prop · FZ0342 · 1975-12-31 00:00:00 — Av vad som tidigare anförts framgår att praxis såvittgäller rån numera intagit den bestämda ståndpunkten att rån anses föreliggaäven när hotel inle innebär konkret fara men väl uppfattas som sådant. Flera beaktansvärdaskäl talar också för en sådan ordning. Det är sålunda både för offretsupplevelse av gärningen som dess resultat i regel helt ovidkommande humvida delär fråga om en leksakspistol eller etl verkligt, fungerande skjutvapen. Avhänsyn tUl allmänpreventionen och samhällets intresse av all effektivtmotverka alla tendenser tUl ökningar av bank- och postrån eller annan liknandekriminalitet synes det inte heller kunna komma i fråga alt rån med hjälp t. ex.av attrapper av skilda slag skall sältas i någon särställning. Erforderlighänsyn till omständigheterna i del enskilda fallet kan las vid straffmälningeninom ramen för tillämpliga latituder. Det har emellertid hävdats att ifrågavarandepraxis knappast synes ha stöd i gällande lagtext. Av legalitetshän-syn börtolkningen av ett straffbud givetvis inte få gå över dess ordalydelse. Motdenna bakgmnd framstår skälen för en omformulering av lagtexten som starka. 1975/76: 42 76 Detföreslås därför att bestämmelsen i 8 kap. 5 § BrB på denna punkl anpassas tUlgällande praxis genom att ordet "innebär" ersätts med orden "förden hotade framstår som" (trängande fara). En del av de invändningar somunder remissbehandlingen av den tidigare nämnda riksdagsmotionen riktals moten sådan ändring synes förlora sin aktualitet om det tidigare förordade nyaandra stycket tas in i paragrafen. Dethar sagts att det f. n. på denna punkt finns en överensstämmelse mellanordalagen i 8 kap. 5 § BrB och 28 § avtalslagen samt 6 kap. 1 § BrB (våldtäkt).Något absolut samband mellan sistnämnda stadganden och beslämmelserna om rånföreligger emellertid inle. Med hänsyn därtill och då den vedertagna tolkningeni fråga om rån, särskilt om den skulle ges tillämpning även på avtalslagen, kantänkas leda till ännu oförutsedda konsekvenser saknas skäl att beträffandedessa lagrum föreslå en ändrad ordalydelse i aktuellt hänseende. Förelagändringen innehöll 4 kap. 14 § SL en bestämmelse som angav attåterfall i stöld, snatteri, inbrott, rån och rånförsök under vissa närmareangivna formella förutsättningar skulle medföra skärpt straff. Förutom attåterfallet inverkade på brollsmbriceringen snalteri kunde betecknas somstöld exempelvis drabbades de som återföll i denna typ av brottslighet iregel av ett alltmer stegrat straff vid varje ny lagföring. Tanken bakom dennabestämmelse var att återfallsslraffen i varje fall skulle medverka tUl attoskadliggöra de oförbätterliga åter-fallsförbrytarna. Straffrättskommitténpåpekade i sill belänkande med förslag lUl lagstiftning om förmögenhetsbrott (SOU1940: 20) alt tjuvar, som i intellektuellt och ekonomiskt hänseende ofta varsämre rustade i kampen för tillvaron än exempelvis bedragare och förskingrare,i gällande lagstiftning hade satts i en särskUt strängt behandlad särklass.Detta hade fått till följd att en för stöld straffad person som stal på nyttdömdes till straff, som inte sällan vida översteg de straff som utdömdes förbrottslingar som ktmde betecknas som storsvindlare eller storförskingrare. Uppgiftenatt oskadliggöra återfaUsförbrytare tUlgodosågs emellertid numera inom ramenför de särskilda skyddsåtgärderna internering och förvaring. I den mån återfaUsstraffetinte längre hade som ändamål alt hindra de oförbätterliga från att begå brottgenom att hålla dem inspärrade kunde reglema om återfall därför göras bådemindre stränga och mindre invecklade. Eftersom en återfallsskärpning kunde varapåkallad även vid andra förmögenhetsbrott än tjuvnadsbrotl och då något för- 1975/76: 42 77 mildrande inle låg däri all den som straffats för förmögenhetsbrottav viss art därefter övergick till andra arter av brottslig verksamhet föreslogkommittén en sådan utvidgning av återfallsinstitutets tillämpningsområden, attalla förmögenhetsbrott gjordes återfallsgmndande. Kommittén föreslog emellertidsamtidigt att verkan av återfall skulle inskränkas så till vida alt straffet,utan alt brottsrubriceringen påverkades, skulle skärpas endast inom ramen förden ordinära latituden för grovt brottsfall. skulle dockåterfallet obligatoriskt medföra straffskärpning. Kommittén ansåg sig saknaanledning alt överväga frågan om ålerfallsbestämmelser vid andra brott änförmögenhetsbrott. Genom lagändring erhöU 4 kap. 14 § SL ändradlydelse i överensstämmelse med kommitténs förslag. Vid en strafflagsrevision år1948 utsträcktes bestämmelsen att gälla även förfalskningsbrotten. Strafflagberedningentillsattes med uppgift att företa en översyn av det straffrättsliga sanktionssyslemet.År 1953 avgav beredningen belänkande med förslag lill ändringar i strafflagen m.fl. författningar (SOU 1953: 17) och sitt slutbetänkande (SOU1956: 55). I delta betänkande sammanförde beredningen samtliga brottspåföljderi ett lagförslag med benämningen lag om skydd mol brott (skyddslag). 1953 avgivna betänkande föreslogberedningen genomgripande ändringar av bestämmelserna om återfall. Förslagethade den innebörden, att om någon på nytt begick brott så skulle straffskalansmaximum i vissa fall få överskridas. En bötesdom skulle emellertid aldrig fåläggas till grund för någon förhöjning, vilket utgjorde en inskränkning iförhållande till gällande rätt. En nyhet i förslaget var vidare alt regeln i 4kap. 14 § SL om obligatorisk straffskärpning vid återfall upphävdes. I ställetskulle straffet utmätas enligt en strängare skala endasi om skäl därtillförelåg. Syftet med förslaget var att öppna möjlighet till kraftigareingripanden mot sådana personer, som visade tendens till asocialitet. Aterfallsregelnföreslogs tUlämplig på alla slag av brott som var belagda med straff i SL. Dethade däremot inte ansetts påkallat att utsträcka dess tillämplighet tillspecialstraffrätten. I återfallsbesläm-melserna inom specialstraffrättenföreslogs inte någon ändring. Detövervägande antalet remissorgan tillstyrkte förslaget. Några invändningarförtjänar dock alt återges. Hovrätten över och samt Göieborgsrådhusrätt framhöll vissa ölägenheter av en så omfattande återfallsbestämmelsesom föreslagits och ifrågasatte om det inle var mest lämpligt om straffskalornagjordes så vida all tillräcklig hänsyn lill återfall kunde tas ulan särskild återfallsbestämmelse.Såväl nämnda hovrätt som ansåg i vart fall att enpreskriptionstid borde införas vad gällde återfallsgrundande brott. Departementschefen uttalade i prop. 1962: 10 med förslagtill brottsbalk att han godtog den principiella lösning beredningenföreslagit. 1975/76: 42 78 nämligenatt det borde överlämnas åt domstolarna att med hänsyn till samtligaföreliggande omständigheter avgöra om straffskärpning skulle ske. Enligtdepartementschefen torde i allmänhet den omständigheten att återfall förelågkunna beaktas tillräckligt inom den vanliga straffskalan. Även en dom sominnebar överlämnande tUl särskild vård kunde föranleda all fängelse för eltsenare brotl bestämdes med tillämpning av aterfallsregeln. Departementschefenframhöll dock atl det knappast torde kunna bli anledning att skärpa ett straffvid återfall om det tidigare brottet begåtts under inflytande avsinnessjukdom, sinnesslöhel och därmed jämställt tUlstånd. Något uttryckligtförbud häremot i lagtexten ansågs emellertid inte erforderligt. I BrBåterfinns aterfallsregeln i 26 kap. 3 §. Den har följande lydelse. Harnågon dömts till påföljd för sådant i denna balk avsett brotl som är belagt medfängelse och begår han, sedan domen vunnit laga kraft, ånyo broll som avses i balkenoch är belagt med fängelse , må för återfallet dömas tillfängelse i högst . Är för del nya brottet stadgat fängelse på längre tidän men högsl , må för återfallet dömas lill fängelse . Ejmå brott, som någon begått innan han fyllt , läggas till grund förförhöjning som i första stycket sägs, ej heller dom å böter ellerdisciplinstraff. Utländskdom må tillmätas samma verkan som svensk. Enförutsättning för återfallsskärpning enligl lagrummet är sålunda dels att brottbegåtts efter det atl gärningsmannen blivit dömd för annat brott och dels attden tidigare domen vunnit laga kraft. Det återfallsgrundande brottet skallvidare vara ett brott som behandlas i BrB. Att domen meddelats enligt SLutesluter dock inte att brottet kan vara återfallsgrundande (se 6 § förstastycket lagen (1964: 163) om införande av ). Fängelse måste ingå istraffskalan för detla brott. Vidare förutsätts alt för det återfallsgrundandebrottet dömts till annan påföljd än böter eller disciplinstraff för krigsmän.Sistnämnda förutsättning är alltså uppfylld om för det tidigare brottetmeddelats t. ex. villkorlig dom eller skyddslillsyn. Ett brott som någon begåttföre är dock aldrig återfallsgrundande. Utländsk dom får tUlmätas återfallsgrundandeverkan. Det förutsätts även här att gärningen är ett brotl enligt BrB, som kangrunda återfall. Föratt straffet för det nya brottet, återfallet, skall kunna skärpas måsleåterfallet vara ett BrB-brotl. Fängelse måste ingå i straffskalan. Straffskalansmaximum får inte översliga fängelse . När förutsättningarna äruppfyllda får det straffmaximum som är stadgat för åter- Prop.1975/76: 42 79 Är straffmaximum fängelse i sexmånader skall det i stället vara och är maximum högre än menhögst skall det i stället vara fängelse . I detlasammanhang förtjänar sambandet mellan aterfallsregeln och stadgandet i 26 kap.2 § BrB angående gemensamt straff att belysas. När gemensamt straff för flerabrott skall bestämmas skall det gemensamma straffets maximum beräknas medhänsyn tiU det förhöjda straff maximum som kan komma i fråga enligt 3 §. Närman i konkurrensfall önskar beräkna maximum för det gemensamma straffet måsteman alltså först för vart och etl av de konkurrerande brotten särskilt för sigkonstatera, huruvida regeln om återfallsskärpning är möjlig att tillämpa ochdärefter lägga de sålunda tillämpliga till grund för beräkningen enligl2 §. Eflersom26 kap. 3 § BrB endast anger att straffmaximum ibland kan vara högre än det istraffbudet utsatta behöver paragrafen inte åberopas i annat fall än när dennamöjlighet verkligen har utnyttjats. Aterfallsregelnhar vidare betydelse för tiUämpning av bestämmelserna i 35 kap. BrB ombortfallande av påföljd. Vid beräkning av preskriptionstidens längd enligl 1 §i detta kap., som i princip avgörs av maximum i straffskalan för det aktuellabrottet, skall således i del fall då beslämmelserna i 26 kap. 3 § BrB ärtillämpliga hänsyn i stället tas till det maximum som där är stadgat föråterfall, oavsett om det i del enskilda fallet finns anledning alt gå utöverden vanliga straffskalan. 5.3 Överväganden och förslag Några officiella siffror eller undersökningar angående återfallsbe-stämmelsenstillämpning föreligger inte. Det finns inte heller något rättsfall refererat ifråga om tillämpning av 26 kap. 3 § BrB. Av tidigare nämnda rapport,såvitt gäller återfall i slöldbrolt, framgår dock bl. a. atl bestämmelserna i 4kap. 14 § SL har citerats i majoriteten av domar från SL-tiden medan däremot 26kap. 3 § BrB inte har åberopats i någon enda dom från tiden därefter som ingåtti undersökningsmaterialet. Dessa uppgifter bestyrker den allmänna uppfattningen attdomstolarna efler BrB:s ikraftträdande i regel inte ansett att det förelegatnågot behov av en straffmätning som går utöver de för de särskilda brottenangivna straffmaxima samt att eventuella undanlag från denna regel därför måsleanses ha haft karaktären av myckel extrema undantagsfall. Vid val avpåföljd skall domstolen enligt 1 kap. 7 § BrB med beaktande av vad som krävsför alt upprätthålla allmän laglydnad fästa särskilt avseende vid attpåföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Dessabåda krav, att allmänt söka avhålla från brotl och bidra till dendömdes anpassning i samhället, leder i 1975/76: 42 80 mångasituationer naturligt nog till komplicerade överväganden vid påföljdsvalet. Vadförst gäller den rent allmänpreventiva aspekten på straffmälningen så finnsdet emellertid som sagts inte något som tyder på atl bestämmelserna i 26kap. 3 § över huvud taget blir tUlämpade annat än möjligen i enstakaundanlagsfall. Skälet härtill lorde främst kunna sökas i det förhållandet att domstolamavid straffmätningen för enstaka brottslighet normalt håller sig till den nedredelen av straffskalan vUket i sin tur fått till följd att den återstående delenav straffskalan gett fullt tillräckligt utrymme för de straffskärpningar somkan ha ansetts påkallade på grund exempelvis av återfall. Vid brottslighet somomfattat flera gärningar har dessutom bestämmelserna i 26 kap. 2 § BrB ommöjlighet till förhöjt maximum vid gemensamt straff kunnat tUlämpas. Vaddärefter gäller de rent individualpreventiva aspekterna på straffmätningen såframstår det som helt uteslutet alt möjligheterna lUI långvarigare fribetsberövandenän som medges i de för de särskilda brotten angivna straffskalorna skuUe kunnatillgripas enbart av hänsyn till brottslingens behandlingsbehov. Som tidigarenämnts har sålunda den uppfattningen blivit allt mera aUmänt accepterad att fribetsberövandenär skadliga för de flesta mäimiskor, lätt uppammar lill hat mot samhället ochdärigenom ökar risken för återfall i brott. Med denna utgångspunkt harutbyggnaden av frivården, dvs. skyddskonsulenl- och övervakarorganisationernaökat kraftigt. Anslagen för frivården har mångdubblats, från 9 milj. kr. år1964 tUl 63 milj. kr. Satsningarna på frivården syftar till attförhindra återfall i brott. En grundtanke bakom de senasie årens reformer pådetta område är just alt den kriminelle genom sociala åtgärder och inte genomhot och straff skall hjälpas in i samhället. Delkriminalpolitiska utveckUngsarbetet har därför i allt störreutsträckning inriktats på att minska användningen av frihelsberövandepåföljder och alt avkorta längden av de fribetsberövanden som ändå ansesoundvikliga. Den tidigare nämnda kriminalpolitiska arbetsgruppen inom BRÄ harockså i sin första rapport uttalat att användningen av frihetsstraff bör kunnabegränsas ytterligare och att som allmän riktlinje bör gälla att frihelsberövandepåföljd endast skall användas som ett yttersta medel och då aldrig skaU fåmotiveras av behand-lingsmässiga skäl. De frihetsstraff som likväl skallanvändas bör enligt gruppens mening vidare kunna göras kortare än f. n. I denyligen utfärdade direktiven för utredningen angående frågor i anslutning tillavskaffande av påföljden ungdomsfängelse (Ju 1974: 16) har liknande tankegångarframförts. Motbakgrund av det anförda kan konstateras att de syften som ursprungligen ansågsmotivera behovet av ålerfallsbestämmdsen i 26 kap. 3 § BrB inle längre harnågon gUtighet utan tvärt om står i direkt strid Prop.1975/76: 42 81 mot gällande kriminalpolitiska värderingar. Med hänsyntill vad som sagts angående denna bestämmelses tiUämpning framstårdet vidare som uppenbart att dess nuvarande enda praktiska betydelse, nämligenför tillämpningen av preskriptionsbesfämmelsema i 35 kap. BrB, inte heller ärsakligt motiverad. Det föreslås därför att 26 kap. 3 § upphävs. Lag om ändring i Härigenom förordnas i fråga om dels atl 26 kap. 3 § skall upphöra att gäUa, dels att8 kap. 4 och 5 §§ skaU ha nedan angivna lydelse. Är brott somi 1 eller 3 § sägs att anse som grovt, skall för grov stöld dömas lillfängelse, lägst och högst . Vidbedömande humvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det förövatsmedelst inbrott eller avsett sak som någon bar på sig, om gärningsmannen varitförsedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningeneljest varit av särskilt farlig arl, avsett betydande värde eller inneburitsynnerligen kännbar skada. Vidbedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det avsett saksom någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämneeller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen eljest varit av särskiltfarlig eller hänsynslös arl, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Den somstjäl medelst våld å person eller medelst hot som innebär trängande faraeller, sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådantvåld eller hot lill motväm mot den som vill återtaga det tillgripna, dömes förrån till fängelse, lägst ett och högsl . Detsamma skall gälla, om någonmed sådant våld eller hot tvingar annan till handling eller underlåtenhet sominnebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon ivars ställe 6 1975/76. Den somstjäl medelst våld å person eller medelst hot som för den hotade framstår somträngande fara eller, sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning,sätter sig med sådant våld eller hot till motvärn mot den som vill återtagadet tillgripna, dömes för rån till fängelse, lägst ett och högsl sex år.Delsamma skall gälla, om någon med sådant våld eller hot tvingar annan tillhandling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skadaför den ivungne eller 1975/76: 42 82 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Lika med våld anses att någon i vars ställedenne är. Lika försätta någon i vanmakt eller an- med våld anses atl försätta någon nal sådant tillstånd. i vanmakt eller armat sådant till- Är förfarande som avses i första stycket med hänsyn tillvåldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art dömesdock ej för rån utan för annat brott som förfarandet innefattar. Har någon dömts till påföljd Upphävs. för sådant i denna balk avsett brotl som är belagt med fängelse och be går han, sedan domen vunnit laga kraft, ånyo brott som avses i bal ken och är belagt med fängelse , må för åter fallet dömas till fängelse i högst ivå år. Är för det nya brottet stad gat fängelse än sex * månader men högst , må för återfallet dömas till fängelse i högst . Ej må brott, som någon begått innan han fyllt ,läggas till grund för förhöjning som i första stycket sägs, ej heller dom åböter eller disciplinstraff. Utländsk dom må tillmätas samma verkan som svensk. Prop.1975/76: 42 Bilaga 2 (De remitterade förslagen) Lag om ändring i Härigenom föreskrives i fråga om dels att 26kap. 3 § skall upphöra att gälla, delsall 8 kap. 4 och 5 §§, 27 kap. 6 §, 28 kap. 9 §, 34 kap. 5 och 6 §§ samt 38kap. 6 § skall ha nedan angivna lydelse. Ärbrott som i 1 eUer 3 § sägs all anse som grovl, skall för grov v öld dömas lillfängelse, lägst och högst . Vidbedömande huruvida brottet är grovl skall särskilt beaktas, om det förövatsmedelst inbrott eller avsett sak som någon bar på sig, om gärningsmannen varitförsedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen eljesivarit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburitsynnerligen kännbar skada. Vidbedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det avsett saksom någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämneeller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen eljesi varit av särskiltfarlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburitsynnerligen kännbar skada. Den som stjäl medelst våld å person eller medelst hot sominnebär trängande fara eller, sedan han begått stöld och anträffats på bargärning, sätter sig med sådant våld eUer hot till motväm mot den som villåtertaga del tillgripna, dömes för rån till fängelse, lägst elt och högst sexår. Detsamma skall gälla, om någon med sådant våld eller hot tvingar annantill handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen ochskada för den Ivungne eller någon i vars ställe denne är. Lika med våld anses atl försälta någon i van- Den som stjäl medelst våld å person eller medelst hot sominnebär eller för den hotade framstår som trängande fara eller, sedan hanbegått stöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådant våld dierhot lill motvärn mot den som vill återtaga det tillgripna, dömes för rån lillfängelse, lägst etl och högst . Detsamma skall gälla om någon med sådantvåld eller hot tvingar annan tiU handling eUer underlåtenhet som innebär vinningför gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är. Prop.1975/76: 42 makt eller annat sådant tUlstånd. våld anses alt försätta någon i vanmakt eller annat sådanttUlstånd. Ärförfarande som avses i första stycket med hänsyn till våldet, hotet elleromständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art dömes dock ej för rån utanför annat brott som förfarandet innefattar. 6 §1 Iakttager den dömde icke vad som åligger honom tUlföljd av den villkorliga domen, må domslol, om åklagare före prövotidens utgånganhängiggör talan därom, efter omständigheterna 1. besluta atlvarning skall meddelas den dömde, 2. meddelaföreskrift enligt 5 § eller ändra tidigare meddelad föreskrift, 3. undanröja denvillkorliga domen och bestämma annan påföljd för brottet. Åtgärdenligl första stycket 1 eller 2 må ej beslutas efter prövotidens utgång. Undanröjesden villkorliga domen, skall vid påföljdens bestämmande skälig hänsyn lagastill böter som jämlikt 2 § ådömts jämte den villkorliga domen. Undanröjesden vUlkorliga domen, skall vid påföljdens bestämmande skälig hänsyn tagastill böter som ådömts enligt 2 § och 34 kap. 5 §. UndanröjesskyddstUlsynen, skaU rätten bestämma annan påföljd för brottet. Därvid skallskälig hänsyn tagas till vad den dömde undergått till följd av domen åskyddstillsyn samt till böter som enligt 2 § ådömts jämte skyddstillsynen; ochmå fängelse ådömas än för brottet är stadgat. UndanröjesskyddstUlsynen, skall rätlen bestämma annan påföljd för brottet. Därvid skallskälig hänsyn lagas lill vad den dömde undergått till följd av domen å skyddslillsynsaml lill böter som ådömts enligt 2 § och 34 kap. 6 §; och må fängelse ådömaspå än för brottet är stadgat. Finnas tillräckliga skäl ej föreligga att undanröja skyddstiUsynen,må rätlen i stället besluta åtgärd som avses i 7 § eller, om den dömde fyllt adertonår, förordna all han skall undergå behandling enligt 3 §. Föres talan om sådanbehandling, må i stället beslutas undanröjande av skyddstillsynen eller åtgärdsom avses i 7 §. Har prövotiden utgått, må ej beslutas åtgärd som avses i 7 §. 1 Senasie lydelse 1973: 918. - Senaste lydelse 1973: 918. Prop.1975/76: 42 5 §3 Är den tidigare ådömda påföljden villkorlig dom, måförordnande enligl 1 § 1 meddelas allenast med avseende å brott som begåttsföre prövotidens början. Meddelas förordnande enligt 1 § 1, må rätten, omdet finnes påkallat för den tilltalades tillrättaförande eller av hänsyn till allmän laglydnad, även döma till dagsböter, högst etihundratjugo,vare sig böter äro stadgade för brottet eller ej. Tillämpas 1 § 1 eller 2,må rätten besluta åtgärd som sägs i 27 kap. 6 § 1 eller 2 eller förlänga prövotidenlUl , dock endast om fråga därom uppkommer i mål vari den dömde häktatseller erhållit del av åtal före prövotidens utgång. Undanröjande av villkorlig dom enligt 1 § 3 må ej ske, medmindre fråga därom uppkommer i mål vari den dömde häktats eller erhållit del avålal från prövotidens utgång. Tillämpas 1 § 1 beträffande den som dömts till skyddslUlsyn,må rätten, om det finnes påkallat för den tilltalades tillrättaförande eller avhänsyn till allmän laglydnad, även döma lill dagsböter, högst etthundratjugo,vare sig böter äro stadgade för brottet eller ej- Är den tidigare ådömda på- Vid tillämpning av 1 § 1 eller följden skyddstillsyn, må rätten 2 må rällen besluta åtgärd eller vidtillämpning av 1 § 1 eller 2 behandling som avses i 28 kap.besluta åtgärd dller behandling 9 § eller förlänga prövotiden lillsom avses i 28 kap. 9 § eller för- högst . länga prövotiden till högsl . Dömes med lUlämpning av 1 § 3 till fängelse, skall vidstraffets bestämmande gäUa vad i 28 kap. 9 § stadgas. Beslut enligt första slyckel eller Beslut enligt andra stycket eller beslut om undanröjande av beslut om undanröjande av skyddslillsyn må ej meddelas, med mindre fråga därom uppkommer i mål vari den dömde häktats eller erhållit del av åtal före prövotidens utgång. skyddslillsyn må ej meddelas, med mindre fråga däromuppkommer i mål vari den dömde häktats eller erhållit del av åtal före prövotidensutgång.