prop · FZ03176 · 1975-12-31 00:00:00 — För en sådan ordning skulle bl. a. kunna åberopas de svårigheter somkan tänkas uppkomma exempelvis i ett större företag när det gäUer att avgöra påvUken beslutsnivå vetskap eller samtycke skall föreligga. Väsentligare äremellertid att de aktuella bestämmelserna, som jag tidigare berört, inte endastavser att tillgodose huvudmannens intresse av lojal pliktutövning utan i änhögre grad att skydda allmänheten mot korruptionens skadeverkningar. I likhetmed kommittén anser jag därför inte att en regel som innebär att huvudmannenssamtycke alltid skall leda till frihet från ansvar är väl förenlig med den nyalagstiftningens syften. Det är emellertid klart att det förhållandetatt förmånen erbjuds eller mottas med huvudmannens vetskap eller samtycke imånga fall bör få den konsekvensen att handlingen rimligen inte skall kunnaleda tUl lagföring och straff. Därtill kommer som tidigare nämnts att sed ochuppfattning liksom andra förhållanden av betydelse för bedömningen av rekvisitetotillbörlig torde vara betydligt mera skiftande inom den privata sektorn avsamhället. Principiella skäl har också motiverat att den personkrets som härformellt skall omfattas av straffbestämmelsen har gjorts vidare än utredningenföreslagit. Mot bakgrund härav förordar jag att det för den privata sektornsdel införs en särskild åtalsregel som innebär att åklagaren får väcka åtal mot arbets-eller uppdragstagare endast i fall då arbets-eller uppdragsgivaren angerbrottet till åtal eller när åtal finnes påkallat från allmän synpunkt. Kommittén har föreslagit en särskUd regd om straffrihetför ringa fall. Bland situationer där en sådan bestämmelse skulle kunna bli tiU-lämpliganförs just det fallet att gärningen begåtts med huvudmannens 1975/76:176 38 Syftet med den föreslagna regeln torde sålunda för den privatasektorns del i huvudsak vara tillgodosett förutom genom otillbörlighetsrekvisitet genom den av mig förordade åtalsregeln. För den offentiiga sektornsdel, där det redan finns en tämligen väl utbildad praxis, anser jag i likhetmed några av remissinstanserna att förhållanden som talar för straffrihet bör beaklasvid bedömningen av frågan om gärningens otUlbörlighet. Jag är därför inteberedd att föreslå någon straffrihetsregel för ringa fall. Meden enhetUg gärningsbeskrivning kommer, som kommittén påpekat, att till sammagärningstyp hänföras både mycket grova fall av egen-nytUg korruption ochtämligen obetydliga, kanske huvudsakUgen av oförstånd föranledda fall. KommUténavvisar tanken på att dela upp mutansvaret i två skUda gärningstyper ochförordar i stäUet att en önskvärd nyansering av mutansvaret åstadkommes genomatt olika brottsbe-leckningar används. Den lösning som kommittén stannat införär att frångå den av kommittén tidigare förordade ocb sedermera beslutade beteckningenmutbrott och i stället bevara det hittillsvarande uttrycket tagande av mutaeller av otillbörlig belöning med dess möjligheter till nyanseradbrottsrubricering. Beteckningen tagande av otillbörlig belöning skulle sålundaanvändas när förmånen inte kan anses ha haft någon inverkan påtjänsteutövningen. Enligt min mening är emeUertid de av kommittén anfördaskälen inte tillräckliga för att motivera en återgång tUl den gamla ochspråkligt tunga brottsbeteckningen. Äv den i betänkandet redovisade översiktenöver rättspraxis framgår sålunda att föreliggande möjligheter till nyanseradbrottsrubricering har använts i mycket ringa omfattning. Vidare saknas enmotsvarande dubbel terminologi på den aktiva sidan, där endast brottsbeteckningenbestickning förekommer. En viss nyansering sker för övrigt ändå därigenom attde verkligt grova mutbrotten vanUgen förövas i förbindelse med andra brott, t.ex. myndighetsmissbruk, och sålunda beivras enligt reglerna ombrottskonkurrens. Jag kan därför inte ansluta mig till kommitténs förslag attåterinföra brottsbeteckningen tagande av muta eller av otillbörlig belöning. Straffetför bestickning utgör enligt 17 kap. 7 § BrB böter eller fängelse i högst tvåår och enligt 6 § IKL böter eller fängelse i högst . För mutbrott stadgasi 20 kap. 2 § BrB böter eller fängelse i högst eller i grova fallfängelse i högst medan svårare straff än fängelse i högst intekan ådömas för motsvarande brott enligt 7 § IKL. Kommitténs förslag att i denya bestämmelserna behålla de straffskalor som gäller enligt BrB innebärsåledes en skärpning av straffmaximum för den privata sektorns del. Jag villdock framhålla att någon allmän skärpning av de straff som utmäts för mut- ochbestickningsbrott inom den privata sektorn inte är avsedd. Den särskildastraffskalan för grova fall torde över huvud taget knappast bli tillämplig påsådana brott. 1975/76:176 39 De nya ansvarsreglerna avser att skydda såväl offentligsom privat verksamhet och kan därför inte utan vidare passas in i BrB:ssystematik. Som en provisorisk lösning i avbidan på att denna systematikomprövas i ett vidare sammanhang föreslår kommittén att bestickningsbrottetflyttas frän 17 kap. och tas upp som en särskild paragraf i 20 kap. I likhetmed ett par av remissinstanserna anser jag denna lösning mindre lämplig ochförordar därför att bestämmelsernas nuvarande placering behålls t. v. En smärrejämkning av rubriken tiU 17 kap. BrB påkaUas dock. Med hänsyn till att fråganom upphävande av stadgandet i 19 kap. 13 § om tagande av utländskt understöd nyUgenaktualiserats (se Ds Ju 1975: 16 s. 66 ff) och därför kan väntas bli behandladi annat sammanhang finner jag inte heller anledning alt nu föreslå ändring idetta lagrum. Enligt 25 § statstjänstemannalagen (1965: 274) skallstatstjänsteman som är skäligen misstänkt för bl. a. brott mot 20 kap. 2 § BrBanmälas till ålal. Ett par remissinstanser har förordat att denna bestämmelse ut-vidgasså att anmälningsskyldighet inträder så snart anledning föreligger lillantagande att korruptionsbrott har begåtts. För egen del anser jag inte attnågon lagändring är påkallad. Jag vill emellertid understryka viklen av attpolisanmälan görs i de fall som är föreskrivna. Med hänsyn lill att domstolenligt 33 kap. 9 § BrB vid bestämmande av straff för brott av arbetstagare kanta hänsyn till avskedande eller annan följd av brottet som är medgiven enligtavtal eller författning bör åklagare i regel inte avstå från att åtala mutbrottav den anledningen att brottet redan har beivrats i disciplinär ordning. Kandet antagas att domslolen kommer att helt efterge påföljd med hänsyn tilltidigare ålagd discipUn-påföljd, bör dock åtal inte väckas. Kommittén anser det inte vara lämpligt att införa någonlagfäst beskedsrätt eller anmälningsplikt för arbetstagare ifråga om i och förtjänsten erbjudna förmåner. Mot denna ståndpunkt har flertalet remissinstanserinte haft något att erinra. Även jag delar kommUténs åsikt och lägger därförinte fram något förslag i detta hänseende. Likaså delar jag kommitténs ochremissinstansernas uppfattning om vikten av att rekommendationer utarbetas ochinformation lämnas till vägledning för den enskilda arbets- ochuppdragstagaren. Sådana rekommendationer kan emellertid beslutas iadministrativ ordning. Jag finner därför inte skäl att nu gä närmare in påfrågan om hur och av vem rekommendationerna bör utarbetas. Beträffande utomlands begångna korruptionsbrott harkommittén stannat för att inte föreslå några ändringar i gäUande rätt. Dettainnebär till en början att sådana brott med vissa i 2 kap. 3 § BrB nämnda undantag kan beivras här i landet endast i den mån de är straffbara också enligtgärningsortens lag. Mot en sådan ordning har jag ingen erinran. Det torde intefinnas skäl för svenska myndigheter att ingripa 1975/76:176 40 moten utom riket begången gärning som inte riktar sig mot svenskt intresse ochsom inte anses brottslig i det land där den begåtts. En annan sak är attSverige självfaUet bör stödja internationella strävanden som syftar till attmotverka korruption i alla former. för internationellainvesteringar och multinationella företag har sålunda energiskt biträtttanken att i den uppförandekod för internationella företag som utarbetas inomkommittén bör intas bestämmelser som begränsar användningen av mutor. Även FNhar påbörjat arbete med en sådan uppförandekod och kommer även i detsammanhanget att verka för att korruptionsfrågorna belyses. Möjligheternaatt här i landet beivra utomlands begångna korruptionshandlingar, beror, såsomkommittén påpekat, inte endast på de svenska kompetensreglema utan också på desvenska materieUa straffbestämmelsernas utformning. Sålunda är det f. n.uteslutet alt med stöd av BrB bestraffa den som besticker utländsk offentligfunktionär eller sådan funktionär som tar muta. En konsekvens av den föreslagnautvidgningen av den mutansvariga personkretsen tUl arbetstagare över huvudtaget är emeUertid att också utiändsk offenUig tjänsteman blir att hänföraunder de nya bestämmelserna liksom den som besticker en sådan tjänsteman.Däremot omfattar de nya bestämmelserna inte utländska offentliga ellerhalvoffentliga uppdragstagare, krigsmän eller personer som utövar myndighetutan att inneha anställning eller uppdrag (20 kap. 2 § andra stycket 14).Riksdagen har beslutat förorda att skall tiUträda 1972 årseuropeiska konvention om överförande av lagföring i brottmål (prop. 1975/76: 3,JuU 1975/76: 14, rskr 1975/76: 22). I samband därmed har ocksåantagit en lag om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Omnågon i annan stat är misstänkt för brott enligt dess lag, kan lagföringenenligt 6 § nyssnämnda lag på framstäUning av ifrågavarande stat under vissa närmareangivna förutsättningar överföras till . Därvid gäller att brottet, omdet begåtts av person i offentlig ställning i den andra staten eller mot sådanperson eller offentlig institution eUer egendom med offentlig karaktär i dennastat, skall anses begånget av person i offentlig StäUning här i landet ellermot person, institution eller egendom som i motsvarar den mot vUken detbegåtts. StraffrättsUgt bestickningsskydd här i landet kommer sålunda attuppnås för alla utländska offentliga funktionärer. Detta skydd kommervisserligen inte att omfatta funktionärer i stater som inte kan eller vUlansluta sig till den europeiska lagföringskonventionen. Det är dock sannoliktatt liknande lagfö-ringskonventioner småningom kommer att tillskapas på bredareinternationell bas. Jag är därför inte beredd att f. n. lägga fram förslag omatt utländsk offentlig funktionär generellt skall hänföras till den av bestickningsparagrafenskyddade personkretsen. Ifråga om utländska icke-offentliga funktionärer är de föreslagna an- 1975/76:176 41 svarsbeslämmelserna inom ramen för den straffrättsligakompetensen tillämpliga i full utsträckning. En förutsättning för att mut-eller bestickningsbrottet skall kunna beivras i är alltså, som jag tidigareanfört, att brottet är straffbart även enligt lagen på gärningsorten. Sammaförutsättning gäUer givetvis för de fall då ansvar enligt vad förut berörts kankomma i fråga vid bestickning av utländsk offentlig funktionär. Såsom påpekatsav några remissinstanser kan man vid lagföring av utomlands begångna bestickningsbrottinte heller bortse från den praxis som utvecklats i det främmande landet.Hänsyn därtill får tas vid bedömningen av om handlingen i fråga ärotillbörlig. I enlighet med det anförda har inom uppräitatsförslag till 1. lag om ändringi , 2. lag om ändringi lagen (1931: 152) med vissa bestämmelser mot ill-lojal konkurrens. Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 2. 6.1 Fiirslaget till lag om ändring i Med hänsyn till att personkretsen i 20 kap. 2 § omfattarsamtliga anställda i offentlig och privat tjänst utgår den särskildahänvisningen till arbetstagare hos staten eller hos kommun. Som beskrivning av brottsmedlet används i 20 kap. 2 §uttrycket "muta eller annan otUlbörlig belöning". För undvikande avdet missförståndet alt brottsmedlet skulle vara av annan karaklär iförevarande paragraf än i 20 kap. 2 § har det i gärningsbeskrivningen ochbrottsbeteckningen använda ordet förmån bytts ut mot belöning. Ändringen ärinte avsedd att ge lagrummet någon annan saklig innebörd. Under denna paragraf har liksom i gällande rätt upptagitsregler om mutansvar. Ansvarskretsen, som omfattar personer inom såväl offentligsom privat verksamhet, har uttömmande beskrivits i paragrafen. 4 1975/76. Prop.1975/76:176 42 grafens första stycke innehåller den grundläggandebestämmelsen om att samtiiga arbetstagare såväl inom den offentliga som denprivata sektorn omfattas av mutansvar. Som jag har nämnt bygger den föreslagnalagstiftningen härvid på det s. k. civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Arbetstagare skall enligt paragrafens första stycke dömasför mutbrott, om han mottar, låter åt sig utlova eller begär muta eller annanotillbörlig belöning för utövning av sin tjänst eller anställning. Straffet ärböter eller fängelse i högst , i grova fall dock fängelse i högst sexår. Såvitt gäller brottsrekvisit och påföljder har alltså inte gjorts någon ändringi sak. Vad i första stycket sägs om arbetstagare äger enligt andrastycket 1 motsvarande tillämpning på ledamot av styrelse, verk, nämnd, kommittéeller annan sådan myndighet som hör tUl staten eller tUl kommun. I dettahänseende innebär förslaget ingen ändring. Enligt andra stycket 2 omfattar mutansvaret den som utövaruppdrag som är reglerat i författning. Därmed avses dels liksom f. n. innehavareav författningsreglerade statliga eller kommunala uppdrag och dels s. k.halvoffentliga uppdragstagare. Till den senare kategorien hör sådana personersom är att anse som uppdragstagare hos privata rättssubjekt eller somvisserligen förordnats av offentlig myndighet men får anses företräda främstenskilda intressen. Som exempel härpå kan nämnas av konkursdomare enligt 43 §konkurslagen förordnad interimsförvaltare liksom den enligt 45 § samma lagslutligt utsedde konkursförvaltaren samt av rätten enligt 19 kap. 1 § ärvdabalkenförordnad boutredningsman. För ytterligare exempel på halvoffentliga uppdragstagarehänvisas till mutansvarskommUténs betänkande (s. 138). I andra stycket 3 och 4, som kvarstår oförändrade, hänförstill ansvarskretsen krigsmän och andra som fullgör lagstadgad tjänstepliktresp. utövare av myndighet oavsett om myndighetsutövningen har samband medinnehav av allmän tjänst eller offentligt uppdrag. Enligt andra stycket 5 hänförs till ansvarskretsen den somi annat fall än som berörts förut i paragrafen på grund av förtroendeställningfått att för annan sköta rättslig eller ekonomisk angelägenhet eller öva tillsynå skötseln av sådan angelägenhet. Någon begränsning på uppdrags-givarsidanförutsätts inte. Huvudmannen kan alltså vara det allmänna eller enskild fysiskeller juridisk person. Ifrågavarande uppdragstagare tillhör i stort settpersonkretsen för ansvarsbestämmelserna i 10 kap. 5 § BrB om trolöshet mothuvudman. Vilka som omfattas av denna personkrets har jag redovisat i denallmänna motiveringen. Någon ändring görs inte i tredje slycket som föreskriveratt med kommun skall likställas allmän inrättning som avses i 1 § andra stycketkommunaltjänstemannalagen (1965:275), alltså landstingskommun, kommunalförbund,församling, kyrklig samfäUighet, skogsvårdsstyrelse, allmän försäkringskassasamt, enUgt regeringens bestämmande, annan allmän inrättning. 1975/76:176 43 Paragrafensförsta stycke innehåller f. n. en bestämmelse om att åklagare utan hinder avvad som i övrigt kan vara föreskrivet får åtala brott enligt 1 och 2 §§(oriktig myndighetsutövning och mutbrott) samt annat brott varigenom innehavareav anställning eller uppdrag som avses i 2 § har åsidosatt vad som åUgger honomi utövningen därav. Om tillämpningsområdet för mutbrottsbestämmelsen utsträcksäven till den privata sektorn, bör av skäl som har redovisats i denallmänna motiveringen åklagares åtalsrätt i motsvarande mån underkastas vissbegränsning. Vidare bör första styckets andra led jämkas, eftersom det saknasskäl att göra undantag från andra begränsningar av åklagares åtalsrätt i frågaom brott varigenom arbets- eller uppdragstagare inom den privata sektorn haråsidosatt vad som åligger honom i utövningen av anställningen eller uppdraget. Enligt dennya bestämmelsen får åklagare utan hinder av vad som i övrigt kan vara stadgatåtala brott varigenom arbetstagare hos staten eller hos kommun eller annan somavses i 2 § andra slycket 14 har åsidosatt vad som åligger honom i utövningenav anställningen eller uppdraget. Vidare föreskrivs att åtal för mutbrott sombegåtts av annan än som har sagts alltså av arbetstagare inom den privatasektorn eller av uppdragstagare som avses i 2 § andra stycket 5 får väckas avåklagare endast om brottet av arbets- eller uppdragsgivaren anges till åtal ellerom åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. En omständighet som kan göra åtalpåkallat ur allmän synpunkt är t. ex. att anmälan görs av konkurrent tillarbets- eller uppdragsgivaren eller av sammanslutning av näringsidkare ellerkonsumenter (jfr 11 § första stycket 2 lagen (1931: 152) med vissa bestämmelsermot illojal konkurrens i dess nuvarande lydelse). Någonsärskild föreskrift om rätt för åklagare att utan hinder av vad som i ö-mgt kanvara föreskrivet åtala oriktig myndighetsutövning eUer mutbrott begånget avarbetstagare hos staten eller hos kommun eller av annan som avses i 2 § andrastycket 14 har inte ansetts vara nödvändig. Någon saklig ändring iförhållande till vad som gäller i detta hänseende är alltså inte avsedd. I 5 § andra, tredje och fjärde styckena föreslås ingenändring. De nya bestämmelsema föreslås träda i kraft den 1 januari1977. Deallmänna principerna i 5 och 12 §§ lagen (1964: 163) om införande avbrottsbalken (BrP) beträffande strafflags tillämplighet i tiden och omåtalspreskription gäller om annat inte föreskrivs. Med hänsyn härtUl upptardepartementsförslaget inte någon motsvarighet till utredningens förslag tillövergångsreglering i detta hänseende. Är det således fråga om en gärning, sombar begåtts före ikraftträdandet och som 1975/76:176 44 är straffbar enligt såväl 17 kap. 7 § eller 20 kap. 2 § BrBeller 6 eller 7 § IKL i dess äldre lydelse som de nya bestämmelserna i ,skall 5 § första och andra styckena BrP äga motsvarande tiUämpning. Sistnämndabestämmelser ger uttryck för principen att ny lag inte skall ha till-bakaverkandekraft, om inte den nya lagen är lindrigare än den äldre. Vidare äger också 12 § BrP motsvarande tillämpning.Bestämmelsen innebär att den för den misstänkte gynnsammaste preskriptionsberäkningenskall tillämpas. Denna grundsats får betydelse för brott mot 6 eller 7 § IKL. F.n. är högsta straff för dessa brott fängelse och brottenspreskriptionstid enligt 35 kap. 1 § BrB därför endast . Tillämpades nya17 kap. 7 § eller 20 kap. 2 § på brotten, skulle preskriptionstiden emellertiduppgå till enligt 35 kap. 1 §, eftersom straffmaximum i de nyaansvarsreglerna satts till fängelse. I enlighet med det anförda skalli detta fall den kortare preskriptionstiden gälla. Slutligen har bland övergångsbestämmelserna också intagitsföreskrift att, om i lag eller annan författning förekommer hänvisning tUlföreskrift som ersatts genom de nya bestämmelserna, hänvisningen i ställetskall avse den nya bestämmelsen. 6.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1931:152) medvissa bestämmelser mot illojal konkurrens Ansvarsbestämmelserna i 6 och 7 §§ samt de härtillanslutande reglerna om subsidiaritet i 8 § och rätt till talan i 11 § upphävssom en följd av att ansvarsbestämmelserna i avses skola gälla samtligaanställda. Några särskilda övergångsbestämmelser är inte erforderliga utöverden allmänna hänvisningen till 5 och 12 §§ BrP som tagits upp bland de tillförslaget om ändring i BrB knutna övergångsbestämmelserna. Jag hemstäUer att lagrådets yttrande inhämtas överförslagen tUl 1. lag om ändringi , 2. lag om ändringi lagen (1931: 152) med vissa bestämmelser mot illojal konkurrens. Regeringen beslutar i enlighet med föredragandenshemställan. Bilaga 1 (förslag) Lag om ändring i Härigenomförordnas i fråga om dels att 17 kap. 7 § skall upphöra att gälla,dels att 17 kap. 8 §, 19 kap. 13 § och 20 kap. 2 § skall ha nedan angivnalydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 20 kap. 6 §, av nedanangivna lydelse. Om brott mot allmän verksamhet Den somlämnar, utlovar eller erbjuder muta eller annan otiUbörlig belöning förutövning av befattning, varmed ämbetsansvar är förenat, dömes för bestickning tiUböter eller fängelse i högst . (Dennaparagraf utgår.) Den som Är brottet Den sommottager, låter åt sig utiova eller begär otillbörlig förmån för att i allmäntärende rösta på visst sätt eller icke rösta, dömes, om det ej är ämbetsbrott,för tagande av otillbörlig förmån vid röstning till böter eller fängelse ihögst . Den sommottager, låter åt sig utlova eller begär otillbörlig belöning för att iallmänt ärende rösta på visst sätt eller icke rösta, dömes, om det ej ärtagande av muta eller av otillbörlig belöning, för tagande av otillbörligbelöning vid röstning till böter eller fängelse . Den som avfrämmande makt eller någon som handlar i dess intresse mottager penningar ellerannan egendom för att genom utgivande eller spridande av skrifter Den som avfrämmande makt eller någon som handlar i dess intresse mottager penningareller annan egendom för att genom utgivande eller spridande av skrifter eller annorledes påverka den allmänna meningen omstatsskicket eller om åtgärder i rikets inre eller yttre styrelse, dömes förtagande av utländskt understöd till fängelse i högst . eller annorledes påverka den allmänna meningen omstatsskicket eller om åtgärder i rikets inre eller yttre styrelse, dömes, omdet ej är tagande av muta eller av otillbörlig belöning, för tagande avutländskt understöd till fängelse i högst . Om missbruk av myndighet m. m. Ämbetsman,som mottager, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörligbelöning för sin tjänsteutövning, dömes, om ej gärningen eljest är särskiltbelagd med straff, för tagande av muta eller av otillbörlig belöning såsom .stadgasi 1 §. Detsamma skall gälla, om han begått sådan gärning innan han erhöllbefattningen. Begården som varit ämbetsman gärning, som i första stycket sägs, dömes till bötereller fängelse enligt vad i 1 § stadgas. Om arbetstagare hos staten eller hos kommun mottager,låter åt sig utlova eller begär muta eller annan OtUlbörlig belöning för sintjänsteutövning, dömes för tagande av muta eller av otillbörUg belöning tillböter eller fängelse i högst . Detsamma skall gälla, om arbetstagarenbegått gärningen innan han erhöll anställningen eller efter det han slutatdensamma. Är brottet grovt, dömes till fängelse i högst . I ringa fall,som icke rör utövning av offentlig myndighet, dömes ej till ansvar. Vad i första stycket sägs om arbetstagare i allmän tjänstäger motsvarande tillämpning på 1. ledamot aVstyrelse, verk, nämnd, kommitté eller annan sådan myndighet som hör tillstaten eller till kommun; 2. den somutövar uppdrag åt staten eller åt kommun om han valts till uppdraget eller ickeäger undandraga sig detta; 3. den sompå grund av myndighets förordnande eller eljest har att åt annan utöva uppdragsom är reglerat i författning; 4. krigsmaneller annan som fuUgör lagstadgad tjänsteplikt; 5. den somutan att inneha tjänst eller uppdrag som sagts utövar offentlig myndighet; 6. arbetstagarebos näringsidkare i dennes näringsverksamhet; samt 7. den somutan att inneha tjänst eller uppdrag som sagts på grund avförtroendeställning såsom syssloman eller eljest fått att för annan skötarättslig eller ekonomisk angelägenhet eller öva tillsyn å skötseln av ekonomiskangelägenhet. Enligt regeringens bestämmande skall vad i första stycketsågs äga tillämpning även på arbetstagare hos eller ledamot av styrelse förallmän inrättning. Med kommun likställes landstingskommun, kommunalförbund,församling, kyrklig samfällighet, skogsvårdsstyrelse och allmän försäkringskassa. (Jämför 17kap. 7 §.) Den somlämnar, utlovar eller erbjuder muta eller annan otillbörlig belöning förutövning av tjänst eller uppdrag sotn avses i 2 § eller eljest för utövning avoffentlig myndighet, dömes för bestickning till böter eller fängelse .