prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — 1 det fallet är det dock deenskilda medlemmarna som i realiteten ensamma är ansvariga för beslutet. Denomständigheten att den koUektiva åtgärden medför verkningar även för denfackliga organisationen som Juridisk person bör då, enligt SAF, inte upphävadet enskilda skadeståndsansvaret. AD anser att ifrågavarande bestämmelse intekan väntas få någon större praktisk betydelse med hänsyn till att de fackligaorganisationerna givetvis är angelägna om alt respektera fredsplikten. ADmenar dock att det ändå är av betydelse alt bestämmelsen inflyter i lagen,inte minst med tanke på att den kommer att utgöra ett tydligt uttryck föransvarsfördelningen mellan organisationen och dess medlemmar i fall av olovligstridsåtgärd. Att en enskild arbetstagare skuUekunna föra sin fackliga organisation bakom ljuset på det sätt som kommitténsynes tänka sig förefaller TCO, liksom även LO, uteslutet. Organisationernaanser att orden "med mindre synnerliga skäl föreligger" kan utgåunder föreslagna lagtexten i 47 § FKL. Kommitténs förslag att skadeståndinte skall få åläggas arbetstagare som deltar i olovlig stridsåtgärd omåtgärden haft skälig ursäkt i de omständigheter som föranlett densamma,föranleder anmärkningar från några remissinstanser. Kritiska mot bestämmelsensutformning är SAF, SFO, SHIO, RRV ochjuridiska fakulteten vid Lundsuniversitet. Utredningens resonemang ombegreppet skälig ursäkt kan enligt SAF leda till att arbetstagarparten viddomstolsförhandlingar frestas att dölja konfliktens verkliga syfte med klagomålöver de anstäUdas behandling i olika hänseenden. SAF menar att följden kan bliatt utredningar inför AD kompliceras och i störte utsträckning än nu kommer attberöra mer eller mindre pertfera omständigheter i förhållande till den verkligastrejkorsaken. SFO hävdar att uppfattningen, att skadestånd inte bör fååläggas arbetstagare som haft skälig ursäkt, synes bero på förestäUningen attde olovliga konflikterna oftare skuUe ha haft sin grand i missförhåUandenpå arbetsplatsen än i missnöje med gällande avtal. Orsaken torde dock, menarSFO, i många fall vara missnöje med den egna fackliga organisationen. SFOmenar att ett reellt ansvar normalt bör kunna utkrävas av den enskildearbetstagaren när ansvaret för en olovlig stridsålgärd inte kan hänföras tillden fackliga organisationen. Även ur den fackliga organisationens synvinkelborde det, anför SFO, vara av betydelse att medlemmar, som vidtar olovligastridsåtgärder i strid mot sin organisation, kan drabbas av verksammasanktioner. Enligt SHIO:s uppfattning bör detvara självklart att skadestånd skall kunna ådömas facklig organisation ellerarbetstagare och att ett eventuellt skadestånd skall motsvara den reella skadasom ett företag åsamkas på gmnd av olovlig konflikt under gäUandekoUektivavtal. vid Lundsuniversitet anser att den enskilde arbetstagare som vidtar stridsåtgärd utansin förenings stöd inte skall behandlas på annat sätt än den som har sinförening bakom sig. 1975/76:105 Bilagal 153 förmodar att den vidgadeförhandlingsrätten kommer alt medföra att olovliga stridsålgärder i betydligtstörre utsträckning än tidigare riktar sig mot den egna fackligaorganisationen i stället för mot arbetsgivaren. Arbetsgivaren måste enligtdomänverkels mening få möjlighet alt få skadeslåndsfrågan prövad och begreppet"skälig ursäkt" bör ges en restriktiv tolkning. RRV anser alt det inte finns skäl alt i lageninföra ifrågavarande bestämmelse. De fall av vilda strejker som kommitténnärmast avser ryms inom den allmänna jämkningsregeln. De stäUningstaganden somkommittén gjort beträffande det föreslagna regelsystemet i övrigt borde, anförRRV vidare, ha lett till ett mera bestämt avståndstagande från vilda strejker. Vid en bedömning med utgångspunkt i den erfarenhetsom behandlingen av mål rörande olovlig stridsålgärd ger, finns enligt AD allanledning att tillstyrka en lagändring som innebär alt skadeståndspåföljd förenskild arbetstagare kommer i fråga endast i fall av kvalificerad natur, såsomnär en strejk upprätthåUs eller när den annars framstår somett särskilt allvarligt angrepp på kollektivavtalet. AD anser att de närmare uttalandensom kommittén gör i frågan hur bestämmelsen är avsedd alt till-lämpas inte gernågon säker vägledning för rättstillämpningen. Som kommittén anför kan delemellertid också vara en fördel i en fråga av denna natur att några detaljeraderiktlinjer inte uppsläUs. Kommitténs förslag all överläggningar skall äga rumpå det lokala planet när olovlig stridsålgärd vidtagits har fått ett positivtmottagande. AD antar att dessa överiäggningar kommer att gegoda förutsättningar för avveckling av den otillåtna stridsåtgärden. Regeln om"skälig ursäkt" bör enligt AD i sådana fall regelmässigt leda tillatt något skadestånd för de i stridsåtgärden deltagande arbetstagarna intekommer i fråga. Enligt SAF bör det slås fast att de strejkande är skyldiga attåtergå i arbete i samband med att överläggningar börjar. Det är enligt LO:s mening tillfredsställande att enöveriäggningsskyl-dighet införs vid otillåtna stridsåtgärder. Härigenom skapasbättre möjligheter att nå en snabb och smidig lösning av problemen. LO påpekaremellertid att överiäggningsskyldighelen inte får innebära att arbetsgivarenmed stöd av denna försöker undvika att diskutera konfliktens verkliga orsaker.TCO, som hälsar bestämmelsen med tillfredsställelse, menar att överläggningarnaför att fä avsedd effekt bör följa de formföreskrifter som gäller för denallmänna förhandlingsrätten. anser altöverläggningsskyldigheten bör bytas ut mot en förhandlingskyldighet i denförslagna lagens mening. Paragrafen bör också, anför förbundet, kompletterasmed en bestämmelse, som säger att tvist som löses vid lokal förhandling skallvara utagerad och ej kunna göras till föremål för domstolsprocess. KFO framhålleratt det fordras ingående samtal mellan parterna för alt överläggningarna skallbli meningsfyllda. Enligt KFO kommer överiäggningarna när- 1975/76:105 Bilagal '54 mastatt ha karaktären av förhandlingar. anser att denmöjlighet att differentiera skadestånd mellan flera skadeståndsskyldiga somlämnas i kommitténs förslag är principiellt förkastlig. Åtminstone gällerdelta olovlig stridsåtgärd som vidtas av arbetstagare. Delsamma torde gäUa omolovlig stridsåtgärd vidtagen av arbetsgivare. De möjligheter som lagförslagetger till befrielse från eller nedsättande av skadestånd anser förbundet varatillräckliga som jämkningsregler med hänsyn till omständigheterna i del enskildafallet. Juridiskafakidteten vid konstaterar all de föreslagnaskadeståndsreglema har, såvitt gäller brott mot lagens bestämmelser,föreslagits bli tvingande inte bara mot arbetsgivare utan också i förhåUandetill arbetstagarsidan. En sådan ordning, varigenom man skuUe förbjuda avtal omavvikelser också till förmån för den svagare part som lagstiftningen annarsgår ut på att skydda, framstår enligt fakulteten som säregen. Fakultetenanmärker att regleringen avviker från bestämmelsen i 4 kap. 1 §skadeståndslagen, som är dispositiv, låt vara alt man till arbetagarens förmånbör kunna jämka alltför ofördelaktiga bestämmelser enligt allmänna regler omjämkning av obilliga avtalsvillkor. De skäl som anförs för kommitténs regleringsynes, enligt fakulteten, inte övertygande, och man sätter i fråga om inte här,liksom i andra sammanhang, koUektivavialsparterna bör lämnas större frihet attordna sitt mellanhavande på sätt som synes lämpligt. Kommitténs överväganden rörande samordningen mellan4 kap. I § skadeståndslagen och de kollektivavtalsrättsligaskadeståndsreglerna berörs av några remissinstanser. KFO, som konstaterar alt kommittén ansett att detbör överlämnas åt rättspraxis att avgöra denna fråga, delar kommitténsuppfattning att den praktiska betydelsen av frågan är begränsad. Enligt KFO ärfrågan dock av sådan principiell vikt alt dess fullständiga lösning bör kunnautläsas ur förarbetena till lagförslaget. vid Uppsalauniversitet anser att de föreslagna principerna för samordningen får ansesvara den minst olämpliga lösningen i ett rättslekniskt besvärligt läge. AD anser däremot att kommitténs sätt att lösaproblemet inte kan anses tillfredsstäUande. Enligt AD gör kommittén enåtskillnad mellan två grupper av lag- eller avtalsbrott. Den ena gruppen är avtypiskt koUeklivavtals-rättslig natur och omfattar främst deltagande i olovligstridsåtgärd. Den andra grappen avser sådana kollektivavtalsbrott i allmänhetsom utmärks av att de kan förekomma även i icke koUektivavtalsregleradeförhållanden. AD konstaterar att bägge typerna av lag- eller avtalsbrott enligtkommitténs förslag blir att bedöma uteslutande med tillämpning av påföljdsreglernai den av kommittén förslagna lagen. För den senare grappen av förfarandenskall emellertid granderna för 4 kap. 1 § skadeståndslagen inverka vidtillämpningen av Jämkningsreglema i den föreslagna lagen och enligt Prop.1975/76:105 Bilagal 155 kommittén leda till att skadestånd dömes ut endast omsynneriiga skäl föreligger. AD menar att det kan betvivlas att en lämpligavvägning har uppnåtts om kommitténs uttalanden skall uppfattas som innebärandeatt skadestånd vid den senare typen av förfaranden som regel inte skall utgå.Vissa förfaranden, t. ex. åsidosättande av vårdnadsskyldighet, är enligt ADotvivelaktigt sådana att en starkt restriktiv syn på skadeståndsansvaret kanvara befogad. Situationen är emellertid annorlunda beträffande exempelvisbristande redovisning av uppburna medel, otillåten konkurrens, röjande avyrkeshemlighet, olämpligt uppträdande och brott mot bestämmelse omuppsägningslid. AD anser att två omständigheter föranleder att kommitténsbehandling av de berörda samordningsproblemen ter sig otillfredsställande. Dengmppering av de skadeståndsgmndande förfarandena på delkollektivavtalsrätlsliga området, som ligger till grund för kommitténsöverväganden, är inte ändamålsenlig. Det område inom vilket Jämkningsreglema iden föreslagna lagen bör vara tillämpliga utan inflytande från grandsatser somkommer till uttryck i 4 kap. 1 § skadeståndslagen torde vara betydligtvidsträcktare än som följer av kommitténs gränsdragning. AD anser vidare attde uttalanden som finns i förarbetena till skadeståndslagen inte på ettklargörande sätt behandlar tillämpningen av 4 kap. 1 § i lagen på situationerdär arbetstagares ansvarighet grandas på anställningsavtalet. Detta gäUersärskilt när fråga är om åsidosättande av centrala avtalsförpliktelser fränarbetstagarens sida. AD menar att det är nödvändigt att de motivullalanden, somgörs i denna fråga, grandas på en utförlig analys av hur man skall se påarbetstagarens ansvarighet vid åsidosättande av skilda typer avavialsförpliklelser. Del är enligt AD ett starkt önskemål att samspelet mellan4 kap. I § skadeståndslagen och de koUektivavtalsrättsligaskadeståndsbestämmelserna på något sätt kommer till uttryck i lagtexten. Ävenen mycket allmänt formulerad regel är av värde, inte minst ur pedagogisksynvinkel. Även kommitténs överväganden omtillämpning av uppsägning och avskedande som påföljd vid olovlig stridsåtgärdberörs av flera remissinstanser. Juridiska fakidteten vid Uppsalauniversitet noterar att kommittén anser att den viktigaste påföljden vidarbetstagares fredspliktsbrott, skadeståndet, bör samordnas med övrigapåföljder, såsom avsked och uppsägning. Där inte skadestånd kommer i fråga, skullearbetsgivaren inte heller få tillgripa andra sanktioner. Denna ordning skuUeenligt kommittén åstadkommas utan uttrycklig lagregel. Tydligen är meningen,fortsätter fakulteten, all man genom ett motivultalande skall påverkatillämpningen av lagen om anställningsskydd. Fakulteten anser alt en sådanmetod är olämplig, inte minst med tanke på att det här är fråga om ett mycketväsentligt skydd för arbetslagarna. Den åsyftade tillämpningen bör därförrimligen komma till direkt uttryck i lagen. Del naturliga synes enligtfakultetens mening vara att lagen om anställningsskydd kompletteras med reglerav det antydda in- 1975/76:105 Bilaga 1 156 nehållet.Fakulteten anser vidare att det av den föreslagna lagtexten bör framgå, att manvid skadeståndels bestämmande bör beakta också andra påföljder som denskadeståndsgmndande handlingen kan ha medfört. Enligt 5v('fl hovrätts mening är kommitténsuttalanden till vägledning för tillämpningen av de nya skadeståndsreglema, somavses få genomslagskraft på fömtsättningarna för hävande av anställningsavtal,inte tillräckligt upplysande och entydiga. kräver att lagen omanställningsskydd omarbetas så att det i fortsättningen inte blir möjligt attsäga upp eller avskeda någon på den grunden att han aktivt deltagit i enstrejk. /SR påpekar att det kan vara svårtatt avgöra om tillräcklig grand föreligger för alt skilja en arbetstagare frånanställningen till följd av deltagande i en olovlig konflikt. /SR anser attdet bör övervägas alt i lagen om anställningsskydd införa en regel om attarbetsgivares beslut om uppsägning eller avskedande till följd av deltagande iolovlig konflikt skall prövas av AD innan beslutet går i verkställighet. Målav detta slag bör i så fall handläggas med förtur. 9 Tvisteförhandling och rättegång 9.1 Gällande rätt 1 4 kap. 7 § LRA har intagits en föreskrift om attförhandling mellan tvistande parter som regel skall ha ägt ram innan en tvistfår dras under ÄD:s prövning. Det är alltså AD:s uppgift att rycka in förstsedan en uppkommen tvist inte har kunnat lösas genom förhandlingsuppgörelsemellan parterna. Vid förhandlingen ankommer det på partema själva att utredatvistens bakgrund och undersöka om tvisten kan lösas. Uppnås inte någon lösningvid förhandlingarna, ger dessa ändå parterna tillfäUe att överväga hurståndpunkterna i tvisten bör preciseras och hur grundema för dessa ståndpunkterbör anges. Förhandlingama tjänar med andra ord också samma syfte somförberedelsen i tvistemål, nämligen att renodla tvisten inför den slutligaprövningen. Reglerna i LRA har haft sinmotsvarighet i lagen om arbetsdomstol (LAD). Det bör dock anmärkas, attförhandlingsskyldigheten enligt LRA går längre. Den omfattar inte bara parter,för vilka det föreligger en förhandlingsskyldighet enligt kollektivavtalensförhandlingsordningar. Förhandlingskravet (molsv.) enligt LRA gäUer även partersom har förhandlingsrätt enligt FFL och parter som har att iaktta föreskrifteni 52 § statstjänstemannalagen (1965:274, ändrad senast 1975:669) om överläggningvid tvist i s. k. avtalsförbjudna frågor på det offentligatjänstemanna-området. Också på det sättet går förhandlingskravet i LRA längre,att förhandlingsskyldighet föreligger inte bara i kollektivavtalstvister utanockså i andra arbetstvister, som skall prövas av AD som första domstol, framförallt enskilda arbetstvister som rör organiserade arbetstagare. Prop.1975/76:105 Bilagal 157 Vad först beträffar förhandlingsskyldigheten enligtkoUektivavtal, finns sådana bestämmelser på så gott som hela arbetsmarknaden.Som regel har förhandlingsordningen intagils i s. k. huvudavtal mellanarbetsmarknadens parter. mellan SAF och LO har därvidstått som förebild. Huvudregeln i dessa aUtjämt gäUande bestämmelser är altpart skall söka att genom förhandling med motparten nå uppgörelse i uppkommandetvistefrågor. Innan sådan förhandling har ägt mm får tvisten inte hänskjutastill AD eller till skiljemän. Både lokal och central förhandling skall äga rumom inte parterna enas om att direkt ta upp tvistefrågan till centralförhandling. Lokal förhandling skall påbörjas senast fördess påkallande, medan framstäUning om central förhandling skall göras från den dag då den lokala förhandlingen avslutades. Den centralaförhandlingen skall påbörjas senast för dess påkallande.Särskilda regler har uppställts för det fall att part vill kräva lön,skadestånd eller annan prestation av motparten (full-görelsetalan). 1 sådanafall har part förlorat rätt att påkalla förhandling rörande anspråket i denmån det förhåUande vartill anspråket hänför sig har varit känt för parten - påarbetsgivarsidan för vederbörande arbetsgivare eller hans organisation och påarbetstagarsidan för vederbörande förbund eller lokala organisation - i fyramånader utan att förhandling har begärts. Oberoende av sådankännedom inträder samma preskription i den mån förhållandet ligger mer än tvåår tillbaka i tiden. Har i fall som avses förhandling ägt rum i överensstämmelsemed förhandlingsordningen, skall stämningsansökan inges till AD ellerskiljeförfarande påkallas efter avslutad förhandling. Skerdet ej, har parten förlorat sin rätt till talan. Del bör tilläggas alt den nubeskrivna förhandlingsordningen inte avser upprättande av kollektivavtal,vidtagande av sympatiåtgärder eller indrivande av ostridig, till betalningförfallen fordran. Förhandlingsordningens särskilda preskriptionsregler förfuUgörelse-talan gäUer inte heller faststäUelsetalan, t. ex. talan omtolkningen av kollektivavtal. Förhandlingsordningen i huvudavialet mellan SAF ochLO har som nämnts sin motsvarighet i koUektivavtalen för arbetsmarknaden iövrigt, t. ex. på tjänstemannaområdet och på den statliga eller kommunala sektorn.I vissa enskildheter kan dock förekomma avvikelser, såsom t. ex. i fråga om detidsfrister som har redovisats. Förhandlingsrätt enligt kollektivavtalensförhandlingsordningar tillkommer de avtalsslulande parterna, dvs. påarbetsgivarsidan vederbörande arbetsgivare eller den arbetsgivarorganisationsom har slutit kollektivavtalet. Förhandlingsrätt på arbetstagarsidantillkommer vederbörande arbetstagarorganisation. Också förhandlingsrättenenligt FFL är begränsad på motsvarande sätt. En enskild arbetstagare har intenågon förhandlingsrätt. Vill han väcka talan vid AD och har han inte stöd avsin organisation, omfattas han alltså inte av förhandlingskravet i 4 kap. 7 §LRA. Han har Ju in- Prop.1975/76:105 Bilagal te någon förhandlingsrätt. Däremot gäUerförhandlingskravet en enskild arbetsgivare; denne är nämligenförhandlingsskyldig enligt FFL. Förhandlingsskyldigheten enligtkollektivavtalens förhandlingsordning låter sig alltså inrymmas inom den i lagföreskrivna förhandlingsskyldigheten. Men den lagfästa förhandlingsskyldighetensträcker sig längre. Den gäUer t. ex. i frågor som inte regleras ikoUektivavtal, t. ex. de tvingande reglema i lagen om anstäUningsskydd, ochden gäller även mellan arbetsgivare och de löntagarorganisationer som, utan attstå i kollektivavtalsförhållande till arbetsgivaren, likväl har medlemmar påden aktuella arbetsplatsen. TUl skillnad mot kollektivavtalensförhandlingsordningar gäller inte några tidsfris-ler för påkallande avförhandling enligt FFL. 1 lagen talas inte heller om lokal eller centralförhandling. Inte heller finns några sådana föreskrifter i LRA. Däremot kan deti särskild lagstiftning - t. ex. 37 och 40 §§ lagen om anställningsskydd -finnas frister för att talan skuUe få föras vid domstol. Av 4 kap. 7 § LRAföljer all förhandling måste ha ägt ram innan fristen har gått till ända, ommotparten gör invändning härom. Detta behandlas närmare i det följande. Den fömt berördaöverläggningsskyldigheten enligt 52 § statstjänstemannalagen och 7 §kommunalljänslemannalagen innebär i sak inte någon utvidgning avförhandlingsskyldigheten före rättegång. Den hänger samman med det s. k.avtalsförbudet på det offentliga tjänstemannaområdet. Uppkommer del tvist i enavtalsförbjuden fråga och skall talan i saken handläggas enligt LRA, åliggerdet arbetsgivare eller arbetstagarorganisation som avser att väcka talan vidAD att bereda motparten tillfälle till särskild överläggning i frågan. Sådanöverläggning JämstäUs med förhandling vid tillämpning av talefrislen i 37 §lagen om anställningsskydd. Överiäggningsskyldighelen gäller i likhet medförhandlingsskyldigheten enligt FFL även sådan löntagarorganisation som intestår i koUektivavlalsförhållande till den offenllige arbetsgivaren. Lika litetsom förhandlingsskyldigheten drabbar enskild arbetstagare gäUer någonöveriäggningsplikt om arbetstagare ensam vill väcka talan. Reglema om förhandlingsskyldigheteller överiäggningsplikt före rättegång gäller endast i mål som förs till ADsom första domstol. GäUer tvisten en oorganiserad arbetstagare skall talanväckas vid tingsrätt. Där gäller inte någon förhandlings- elleröverläggningsplikt, inte ens om målet sedan överklagas till AD. Förhandlingskravet i 4 kap. 7 § LRAär också begränsat i vissa andra hänseenden. Förhandling eller överiäggningbehöver således inte äga rum i tvist humvida stridsåtgärd har företagits istrid mot kollektivavtal eller föreskrift i särskild lag eller tvist ompåföljd av sådan åtgärd. Talan får också upptas till prövning utan allförhandling eller överläggning har ägt ram, om det inte har berott på kärandenatt förhandlingen eller överläggningen inte har ägt ram, t. ex. vidförhandlingsvägran från motpartens sida. Av LRA framgår också att s. k.interimistiska yrkanden får prövas innan förhand- Prop.1975/76:105 Bilagal 159 lings- eller överläggningskravet är uppfyllt. Däremot fårmålet inte slutligt prövas. Frågor rörandeförhandlingsskyldigheten har förts under AD:s prövning i ett inte obetydligtantal fall. Flertalet avgöranden hänför sig till tiden före tillkomsten av LRA,men de torde alltjämt äga giUighet. Beträffande omfattningen av de fördaförhandlingama har AD exempelvis uttalat, all förhandlingskravet inte fårfallas så all förhandlingar av en objektivt sett önskvärd fuUständighet måsteha ägt rum. Har parterna haft tillfälle alt yttra sig om föreliggandetvistefrågor på ett för ändamålet utlyst sammanträde är lagstadgandets syfteuppfyUt. Vad lidsfristerna beträffar har AD uttalat att part som försittersådan tidsfrist och således inte kan mot andra parters bestridande fåförhandling till stånd, med hänsyn till förhandlingskravet föriorarmöjligheten att dra saken inför AD:s prövning. Å andra sidan har AD ansett, attmotpart som utan invändning går in i en för sent påkallad förhandling därmedhar avstått från möjligheten alt få talan avvisad. Så har också ansetts varafallet då part vid förberedelse inför AD har ingått i svaromål utan att göraförhandlingsinvändning. Frågan huruvida förhandlingskravet är uppfyUl prövassåledes av AD först efter invändning av part, inte ex officio (jfr. 1974:77 s. 175). I ÄD:s rättstillämpning har också aktualiserats frågan om enskildorganisationsmedlems bundenhet av de tidsfrister för påkallande av förhandlingeller talans väckande som finns intagna i kollektivavtalensförhandlingsordningar. Stadgas sålunda i förhandlingsordning att talan skallväckas vid AD efter avslutade förhandlingar, åligger det medlem(arbetsgivare eller arbetstagare), vars förening inte vill föra tvisten tUl AD,att själv iakttaga lidsfristen om han på egen hand vill väcka talan vid AD. 1princip åligger det vidare medlemmen att iakttaga en sådan bestämmelse iförhandlingsordningen som innebär att förhandling skall påkallas inom viss tidefter det att hans organisation har fått vetskap om det förhållande som harföranlett tvisten. 1 släUet för den uteblivna förhandlingsframställningen frånorganisationens sida åligger del då medlemmen - om han inte äger själv påkallaförhandling - att före tidsfristens utgång själv framställa anspråket tillmotparten. Det är givet all det med detta synsätt stundom uppkommer problem närdet gäller att bestämma hur de avtalade tidsfristerna skall beräknas vidtillämpning på enskild medlem. Härvid märks särskilt det fallet då enligtavtalet talan vid AD skall väckas inom viss lid efter avslutandet av centralförhandling, men någon central förhandling inte har ägt rum. Beträffande AD:srättstillämpning hänvisas närmare till SOU 1975: 1 s. Kommittén konstaterar inledningsvisatt kollektivavtalens förhandlingsordningar har ett betydande värde. De intebara bidrar till aU förenkla kommande processer. Tidsfristerna skapar reda iparternas inbördes för- 1975/76:105 Bilaga 1 160 Och uppkomna fullgörelsetvister tillåts intefortleva annat än . Kommittén anser därför att motsvarandebestämmelser nu bör lagfästas. Reglema kommer därmed att utgöra ett komplementtill det allmänna förhandlingskrav som har uppstäUts i 4 kap. 7 § LRA.