. Närså infiationstakten fördubblades blev oron större på en del håll. Men närinflationen har blivit så stor som under de som man nu tycker lugnaåren är del väl inte underligt att man frågar sig omdet inte finns några åtgärder alt vidta för all bromsa denna feber i ekonomin.Att infiationen är ännu högre i andra länder tycker jag är en klen tröst. Dethar sagts att anledningen till den stegrade inflationstakten är oljeprishöjningen.Och den förklaringen har vi väl i stort sett godtagit. Men i måndagens TV2-Rapport angavs i en intervju att oljeprishöjningen inte skulle påverkainflationen med mer än 2 96. Del skulle vara intressant att vela omfinansministern delar den uppfattningen. Vilkaär det som förlorar mest på inflation? Det är i första hand alla löneanställdaoch alla som sparar i bank, dvs. i allmänhet småsparare. Vi vet alllönehöjningsanspråken ligger på omkring 20 96. Del har sagts alt man måste haen sådan höjning för alt del över huvud taget skall bli någonreallöneförbättring. Och vad det med nuvarande inflation och räntesatserbetyder för banksparare kan var och en räkna ut. Detsägs ofta all fastighetsägare tjänar på inflationen. Min uppfattning är attinflationen har en förödande inverkan även för dessa, trots all det kortsiktigtinte ser så ul. När det sker ägarförändringar skall alla infiationsvärdenförräntas. Det kan bli - för att inte säga all del redan är del - ett problemockså inom jordbruket, även om del finns många som tror allinflationsutvecklingen för den näringen inte är något problem. Liksomnya virus dyker upp från till ett annat-asiaten, och NyaZeeland - så har vi nu fått ett nytt virus i ekonomin, nämligen det som kallasslagflation. Om inflationen förr grasserade i högkonjunkturer, så grasserarslagflationen med inflationens negativa egenskaper i konjunkturnedgångar med lyåtföljande arbetslöshet. "Jaghatar inflationen", skrev en nationalekonom som slår socialdemokratinmycket nära, i en artikel . Han argumenterade varför, och jagminns all jag delade hans uppfattning. Jag menar naturligtvis inte attåtgärder skall vidtagas på sådant sätt att del uppstår obalans på andra områdeni vårt samhälle. Finansministernsäger i svaret all inflationen "är en internationell företeelse i allaekonomier med fri marknadsekonomi, internationellt varubyte och beroende avförändringar i efterfrågan med åtföljande konsekvenser påprisbildningen". Men vi hade allt detta även med dessmera lugna inflationstakt. Del går väl inte bara alt åberopa detta som orsaktill den kraftiga inflationsutvecklingen. Närjag hörde att jag av finansministern skulle få svar på min interpellation vidbehandlingen av den ekonomiska sektorn under den allmänpolitiska debattenhoppades jag all finansministern något mer utförligt än vad som blivit falletskulle utveckla sin syn på den fråga jag framställt. Jag uppfattade del ocksåså att finansministern inledningsvis sade alt han närmare skulle återkomma tilldetta, men jag kunde inte finna att han sedan utvecklade sin syn på del jagfrågat om. Jag skulle därför konkret vilja fråga finansministern; Vilkaåtgärder anser finansministern bör vidtas för att vi skall komma till rättamed inflationsproblemet? Vilka åtgärder bestämmer vi i del fallet själva över?Eller anser finansministern alt det här problemet är olösligt? Jag skall börja med att säga några ord till . Naturligtvisär del helt omöjligt att tillfredsställa honom med någon längre redovisningnär han ställer inlerpellationen på det sättet: Vad är receptet motinfiationen? Och framför allt med kammarens nya debaliregler är det heltomöjligt, om jag skall hinna säga någonting av vad jag själv önskar och få lidalt bemöta även andra talare. Närjag hänvisade till finansplanen och vad jag eventuellt hade allsäga i milt inlägg berodde del inte i något avseende på all jag nonchalerarherr Fågelsbo och allvaret i hans interpellation. Finansplanen börjar med enomfattande inlernalionell redovisning av utvecklingen runt om i vårvärld, prismässigt, infiationsmässigt och i ekonomiskt avseende. I finansplanenredovisas också att vi nu är uppe i en utrikeshandel, som balanserar på 70miljarder kr. på både export- och imporlsidan i enbruttonationalprodukt på så där 240 miljarder. Då är intelligent för att förstå att vad som händer ute i världen slårigenom även i vår ekonomi. Jag behöver inte understryka vad som har hänt påoljesidan. Detgår inte för vårt land att isolerat frigöra sig från inflationsutvecklingen,så länge vi är så eminent beroende av den omvärld där vi har vår stora handel,där vi växlar våra valutor och där vi är inne i ett ekonomiskt syslem. Ocksårent internt har vi naturligtvis genererat ett visst inslag av inflation. Detär den starka prisstegringen på svenska exportvaror, där vi inte har velatdela upp den inhemska marknaden i förhållande till exportmarknaden med bundnakvoter och genom regeringsbeslut fixerade priser. Alltdetta vet lika väl som jag. Även om han i någon mån blevfa.scinerad av att resa till och höra all bestämt all man där inteskall ha någon inflation, tillät jag mig all i mitt anförande göra denreservationen att det är litet annorlunda i en nation med totalitär ekonomi,där man har fråntagit människorna rätten all bestämma över sina egnalönevillkor i facklig mening och där man isolerar sig från den omvärld där viingår såsom en del. Dessa frågor kan man inte diskutera på . Jagkan inte ge något annat besked. Del finns inget recept på hur ennation skall kunna befria sig från inflationen, om det är tendensen ute ivärlden. Och det råder ingen tvekan om att så varit förhållandel under densenaste liden. Omjag sedan skulle mycket snabbt försöka bemöta de andras inlägg vill jag tillherr säga, när han talar om all mjuka upp kredilpolitiken, all det ären fråga om vilka risker man skall la med valutareserven. Regeringen ochriksbanksledningen gör en bedömning, och vi har varit eniga hillills. Vihar sagt i finansplanen och jag har förklarat här att också staten kan fåunderkasta sig att gå ul och låna pengar. Vissa arrangernang har gjorts i denvägen, men av motiv som jag framförde i mitt första inlägg går vi inte ul medmindre än att del finns absoluta skäl att göra det. HerrFälldin log upp tanken att ge småföretagen bidrag om de inte kan utnyttjaavdragen. Det har vi resonerat om tidigare. Varje företag somarbetar i aktiebolagsform har möjlighet all göra avsättningar tillinvesteringsfonder Om de inte vill göra det, brukar de i regel utnyttja deskattemässiga avskrivningarna och lagervärderingarna samt förnya sinproduktionsapparat i myckel snabb takt. Densvenska småföretagsamhelen är en väl utrustad småföretagsamhet. Våra generösaskallelagar har möjliggjort delta. Att därtill lägga ytterligare bidrag harjag inte funnit något direkt skäl för. göra de avsättningar somherr talade om föreligger självfallet för de små som för de storaföretagen. HerrBohman var mer indignerad än över att jag hade svarat herrFågelsbo så kort. är en klok och talför man. Jag är övertygad omatt han klarar sitt försvar själv. Jag är inte säker på att han är tacksam överatt lade sig i debatten mellan honom och mig. HerrBohman fortsatte av bara farten och angav prisstegringen till 1496. Den är nu enligt våra senaste bedömningar 11,6 96, och det är myckel högt.Men rätt skall vara rätt, och därför bör man ju tala om den siffra som,ärauktoritativ. Detdröjer inte länge, sade , förrän finansministern slår här italarstolen och lika ogenerat talar om nödvändigheten av en stimulans. HerrBohman gick t. o. m. så långt all han tillade att det måhända även blir frågaom all depreciera i stället för att appreciera i en eventuell ny situation. Desom lyssnade på mig var väl helt medvetna om att jag sade att den beredskap vihåller måste möta en framlida situation hur denna än blir, alltså även om detskulle bli fråga om en stimulans. Jag kan försäkra alt det blir, omjag skall stå för förslagen, inte en stimulans som kommer attgilla. Det blir ingen skallesänkning för de högst betalda inkomsttagarna i delhär landet, ulan del blir stimulans av en annan karaktär, en stimulans somriktas in där den bäst behövs. På den punkten kommer vi naturligtvis också ifortsättningen all vara osams.