prot · FZ0911 · 1975-12-31 00:00:00 — Låt oss bara höra vad industriministern hade alt sägaså sent som : "I fråga om arbetet på 80 har viinhämtat att projektplaneringen pågår i enlighet med uppgjord tidsplan." Detvar alltså sedan han skrev så. Vad som har hänt med des. k. planerna inom ramen för denna planmässiga hushållning vet vi alla. Ettannat exempel på denna planmässiga hushållning från ett helt annat område är dedrastiska nedskärningar som myndigheterna nu skall göra i fråga omlärarutbildningen. Och vad är anledningen lill det? Ja, del framgår av yttrande i saken under rubriken Jagtycker all erfarenheterna från de områden där denna planmässiga hushållning hartillämpats inle är sådana alt man allmänt bör sätta dem i system. 1 stället föratt utvidga den statliga makten vore det bra om regeringen ville sköta det somstaten redan har ansvaret för. Man borde t. ex. bättre värna om penningvärdetoch hejda inflationen, men här har man varit förunderligt passiv. Vivill atl människorna skall ha ökat inflytande på sin arbetsplats och vi villatt de strävandena inle omintetgörs genom offentlig maktkoncentration, men vivill också all de enskilda människorna skall kunna bestämma så mycket sommöjligt i sin tillvaro utanför arbetet. Det ena förutsätter det andra. Ocksåhär finns del något motsägelsefullt i den socialdemokratiska politiken.Samtidigt som socialdemokraterna säger sig vilja att de anställda skall haavgörandet över specialiserade och invecklade företagsbeslut tilltror de intede enskilda människorna atl i den personliga tillvaron kunna hantera sina egnaangelägenheter i tillräcklig utsträckning. De skyhöga skatterna begränsar deenskilda människornas inflytande och gör dem mera beroende av bidrag. Ibostadspolitiken är del det offentliga som bestämmer, och de enskildamänniskornas önskemål har satts i andra hand. För familjefrågorna vet vi hurstatsmakterna vill att del är deras vilja som skall gälla och inte familjernasönskningar. Attdet kollektiva skall besluta innebär att de enskilda människorna inte på egenhand beslutar. Socialdemokraterna krymper medbestämmandet och inflytandet förindividerna i den egna tillvaron. För att på nytt referera till metallarbetarensom inte kunde sova gott uppträder socialdemokraterna i praktiken somom de ansåg alt denne metallarbetare inte skulle kunna sova gott , omhan finge bestämma mer om sin egen tillvaro utanför arbetsplatsen.Socialdemokraterna vill atl del kollektiva i stället skall bestämma mer ochmer. Vadvi vill är i stället att samhällets ansträngningar skall inriktas på alt ökavalfriheten. Vår politik skiljer sig alltså från den socialdemokratiska i detavseendet att vi vill ge människorna ett vidgat inflytande både i arbetslivetoch i den egna tillvaron utanför arbetet. Föratt öka valfriheten och oberoendet vill vi ha ett spritt enskilt ägande. Vi ärmotståndare till tanken på att bygga upp stora kollektivt ägda löntagarfonder,som bara kommer att leda till ökad maktkoncentration. Vi vill ha ett sprittenskilt ägande också på bostadssidan, och vi är motståndare till LO:s idé omatl socialisera marken. Även om nu slår och säger atl detta inte ärsocialdemokratins idé, vet man ju inle alls vad som skulle kunna hända på denpunkten, om han skulle komma atl vinna valet . Det är hotande allsocialdemokraterna mitt i allt sitt tal om medbestämmande är så inställda påatt utvidga den offentliga makten och därmed begränsa den enskildes inflytandeöver den egna tillvaron. Efter de svåra med rekordartad arbetslöshet och lågekonomisk tillväxt har vi haft en gynnsam ekonomisk utveckling i Sverige.Sysselsättningen har stigit, hjulen har rullat och människorna har fått detbättre. För många svenskar har inneburit de största faktiskainkomstökningarna på . Denhär utvecklingen står i bjärt kontrast till vad som hänt i andraindustriländer. Där har produktionen stagnerat, där har arbetslösheten nått enomfattning som sedan de stora depressionerna . Nuhåller pendeln på all svänga. Äntligen har man nått botten i den långa ochosedvanligt djupa internationella konjunktursvackan. I länder som , Canadaoch har man t. o. m. kunnat börja skönja en viss uppgång. Regeringenhar fäst stora förhoppningar vid den internationella konjunkturuppgången. Denskulle ge tillräcklig draghjälp, sade man , och därför behövdes det ingainhemska stimulansåtgärder. Man hade fel - det kan vi se . Och del medger manockså. Del s. k. stimulanspaketet, som presenterades vid början, ären bekräftelse på det. Men del lär inle räcka för att förhindra en svenskkonjunkturnedgång. Det är en slutsals som alla konjunkturbedömare är ense om.Nästa år kommer därför den svenska ekonomin att präglas av lågkonjunktur ochen kraftigt ökad arbetslöshet. Enlågkonjunktur berör alla. Men den drabbar olika, Det gäller både människor ochförelag. Risken för arbetslöshet är slörre för anställda i företag än föranställda hos exempelvis stal och kommun. Och små företag har svårare att klarasig i dåliga tider än stora Underlågkonjunkturen kommer de små företagen i kläm på olika sätt. Många arbetar somunderleverantörer. Det gör dem sårbara, och det gör dem särskilt känsliga förkonjunktursvängningar. De har oftast byggt hela verksamheten pålegotillverkningen. När underlaget för den sviktar sätts därför företagetsexistens på spel. Del är vad som händer när konjunkturen vänder neråt. Då fårunderleverantörerna och deras anställda tjänstgöra som buffert för de storaföretagen och ta de första stötarna. Mende små företagen är inte bara de första att känna av nedgången. De gör det oftasämre ekonomiskt rustade än de stora företagen. De senare har med hjälp avinvesteringsfonder, arbelsmiljöfonder och allt vad det heter kunnat bygga uppordentliga reserver - reserver som de genom sina goda kontakter medbeslutsfattare på olika nivåer också ser lill att få utnyttja. Också en del avde mindre företagen har möjlighet atl göra skattefria avsättningar lill fonderav olika slag. Och några utnyttjar den också. Men det väsentliga är att helasystemet med investeringsfonder lar sikle på de stora företagen och äruppbyggt efter deras förutsättningar. Detbetyder inle att samhället och de anställda ställer mindre krav på de småförelagen - och det med rätta. Tryggheten skall vara lika slor oavsett om manJobbar i ell stort eller ett litet företag. Men del förutsätter att också desmå företagen får möjlighet att gardera sig mot dåliga lider. Detär desto viktigare som en del åtgärder kommit att särskiltbelasta de små förelagen. Del gäller t. ex. de nya och utomordentligt viktigatrygghetslagarna. De långa uppsägningstiderna innebär ökade ekonomiskapåfrestningar för de små förelag som inte har möjlighet atl möta minskade ordermed omplaceringar. "Ställkrav på företagen - men ge dem också möjlighet atl uppfylla dem." Det ärvad vi sagt från sida. Det är en viktig princip, men den följsinle alllid. beslöt t. ex. om de s. k. Åmanlagarna utan att geföretagen möjlighet att bygga upp ekonomiska reserver för atl möta de ökadekraven. Det var ett missgrepp - det kommer snart 5 protokoll 1975/76:11-12 atl visa sig. Och ändåhade det varit så lätt all göra något; det saknades verkligen inle förslag. Slutsatsenav vad jag sagl är att det gäller atl ge också de små företagen möjlighet atlbygga upp en ekonomisk trygghet inför dåliga tider. Då klarar de svårigheternabättre. Lösningen heter enligt vår uppfattning trygghetsfonder. Låtde små företagen sälta av en del av vinsten enligt samma regler som gäller förinvesteringsfonder! Men anpassa i övrigt villkoren till de små förelagen! Detinnebär alt besluten om fonderna skall fattas regionalt och i nära kontakt medföretaget och dess anställda, atl situationen för del enskilda företaget skallavgöra när fonden skall användas, atl fonden skall kunna utnyttjas för bådeinvesteringar och annat som tryggar sysselsättningen samt - sisl men inteminsi - alt också förelag med låg lönsamhet skall ha möjlighet att bygga upptrygghetsfonder. Dettaär inget nytt förslag. presenterade det redan under den förrahögkonjukturen men det har fortfarande aktualitet. Om delförverkligats, hade många mindre företag inie behövt känna oro införlågkonjunkturen. Då hade de kunnat bygga upp en hygglig trygghelsförsäkring avde goda vinsterna och 1975; då hade de haft något all falla tillbaka pånär orderingången börjar vika. Ocksånär del gäller konjunkturpoliliken står de stora och vinslrika företagen icentrum. När man utformar stimulansåtgärderna tycks man helt glömma bort atlmindre och medelstora förelag ofta arbetar under andra villkor än stora företag- och all konjunkturinsalserna måsle ul-formas med hänsyn lill det. Annars blirresultatet all man förstärker de stora företagens överlag gentemot de små ochdärmed ylteriigare skärper konceniraiionsutvecklingen. Iregeringens s. k. stimulanspaket ingår ett förslag om extra avdrag förmaskininvesteringar . Det är en stimulansåtgärd som prövats tidigareoch befunnits bra. När den senast användes - 1972 och 1973 - fick man båda årenen investeringsökning på . Men ett invesleringsavdrag har en nackdel.Del fungerar precis som Jag beskrev. Det passar framför allt de stora ochvinstrika företagen. utnyttjades det av av företagenmed mera än 200 anställda. Men bland företag med mindre än 20 anställda var delmindre än en femtedel som använde avdraget. Till detta finns naturligtvis fieraorsaker. Men det är otvivelaktigt all ett avdrag bara kan komma till nytta förde företag som har tillräckligt stor vinst och tillgång till kapital. Till dengruppen hör ofta inte de små förelagen. Menvad finns det för skäl all ställa dessa företag utanför de kon-junkturstimulerandeinsatserna? Inga, enligt min mening, herr talman! De har tvärtom ett särskiltbehov av stöd när konjunkturen viker. De får känning av nedgången tidigare ochhar en relativt svag grund att stå på. Därför måste konjunkturstimulanserna nåockså de små företagen - och då inle bara indirekt. Det föutsätter alt detföreslagna invesle-ringsavdraget kompletteras med ett motsvarande bidrag tillvissa förelag. Om det inte sker påskyndasen strukturomvandling som redan gått för snabbt. Meddelta vill jag sätta in frågan om de små företagen och konjunk-lurpolitiken iett slörre :iammanhang. Motenskild och offenfig maktkoncentration - för spridning av makt och ansvar. Delär en formulering som upprepas gärna och ofta av liberaler. Det är inte såkonstigt, för delta är en kärnpunkt i liberal politik. För den enskildamänniskan - mot makthavare och etablissemang av olika slag. Det ger grunden förden näringspolitik som vi vill ha i det här landet, en näringspolitik som gerutrymme för människors lust atl ta initiativ och skapa resurser för sig självaoch för andra. Den luslen kan vi inte vara utan. Att ta till vara den - det äri egentlig mening liberal näringspolitik. Tillsammansmed några kolleger i min egen riksdagsgrupp har jag besökt enhel del företag. Det har varit nyttiga resor. De har gett ökad kunskap omföretagens och de anställdas problem. Vi studerade t. ex. ett litetverktygsföretag som trots alt del bara hade 50 anställda var ett av de ledandei branschen. En av ägarna sade till oss: fanns det fyra femsvenska företag som kunde leverera det specialstål som vi behöver. finnsdet bara ett. De andra företagen har visserligen inte försvunnit, men man harbytt marknadsandelar sinsemellan. Resultatet blev att del bara finns ettsvenskt företag att vända sig lill. Och ulan konkurrens mellan leverantörernablir det naturligtvis, herr talman, dyrare för ett sådant här företag attinhandla råvaran. Fackklubbensordförande tog upp en annan tråd i samma företag. Han sade: Här känns detmeningsfullt att delta i diskussionerna om företagets skötsel och framlid.Tidigare arbetade jag i ett stort företag, men del var bara ett dotterbolagtill en koncern på annan ort, och därför hade de anställda ingel verkligtinfiytande. Det är bättre när ägaren själv är med i företagen. Dehär båda uttalandena - och motsvarande möter man på andra håll - visar hurviktigt det är att motverka koncentrationstendenserna inom näringslivet såvälgenom en skärpt lagstiftning mot monopol och karteller som genom godaarbetsvillkor för mindre och medelstora förelag. Men det saknas både påregeringssidan och på andra håll en klar vilja att ta itu medkoncenlrationsfrågorna. Det visaren rad uttalanden från statsråd ochstatssekreterare om alt vi måsle fortsätta all slå ihop företag. Jagläste i tidningen att regeringen gett industriverket i uppdrag attkartlägga ägarförhållandena inom näringslivet. Det rör sig om en uppföljning avkoncentrationsutredningens undersökningar. Natudigtvis är det bra med en nykartläggning. Men vi vet redan tillräckligt för att inse all något måsle göras,och då är det inget alternativ att staten bygger in sig själv i företagen. Låt mig föreslå tre enklaåtgärder: 1.Ge utredningen rörande översyn av konkurrensbegränsningslagen klara direktivalt lägga fram förslag om en skärpt lagstiftning mot mo- nopol och karteller - enlagstiftning som också gör det möjligt att förhindra stora fusioner. Ge den utredning som sysslar med en översyn avstiftelserna lika klara direktiv att göra något åt vissa privata stiftelsersgrepp om näringslivet. Låt företagsskatteberedningen ta itu med förelagensskattefrågor även från en positiv utgångspunkt. När man reser runt i landetfinner man att problemen skiftar från förelag lill förelag och från branschlill bransch. Men ett problem är gemensamt: skatterna. Det gäller löneskallen,som slår hårt och orättvist, del gäller arvs- och förmögenhetsbeskattningensom driver på försäljningen av familjeföretag och försvårargenerationsskiftena, och del gäller den faktiska sambeskatlningen, som är ettslag i ansiktet på alla de makar som gemensamt försöker driva en rörelse. (vpk): Jag skall ta upp tre frågor: skattepolitiken, kampen mot inflation ocharbetslöshet samt de internationella koncernernas maktställning. Delfinns väl ingen inrikespolitisk fråga under de senasie åren som så har utmanatmänniskornas krav om rättvisa och vållat indignation som avslöjandena om destora skatteavdrag som höginkomsttagare kan göra och gör. Förhållandena harvaril bekanta tidigare, och det har också ställts krav här i riksdagen- bl. a.från kommunisterna -om andra regler. Del finns statistisktmaterial från som visar hur avdragssystemet verkar. Menkalla statistiska tabeller är en sak, levande exempel en annan. Och när det iår blev möjligt att visa hur olika höginkomsttagare i praktiken utnyttjadegällande regler, då tog det eld i folkopinionen. Detheter ju att vi har en progressiv statlig inkomstskatt, och så är det också omman tittar på tabellen över uttagningsprocenten i olika inkomstklasser. Men ipraktiken gör höginkomsttagarna så stora avdrag att de betalar skatt efter enbetydligt lägre procent än som motsvarar deras faktiska inkomster. De behöverinte bryta mot paragraferna för att göra det. Skattereglerna ingår i Sverigesrikas lag. Vanligalöntagare får dra av några för resor och försäkringspremier. Delär inte märkligt atl de blir förbannade när de får läsa om hur direktörer,advokater och andra kan göra avdrag på . Och ändå kandessa avdragsspecialister leva flott, bo i lyxvillor och ha dyra bilar ochbålar, trots all de kanske bara betalar skatt på låga summor. Detnuvarande avdragssystemel är orättvist på två sätt. För det första är del såatt de höga inkomsttagarna i kronor räknat kan göra mycket större avdrag änandra. En del avdrag förutsätter atl man har höga inkomster för att man skallkunna göra dem. Avdraget för skuldräntor förutsätter att man verkligen harkunnat göra några skulder, och för atl göra stora skuldermåste man ha en stor förmögenhet. Del är bara de som egentligen inte behöverdet som får låna pengar. De som bäst skulle behöva det får inte låna någotalls. Det är också de höga inkomstlagarna som har råd att hålla sig medskickliga skalleadvokater, som kan hjälpa dem att utnyttja lagarnas allamöjligheter och kryphål. En vanlig löntagare sätter sig och deklarerar den 14februari. Då försöker han kanske att göra några små avdrag. Men de rikaplanerar sina inkomster och avdrag år i förväg. Går det inle att göra storaavdrag, så skaffar de sig heller inga stora inkomster . Fördet andra är det så atl ett avdrag på låt oss säga . ger mycket slörreskattenedsäitning för den som har . i inkomst än för den som tjänarbara . Del har med progressiviteten atl göra. Den förre får över 2 000kr. mindre i skall än han skulle fått ulan avdrag, den senare bara 900 kr.Avdragen brukar motiveras med atl kostnaderna för atl förvärva inkomsten skallvara avdragsgilla. Man skall inte beskatta dessa kostnader utan bara ettnettobelopp. Men i verkligheten får inte den store inkomstlagaren och denlille inkomsttagaren samma skatienedsätining på grund av atl de bägge haft likastora kostnader. Den store inkomsttagaren får en mycket större nedsättning avsin skall. Detta kan inte vara rimligt och rättvist. Denhär orättvisan - atl ett och samma avdrag betyder olika mycket i olikainkomstklasser - kan man komma lill rätta med på ett enkelt sätt. Man kan låtaavdragen ske från den uträknade skatten i stället för som från inkomsten. Dåblir avdragen lika myckel värda i alla inkomstklasser. Mendet är ändå bara den ena biten. Den andra bilen är att man också måsle begränsaavdragens mängd och storlek, annars kan man inte bekämpa orättfärdigheten idet nuvarande skattesystemet. En möjlighet är att införa ell s. k. schablonavdragför vissa berättigade avdrag. Del finns nu en massa avdrag som är svåra allkontrollera och som faktiskt inte har något med kostnader för inkomstensförvärvande all göra. De måsle bort. Andra avdrag måste starkt begränsas. Dithör avdraget för skuldräntor, där det måste sättas ett tak om det inte går attfå bort avdraget helt. Detsamma gäller underskottsavdragen. De nuvarandereglerna för avdrag i samband med renovering av hyresfastigheter är ocksåuppenbart orimliga och gynnar fastighetsägarna på ett orättvist sätt. Riksdagenmåsie besluta om nya, mera rättvisa regler på det här området. Del är ett kravsom har stark genklang bland löntagarna. Det bästa hade varit atl lösa dessafrågor i samband med en grundläggande förändring av skattesystemet. Det ärdärför beklagligt att finansministern gett order lill skatteutredningatl vara helt färdig med ett skalleförslag. Del betyder attdet inte blir någon stor skattereform den här gången heller. HerrSträng och socialdemokratin var motvilliga när det gällde all tillsätta enskatleulredning. har och i samband med den senasieHagauppgörelsen lyckats pressa igenom att skatteförslagel skall vara klart 1976.Millenpartierna har alltså lyckats åstadkomma att får det precissom han vill. Man riktigt ser hur han gnuggar händerna. Så genial är alltsåmittenpolitiken! Först kräver man en grundlig skaltereform, och sedan ser mantill att det inte blir någon. Kravetpå en grundläggande förändring av skattepolitiken växer sig emellertid alltstarkare. Både och ställer hårt detta krav. Det ärframför allt tre frågor som måste lösas: Fördet första frågan om en förändring av avdragssystemet i den riktning som jaghär har angivit. Fördel andra frågan om en långtgående kommunalskatlereform, som både lättarkommunernas ekonomiska problem och ger en utjämning mellan olika kommuner. Detbrukar sägas att den kommunala beskattningsrätten är en förutsättning förkommunal självstyrelse. Men den vackra satsen kan lätt uppfattas som hån avmånga människor, som har låga inkomster och lika fattiga grannar och därförtvingas betala högre kommunalskatt än de som tjänar mycket och har kunnatbosätta sig i rätt kommun. 1 runt tal två tredjedelar av kommunernas utgifteranses vara direkt beroende av lagar och andra statliga beslut. Det är då ocksårimligt atl staten betalar åtminstone hela kostnaden för dessa grundläggandeuppgifter, dvs. kostnaderna för skola, barnomsorg, sjukvård, omsorg ompensionärerna - allt detta där standarden bör vara densamma i alla kommuner.För utgifter därutöver bör kommunerna ha en egen beskattningsrätt och därmedockså en mera reell självbestämmanderäll än f n. Fördet tredje: Lättnader i beskatlningen för lönarbetarna, för pensionärerna, förbarnfamiljerna - hårdare beskattning av kapitalel. Detta måsle vara denpolitiska grundlinjen i en skattereform. Det finns olika tekniska möjligheteratt genomföra detta, men del är inte tekniken som är del avgörande iskattefrågan utan det politiska innehållet. kommunisterna har fåttstark anslutning försitt krav om att hålla priserna nere på livsmedel. Det kanman göra genom alt slopa mervärdeskatten eller genom atl öka subventionernatill baslivsmedel. Det vikliga för oss är inte metoden ulan attlivsmedelspriserna kan hållas nere. Mandiskuterar nu övergång från beskattning av löntagarinkomster till beskattningav produktionen i olika former. För oss är hela liden just innehållet iförändringarna del avgörande. Man måste söka skatteformer som möjliggör en hårdarebeskattning av bolagsvinster, av spekulationsvinster, av kapitalvinster överhuvud taget. Avskrivningsreglerna bör skärpas i förelagsbeskattningen ocholika särregler tas bort som i realiteten innebär att en företagare kan skaffasig stora skallefördelar Jämfört med en löntagare. Förmögenheisbeskatlningenliksom arvs- och gåvobeskaiiningen måsle skärpas. Kapitalvinster beskattas f n.betydligt mildare än arbetsinkomster. Del är ju hell orimligt. Del bordenaturligtvis vara tvärtom. Del utredningsförslag om beskattning av s. k.realisationsvinster som lämnats till regeringen kan inte anständigtvisupp- höjas till lag. Här krävsen avsevärd skärpning. Beskattningenav löntagarinkomster bör kunna förenklas. När man förmodligen beslutarom en ny omväxling av inkomstskatter till arbetsgivaravgifter måsle manobservera några saker: En sådan omväxling får inte binda och begränsalönepolitiken, då ersätter man de fackliga organisationernas rörelsefrihet medstatligt bestämd lönepolitik. Arbetsgivaravgifterna måste beräknas också påandra sätt än enbart i förhållande lill lönerna, exempelvis i förhållande tilltotal omsättning, råvaruförbrukning och energiförbrukning samt görasprogressiva. Om skattepolitiken skall kunna vara fördelningspolitik måstedenprogressiva inkomstskatten finnas kvar, i varje fall över en viss inkomst. Medskattepolitiken ansåg man sig tidigare också kunna påverka konjunkturerna,motverka en ekonomisk kris och arbetslöshet eller hålla tillbaka enhögkonjunktur så att den skulle vara litet längre. lycks man i huvudsak hagett upp detta. Motsättningarna inom kapitalismen, de krafter som framkallar deekonomiska kriserna är för starka för att man skulle rå på dem med skattepolitiskamedel. talar man mera om sambandet mellan skattepolitik och inflation. Denstarka prisstegringen ändrar i verkligheten effekten av skallereglerna.Skattepolitiken påverkar inflationens utveckling. .Även när det gäller dessasammanhang förefaller emellertid en viss resignation ha inträtt.Inflationskrafterna framträder som så starka att man inle rår på dem medskattepolitiska medel. Detär säkert åsikter som motsvarar de verkliga förhållandena. Både arbetslöshetoch inflation är nu kännetecken för de kapitalistiska ekonomierna. Förlönarbetarna är arbetslöshet och inflation svåra gissel. De som på 1960-taletpåstod atl ett "fullsysselsältningssamhälle" skapats i ochatt inflationen inte var något att frukta för vårt land visade sig vara falskaprofeter. Även de som hävdade att arbetslösheten kunde effektivt bekämpas medstatliga budgetunderskott och att inflationen berodde på tillfälliga orsakerhar vederlagts av verkligheten. Men dessa felaktiga teorier innehöll dock vissaambitioner. Ännu sämre är den nuvarande officiella inställning, omfattad avsåväl socialdemokrater som borgerliga, att man inte kan skapa ett samhälle utanarbetslöshet och infiation. Delta är en cynisk tanke som hårt måste bekämpas. Santär dock att inflation och arbetslöshet då först helt kan hållas borta närkapitalismen avskaffats, när vi nått ett samhälle med planhushållning ochsocialism. Varje effektiv kamp mot arbetslöshet och inflation måste därförrikta sig mot det privata kapitalets maktställning.