prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — Detkan därför vara nödvändigt all utveckla delvis nya principer inomskadeståndsrätlen. Kommittén anser att man även i forlsällningen bör dela uppersättningen för nedsatt arbetsförmåga i två poster, en avseende förfluten lidoch en beträffande framliden. Med hänsyn lill olikheterna i bevislägel börgränsen mellan dessa poster dras så nära lidpunkten för den slutliga prövningenav skadeständsfrägan som del är praktiskt möjligl. Förlust som avser förfluten tid i förhållande tillprövningen bör enligt kommillén i princip fastställas på grundval av denfaktiska förlust som har visat sig. Som huvudregel bör delta gälla även om etlinvalidiletstill-ständ har inträtt vid den lidpunkt dä prövningen sker.Bedömningen bör alltså inte i detta fall, sä som ibland förekommer f. n.,grundas på samma underlag sorn används för invaliditelsersättningen förframliden. En bedömning som bygger pä abstrakta normer när faktiskt underlagfinns att tUlgå anser kommittén nämligen vara mindre lämplig. Detla bör dockinle hindra alt samma principer kan vägleda prövningen av de båda posterna, därdel av särskilda skäl är befogat. Om den skadelidande haft sädan arbetsförmågaoch sådana arbetstillfällen atl han i större omfattning än som skett hade bortbidra till sin egen försörjning, kan delta vara en anledning alt reduceraersättningen för förfluten tid på samma sätt som beräkningen av ersättningenför framtiden kan komma att påverkas av della förhållande. När del gäller ersättning för framtida inkomstförlust ärbedömningen regelmässigt mera komplicerad. Som förut nämnts får man i detlafall ofta röra sig med antaganden om framtida förhåUanden. Enligt kommittén ärden medicinska invaliditeten en mindre lämplig norm för denna bedömning.Variationerna i den inverkan som en viss defekt har på förvärvsförmågan hosolika människor är aUtför stora, beroende på en rad oUka fakiorer. Hit hör denskadelidandes ålder och återstående livstid (som kan bli väsentligt kortare ännormalt på grund av skadan), hans yrke och utbildning, möjlighelerna att han istörre eller mindre grad övervinner skadeföljderna genom tillvänjning ellerrehabilitering och åtskilliga andra förhällanden. Den medicinskainvaliditetsgraden är emellertid en schablon som i alldeles övervägande antalelfall saknar samband med den situation i vilken den används och som till följdhärav utgör elt otillförlilligt mätt pä väntad inkomstförlust.Erfarenhetsmässigt medför den ocksä ofta överkompensation vid ringareinvaliditet, medan den vid allvarligare invaUditet kan komma att ge denskadelidande otillräcklig ersättning. Enligtkornmitlén finns del alltså starka skäl att nu ompröva den inställning tillinvaliditetsbedömningen som kommit till uttryck i domstolspraxis. 1 slälletför att gottgöra defekten som sådan med hänsyn till den fysiskafunktionsinskränkning som den har medfört bör ersättningen avse deförsörjningsekonomiska konsekvenserna av skadan. Kommillén föreslår alltså altden framtida förlusten, på samma sätt som enhgt lagen om allmän försäkring,skall beräknas på grundval av ett ekonomiskl invalidiletsbegrepp. De medicinskainvalidiletsgraderna vill kommittén ge betydelse endast som elt hjälpmedelbland mänga andra. Vid bedömningen av invaliditeten skall enligl kommitténsförslag hänsyn tas lill den skadelidandes förmåga alt trots skadan bereda siginkomsi genom sådani arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter och somrimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare ulbildning ochverksamhei, omskolning eller annan dylik åtgärd saml ålder,bosättningsförhåUanden och därmed jämförliga omständigheter. Med inkomst avarbete skall enligl förslaget i skälig omfattning likstäUas värdet avhushåUsarbete i Etl ekonorniskl invaliditetsbegrepp av det slag somkommittén förordar innebär att invaliditetsersällningen skall avse beståendeinkomstförlust, aktuell eller framtida, som kan beräknas i detsärskilda fallet. Kommittén framhåUer att det f. n., åtminstone vid mindreskador, är vanligt atl invaliditetsersättningen inte alls eller bara delvissvarar mot inkomstförlust. Skadeståndet kan här närmast ses som en gottgörelseför vissa skadeföljder av ideell natur, eller i varje fall blandad ideell och ekonomisknalur. Exempel utgör besvär och ölägenheter av skadan i arbelel samt vissaobestämda framtidsrisker och kostnader. Kommittén anser att skadeföljder avdetla slag i fortsättningen bör gottgöras enbart som ersättning för ideellskada, närmare bestämt som ersättning för lyte eller annal stadigvarande men.Området för sädan ersättning bör enligt kommitléns mening ulvidgas. I dessa faUbör den medicinska invaliditetsgraden få särskild betydelse vid bestämmandet avskadeståndet. Någon särskild lagbestämmelse om när skadestånd skaU bestämmassom ersättning för inkomstförlust eller som ideell ersättning föreslås dockinte. Kommittén finner inte heUer anledning alt i övrigt föreslå ändringar i denuvarande reglerna i skadeståndslagen om ideeU ersättning vid personskada. Vad gällerskadeståndets form framhåller kommittén att Uvräntan har stadig förankring ivår rätt. Engångsbelopp används endasi i ett förhåUandevis Utet antal fall.Enligt kommittén talar emellertid både praktiska och administrativa skäl till förmånför engångsbelopp. Det är elt intresse för säväl den förpliktade som denberättigade atl ersättningsfrågan av i elt enda sammanhang. Vidarekommer inle ansvarsförsäkringen att belastas med kostnaderna för denadministration som en livränta innebär. Engångsbeloppen spelar också en storroll för den skadades möjligheter att öka sin förvärvsförmåga genom attinvestera kapitalel på lämpligt sätt. Dessa fördelar med engångsbelopp gör sigslarkl gällande även i många andra situationer än dem där man väljerdenna ersättningsform. Kommittén anser därför att engångsbelopp bör få ökadanvändning som skadestånd vid invaliditet. Enligt kommittén är delta även ennaturlig följd av att man i skadeståndsrätten inför etl ekonomisklinvaUdiletsbegrepp. Engångsbelopp bör vara huvudregel i lindrigareinvalidiletsfall ulan inkomstförlust. I dessa fall bör skadeståndetfastställas som ersättning för ideell skada. Delsamma bör gälla även vid någolallvarUgare skador utan inkomstförlust. Har skadan medförl viss inkomstförlust,kan engångsbeloppet i stäUet delas upp i en del avseende ekonomisk skada(inkomstförlusten) och en del avseende ideell skada (närmasl "aUmännaolägenheter"). Högre engångsbelopp än tio basbelopp enUgt AFL bör dock iallmänhel inle förekomma. Överstiger skadeståndet denna nivå, Uksom omskadeståndet i andra fall kan anlas få en inte oväsentlig betydelse för denskadelidandes löpande försörjning, bör livränta även i fortsättningen vararegel. Engångsbelopp bör dock kunna förekomma även vid allvarligare skadorantingen som komplemenl tiU en livränta eller, om betydande periodiska förmånerutgär från t. ex. socialförsäkringen eller privat försäkring, som endaersättning. Kommittén påpekar att de intressen som talar för atlengångsbelopp används i siörre utsträckning än lidigare får betydelse också isituationer där ersättningen frän början har bestämts i form av Uvränta.Kommittén förordar därför all livräntan i sin helhet skall kunnabytas ut mol engångsbelopp efter hknande grunder som föreslagits gälla förengångsbelopp som bestäms redan frän början som enda ersällning. Även utbyteav en del av en livränta bör kunna ske i samma män som livränta redan fränbörjan skall kunna kombineras med engångsbelopp. Enligt kommittén bör emellertid inle nägra tvinganderättsregler införas om valet av ersättningsform. I stället bör efteromständigheterna i varje enskilt fall avgöras vilken ersättningsform som är denlämpligaste. Därvid bör, om skadeståndet är av nägon väsentlig betydelse förden skadelidandes försörjning, dennes egen önskan all fä Uvränta i regelrespekteras. Så långt det är lämpligt och möjligl bör man även tillmötesgå hansönskan om engångsbelopp. Kommittén har i delta sammanhang också övervägt frägan ombeskattning av engångsbelopp. Bakgrunden härtiU är all ersättning i form avengångsbelopp med nuvarande skalleregler kan leda tUl oliUfredsslällanderesultat för den skadelidande. Enligt kommilléns beräkningar skulle i vissafall hälften eller mer av elt större engångsbelopp avseende ekonomisk skada gäät tUl skatt, medan skatten på molsvarande livränta skulle bU betydligt lägre.Del faller visserligen ulom kommitténs uppdrag atl avge något förslag lilländring i skattelagstiftningen. Som underlag för en fortsalt prövning av dennafråga har kommittén emellertid diskuterat olika utvägar att komma från deskattemässiga ölägenheterna med engångsbelopp. Denna diskussion leder fram tillall del skulle vara en frän sociala synpunkler godtagbar lösning, om ett beloppmotsvarande fem basbelopp undantogs frän beskattning och återstoden enligtförordningen (1951:763) angående beräkning av statlig inkomstskatt för ackumuleradinkomsi togs upp lill beskallning av lio är. Kommittén behandlar slutligen frägan huruvida omprövningav skadestånd för framlida inkomstförlust skall kunna ske vid framtidaförändringar. Har invaliditeten gottgjorts med etl engångsbelopp, börskadeståndets slorlek enligt kommitléns mening inte kunna prövas pä nyll. av fördelarna med denna ersättningsform skulle i så fall gä förlorade. Närdet däremot gäller skadestånd som bestämls i form av livränta ligger sakenenligl kommittén annorlunda tUl. Elt ekonomiskt invaliditetsbegrepp förutsätternämUgen en möjlighet till omprövning av livräntan vid ändring i de förhåUandenav medicinsk eller annan art som har lagts tiU gmnd för prövningen. En sådanomprövningsrält skulle emellertid innebära elt ingrepp i principen om domarsrättskraft. Den kan dessulom vara svår atl beräkna för försäkringsbolagen närde skaU sälla av medel som täcker framtida livräntebetalningar. Kommjtténföreslär därför att omprövning fär ske endast i särskilda, mycket angelägnasituationer. Mälsättningen alt skadeståndet skall följa den faktiska förlustensä nära som möjligl bör i övrigt tiUgodoses genom all man i osäkra fall väntarmed slutUg prövning under en längre lid för att utveckUngen skaU kunnastuderas. Vidare bör åtminstone underkompensation kunna undvikas genom atlersättningen fastställs med marginal för oförutsedd utveckUng. Pä grund härav föreslär kommittén en bestämmelse, enligtvilken beloppet av livränta som utgär med anledning av invaliditet kan höjaseller sänkas, om del är uppenbart att i det särskilda fallet inträtt väsentligoch bestående ändring i de förhållanden som har legat lill grund förinvaUdiletsbedömningen. 4.3 Skadestånd vid dödsfaU Enligt kommitténs förslag skaU skadestånd med anledning avatt nägon har dödats tiU en början omfaita ersättning för begravningskostnadoch andra uigifter lill följd av dödsfallet. Kommittén föreslår alt enuttrycklig bestämmelse härom tas in i skadeståndslagen. Detta innebär intenägon saklig ändring i förhåUande liU gäUande rätt. Kommitténbehandlar vidare frägan om ersättning för förlust av underhåll. Den fråganinrymmer två delproblem, dels vUka som skall vara berättigade tiU skadestånd,dels skadeslåndsskyldig-helens omfattning. När detgäller frågan om kretsen av de personer som skall vara berättigade atl begäraskadestånd för förlust av underhåU bör man enUgt kommittén tUl en början utgåfrän den familjerättsliga underhällspliklen. Rätt till skadestånd skall alltsåsom tillkomma den som gentemot den avlidne har kunnat åberopa ellfamiljerättsligt stadgande om underhållsplikt. 1 enlighet med hittillsutvecklad praxis bör inte nödvändigtvis krävas att den familjerättsUga pliktenhar tagit sig uttryck i faktisk försörjning vid tiden för dödsfallet.Skadestånd bör kunna utgå även när aktuell försörjning inte har förekommit pägrund av ekonomisk oförmåga hos den avUdne. En förutsättning härför bör dockvara att hindret har varit av övergående natur och all försörjningen skulle hablivit aktuell inom en tämligen nära framtid i förhållande till tidpunkten fördödsfallet. bör man emellerlid inle stanna vid enanknytning enbarttill familjerättsligt grundade underhållsrelationer. Intresset av attunderhåUsberättigade fär sin försörjning tryggad vid dödsfall är nämligen imänga fall lika stort, vare sig familjerättslig underhållsplikt har förelegateller inte. Skadeständsrällen släpar också efter på detta område, om man jämförmed efterievandes ställning enligt andra ersättningsanordningar, framför alltsocialförsäkringen. Det kan emellerlid enligl kommittén inle komma i fråga i skadeständslagsliftningen mera detaljerat, efter mönster avsocialförsäkringen, anger när etl samlevnadsförhällande bör grundaskadeståndsrätl för efterlevande. Man får nöja sig med en mera allmänformulering, som innefattar olika situationer av faktisk försörjning. 1enlighet härmed föreslår kommillén att skadestånd för förlust av underhållskall kunna utgå även tUl den som visserligen inte kan åberopa familjerättsligunderhällsplikt men som faktiskt försörjts eller kunde antaskomma alt försörjas av den avlidne. Enligt kommittén skall dock denbegränsningen gälla, atl underhållsrelationen bör ha viss överensslämmelse med dem som sanktioneras inomfamiljerätten. Skadestånd skall alltså kunna utgå t. ex. vid samlevnad iäkten--skapsliknande förhållanden eUer tiU fosterbarn, barnbarn eller syskontill den avlidne, när de har varit beroende av underhäll från honom. Faktiskförsörjning vid tiden för dödsfallet bör ocksä kunna leda till skadestånd, omförsörjningen har ägt rum på grund av långvarigt tjänsteförhällande. I övriglbör enligt kommitténs uppfattning skadestånd inte komma i fräga, ej ens omunderhållet utgått på grund av avtal. I fråga om skadeståndsskyldighetens omfattning erinrarkommittén till en början om att man i rättstiUämpningen inte längre striktiakttar den nuvarande begränsningen i 5 kap. 3 § skadeståndslagen attersättning utgär endast för "erforderligt underhåll" utan i slället iregel bestämmer skadeståndet så atl del i slorl sett garanterar denefterlevande bibehållen levnadsstandard. Enligt kommillén är denna utveckling irättstillämpningen naturUg och riktig. Kommittén förordar alltså att dennuvarande bestämmelsen om efterievandes skadeständsrält formuleras om, så altdel klart framgår atl principen om full ersättning skall gäUa också på dettaområde. Kommittén betonar dock alt principen om full ersättninginte innebär atl skadeståndet ensamt skall täcka förlusten av underhåll. Somhittills bör man la hänsyn till den försörjning som den efterlevande kan fä påannat sätl. Sålunda bör den efterievandes förmåga att försörja sig genom egetarbeie inverka på rätten till skadestånd. Skadeståndet skall alltså bara fyllaut den del av förlusten som den egna försörjningen inte täcker. Det kan ocksätänkas atl man bör ta hänsyn tiU försörjning frän annan person än den avlidne,exempelvis försörjning som efterlevande make fär genom omgifte. Skadeståndetbör vidare bestämmas med beaktande av avkastning av mera betydandeförmögenhetstillgångar eller större engångsbelopp frän liv- ellerolycksfallsförsäkring. Vad slutligen gäller förmåner från socialförsäkring,arbetsgivarförmäner och periodiska förmåner från olycksfalls- ellersjukförsäkring bör dessa beaktas pä så sätt att de samordnas med skadeståndetenligt de delvis hya regler som kommittén föreslår (se avsnitt 4.4). Enligt kommittén finns det inte anledning att behålla dennuvarande bestämmelsen i 5 kap. 3 § skadeståndslagen om att den skadesländsskyldigesförhällanden och övriga omständigheter skall inverka på skade-ståndsprövningen.Kommitténs avsikt är nämligen att den allmänna regeln om jämkning av oskäliglbetungande skadestånd skall kunna tillämpas ocksä i dessa fall. Belräffande skadeståndets form framhåller kommittén allhöga engångsbelopp kan anlas leda lUl relativt hög skalt och därmed lill ellnaturligt företräde för livräntan som ersättningsform. Enligt kommitténhindrar della dock inle att engångsbelopp bör kunna komma till viss ökadanvändning även som skadestånd till efterlevande. SärskUl bör beakias altefterlevande numera som regel får en tiUfredsstäUande löpande försörjning genomsocialförsäkring, Ijänslepensionering och liknande anordning. Inle baratillfälliga underhållsbehov på grund av Prop,1975:12 58 t.ex. anpassningssvårigheter eller depressionstillstånd efter dödsfaUet -ulanäven beslående behov skall enligt kommittén kunna kompenseras genomengångsbelopp. Ersättning som är av större betydelse för den löpandeförsörjningen bör emeUertid utgå i form av livränta. Lika Utet som iinvalidiletsfallen föreslås emellertid några tvingande beslämmelser om valel aversättningsform, utan den för dessa fall förordade nya bestämmelsen (se avsnitt4.2) skall enUgt kommitléns förslag gälla även i fråga om skadestånd förförlust av försörjare. Enligt kommitléns meningbör omprövning av skadestånd för förlust av underhåll inte kunna ske ens omskadeståndet utgår i form av Uvränta. 4.4Samordning mellan skadestånd och andra förmåner vid personskada uppfattning bör man sä långl det är möjligt sträva efter all enskadelidande i etl personskadefaU inte kompenseras mer än en gäng för vissutgift eller förlust som har drabbat honom. Täcks skadan av enersältningsanordning, bör han i princip inle få gottgörelse för samma förlustur en annan anordning. Som huvudprincip bör därför gälla atl förmåner, som medanledning av personskada utgär vid sidan av skadestånd, skall avräknas påskadeståndet. Belräffande mänga förmåner iakttas denna princip . Säär fallel med t. ex. förmåner från socialförsäkringen och förmåner som utgesdirekt av arbetsgivare. När ersättning från summaförsäkring (liv-, olycksfalls-och sjukförsäkring) utgår vid sidan av skadestånd, sker emellerlid inte annatän i vissa undantagsfall - någon avräkning, utan fullt skadestånd utgär.Kommittén har därför övervägl om förmåner som utges på grund av summaförsäkringär av sådan speciell beskaffenhet atl avsteg från avräkningsprincipen även ifortsättningen är befogal beträffande dem. Kommittén framhåller allrätlen att kumulera förmåner från summaförsäkring med skadestånd i första handär en följd av atl man inom summaförsäkringen använder en schematisk teknik närförsäkringsförmånerna bestäms. Eftersom någon exakt anpassning till den faktisktinträffade förlusten därför inte uppkommer, har den skadelidande ansetts böravara oförhindrad all begära skadestånd med det belopp som han fakiiskt harförlorat på grund av skadan. Detla argument har emellertid enligt kommitténinte längre så stor bärkraft. Åtskilliga förmåner som inte får kumuleras medskadeståndet, bl. a. socialförsäkringsförmånerna, besläms i förväg med enleknik som har många gerriensamma drag med den som används inomsummaförsäkringen. Och även om anpassningen till beräknad förlust blir grov ochdelvis slumpbelonad, är förmånema ändå avsedda alt i stor utsträckning läckaförluster som skadeståndet ocksä täcker. Elt annal argument som ofta anförslill försvar för nuvarande ordning är alt den försäkring som förmånen utgår urär elt skydd som den skadelidande själv har skaffai sig på egel initiativ ochegen bekostnad och som inom vissa försäkringsförmåner t. o. m. inrymmer etl Med delta betraktelsesätt är försäkringsförmånen"den skadelidandes ensak" och bör inte, som om avräkning skedde,inverka pä omfattningen av den skadeståndsskyldiges ansvar. Därigenom premierasi en skadeslåndssitualion den egna förtänksamheten. Inle heller dessa argumenthar emellertid enligl kommitténs mening numera någon siörre bärkraft, såvittgäller rena riskförsäkringar. Även förmåner som f. n. avräknas på skadeståndetkan sägas vara i siörre eller mindre grad bekostade av den skadelidande själv.Det kan inle anlas att införande av en avräkningsprincip skulle ha annal än rentmarginell betydelse när del gäller folks benägenhet all teckna frivilligariskförsäkringar av typ olycksfalls- eller sjukförsäkring. En annan bedömningbör dock göras, när del gäller försäkringsformer som i större eller mindreomfattning inrymmer sparande. Drar man in förmåner frän livförsäkring medsparmomenl i samordningen med skadestånd, kommer man myckel nära ell syslem medskälighelsprövning av skadeståndet med hänsyn till den skadelidandesförmögenhetsförhållanden. Kommittén viU för sin del inte förorda en sälångtgående reform. Kommitléns överväganden beträffandesummaförsäkringsförmänema leder alllså fram till atl vissa sådana förmåner böravräknas pä skadeståndet, medan det beträffande andra sådana förmånerfortfarande kan finnas anledning att i större eller mindre omfattning tillåtakumulering. Beträffande förmåner från livförsäkring framgår det av vadnyss ätergetts, att sädana förmåner enligl kommitténs mening bör hållas ulanförsamordningen, när förmånerna innefattar etl moment av sparande: Avräkning börvidare underlåtas när det gäller försäkringsformer med blandade spar- ochriskmomenl. Det kan nämligen inle gärna komma i fräga alt dela upp förmånenefter sparmomenl och riskpremie och bara räkna av den sisinämnda delen.Systemet skulle dä bli alltför komplicerat. Även livförsäkringar av denvanliga lyp som enbart täcker dödsfallsrisken, t. ex. grupplivförsäkringen,bör enligt kommittén hällas ulanför avräkningsdiskussionen. En avräkningförutsätter nämUgen atl man kan ställa hela eller delar av det kapitalbeloppsom det vanligen är fråga om vid livförsäkring mot viss förlust som kan täckasockså genom skadestånd. Även om sä i viss utsträckning är möjligl belräffandede efterievandes behov av underhäll efter den avlidne, skulle en reducering avskadeståndet komma att vila på etl alltför osäkert underlag. Förmåner på grundav livförsäkring bör alltså i delta sammanhang behandlas som en enhetlig grupp,som kan kumuleras med skadestånd. När det gäller förmåner från kollektiv Ijänstepensionsförsäkringsaml olycksfalls- och sjukförsäkring bör bedömningen enligt kommitténs meningutfalla olika, beroende på om ersättningen utgår i periodisk form eller somkapitalbelopp. Karakteristiskt för den periodiska ersättningen är att beloppenär anpassade till den försäkrades inkomst, även om anpassningen ärgrov. Denna ersättning har därför sådan nära överensstämmelse med skadeståndför samma förlust, atl avräkning bör ske. Syftet atl goitgöra inkomstförlust ärså dominerande att hela ersättningsbeloppet i princip bör avräknas, även omersättningen också avses inrymma gottgörelse för merulgifter,omställningsbesvär, ideell skada e. d. Ersättning i form av kapitalbelopp ärdäremot i mycket högre grad än periodisk ersällning avsedd att läcka även andraskadeföljder än inkomstförlust, framför allt omställningskoslnader och ideeUskada. Atl här mäta eventuell överkompensation i elt givet fall är av den anledningennästan ogörUgt. Motivet för att hell eller delvis hälla ersättningen utanförsamordningen med skadeståndet är därför betydligt starkare när det gällerengångsersättning än när det gäller periodisk ersättning. Kommittén harvisserligen övervägl möjligheterna atl lösa frägan om avräkning avengångsersättning på så sätl att endast en viss del av kapitalersättningensamordnas med skadeståndet. Den samordningsfria delen skulle emellertid av bl.a. sociala och humanitära skäl behöva sättas tiU ett sä högt belopp minsl vadsom svarar mot ett ärligt basbelopp -att ända de flesta nu vanhga engångsbeloppinom olycksfallsförsäkringen i sin helhet skulle falla utanför samordningen.Även om del fria beloppet sattes till ett halvt årligt basbelopp, skulle fullkumulationsrätl bibehållas i elt mycket slorl anlal fall. Kommittén kan för sindel inte finna det rationellt att man inför ett komplicerat samordningssystembara för atl möjliggöra samordning mellan skadestånd och viss, kanske mindredel av de störsia engångsersättningarna. Kommillén har därför stannat för attengångsbelopp ur olycksfallsförsäkring, liksom även förlidskapital urlivförsäkring, som hittiUs skall fä kumuleras med skadestånd.