prop · FZ03174 · 1975-12-31 00:00:00 — De sakkunniga log emellertid inte ståndpunkt till frågan omdepartementsförslaget uppfyllde de fordringar som ur tryckfrihetsrättsligsynpunkt borde upprätthällas i fråga om yttrandefrihetens närmare reglering!den allmänna lagstiftningen. 1 betänkandet anmärktes dock. att bland desakkunniga erinringar framställts beträffande vissa av de i detta sammanhangrelevanta gärningsbeskrivningarna i departementsförslaget. Del gjordes gällandeatt slraffbuden fått en så obe-tämd avfattning att de därigenom kom alt verkahämmande på tryckfrihetens utövning. Erinringarna avsäg främsl brottenangående skymfande av myndighet och kränkande av främmande makt. Stark ivekanhade yppats om dessa straffbud över huvud tagel borde upptas i SL (se SOU 1947:60 s. 243). Vid remissbehandlingen av de sakkunnigas förslag framkomstöd från flera håll för den uppfattning som vissa av de sakkunniga gettuttryck åt (prop. 1948: 80 s. 439-440). uttaladesålunda alt bl.a. brottet samhällsfarlig ryktesspridning över huvud tagel inteborde upplagas i SL. Landsorganisalionen anmärkte att gärningstyper som samhällsfarligryktesspridning givits i påfallande grad en allmän och oklar beskrivning.Publicistklubben uttalade, att de brotlsdefinitioner som upptagits frånstrafflagsförslaget kunde vålla ungefär hur många olyckor för tryckfriheten somhelst. Beträffande vissa definitioner, bl. a. samhäUsfarlig ryktesspridning,kunde dessa utan vidare användas till att undertrycka "fair comments onmallers of public interest". 1975/76:174 69 eningen hyste farhågor beträffande vissa av de särskildabrotten i departementsförslaget. Föreningen framhöll att brottet samhällsfariigryktesspridning förutsatte alt i rättstillämpningen strängt upprätthölls ettkrav på att det ålåg åklagaren alt styrka att ett utspritt rykte verkligen varfalskt eller ett påstående osant. Kritiken medförde vissa ändringar i den slrafflagstext somantogs . Beträffande emellertid brottet samhällsfariig ryktesspridning(11:6) framhöll departementschefen (prop. 1948: 80 s. 442). 1 motsats till vad gäller de nu behandlade stadgandena, harjagicke i anledning av förslaget tryckfrihetsförordning och de däröveravgivna yttrandena funnit tillräckliga skäl att vidtaga ändring i 11:6 eller 7i strafflags-förslaget. 1 del förra lagrummet är föratsättning för straffbarhetatt någon uppsåtligen sprider falskt rykte eller osant påstående av nännare angivensamhällsfarlig beskaffenhet. Det måste alltså bevisas, att den utspriddauppgiften var lögnaktig och alt detta förhållande enligt vanliga regler täcktesav gämingsmannens uppsåt. Stadgandet i SL 11:6 fick följande lydelse. Den som bland allmänheten sprider falskt rykte eller annatosant påstående som är ägnat att framkalla fara för rikets säkerhet,folkförsörjningen eller allmän ordning och säkerhel eller att undergrävaaktningen för myndighet eller annat organ vilkel äger besluta i allmännaangelägenheter, straffes för samhällsfarlig ryktesspridning högst medstraffarbete . 1 BrB har återigen en uppdelning av bestämmelsen i SL 11:6pä skilda kapitel ägt ram. I BrB 16:6 och 17:6 har upptagits motsvarighetertill SL 11:6 såvitt avser annal än fara för rikets säkerhet. Vad beträffar densamhälls-farliga ryktesspridningen för övrigt framhöll straffrällskommittén attden osanna propagandan enligl de erfarenheter som givitvisat sig spela en betydande roll vid förberedelse till och genomförande avhandlingar av upprors- och högförräderikaraktär. Kommittén anförde vidare (SOU1953: 14 s. 293). Särskilt med hänsyn härtill synes skyddet mot den osannapropagandan icke vara helt tillfredsställande tillgodosett genom de till 17kap. överförda bestämmelser som beröra sådan verksamhet, nämligen 5 och 6 §§(SL 8:4 och 5) om spioneri och grovt spioneri, 7 § första stycket (SL 8: 6första stycket) om obehörig befattning med hemlig uppgift och 7 § andra stycket(SL 8:6 andra stycket) om vårdslöshet med hemlig uppgift samt genom denuvarande bestämmelserna om samhällsfarlig ryktesspridning (SL 11:6).Spioneristraff drabbar enligl 17 kap. 5 § i förslaget den som med uppsåt att gåfrämmande makt tillhanda obehörigen anskaffar, befordrar eller lämnar sannaeller osanna uppgifter om vissa för riket betydelsefulla förhållanden. 7 § första stycket (SL 8:6 första stycket) utvidgas det enligtspioneribestämmelserna straffbara området till lämnande av uppgifter av hemlignatur utan uppsåt att gå främmande makt tillhanda. Om någon av grov oaktsamhetbefordrar eller lämnar uppgift som avses i 17 kap. 5 § 1975/76:174 70 (SL 8:4) och som rör förhållande av hemlig natur, följerstraff enligt 17 kap. 7 § andra styckei (SL 8:6 andra slycket). Enligt nuberörda bestämmelser kan man alltså ej straffa den som. utan uppsåt att gåfrämmande makt tillhanda, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bringar lill denfrämmande maktens kännedom falskt rykte eller annat osant påstående som ärägnat att framkalla fara för rikets säkerhet men ej är av hemlig natur. 1 SL11:6 avses endast utspridande av sådant rykte eller påstående bland allmänheten. Kommittén framhöU att norsk och dansk strafflag innehöllbestämmelser som bättre tillgodosåg skyddet mot den osanna propagandan ochryktesspridningen. Kommittén anförde som exempel (SOU 1953: 14 s. 293-294). öm någon exempelvis lämnar främmande makt oriktigaupplysningar som äro ägnade att framkalla fara för rikets säkerhel, t. ex.genom att påslå att regeringen slutit militäravtal med annan makt eller åtsådan makt upplåtit baser på svenskt område, kan en sådan gärning straffasendast om de föratsättningar föreligga, om vilka stadgas i SL 8:4 eller 6.Samma är förhåUandet om någon till främmande makt lämnar falska upplysningarom infiltration från annan makts sida eller om krav som sådan makt skulle haställt mot landets regering. Kommittén föreslog kriminalisering av fall dä någon tillfrämmande makt framför eller låter framföra osant påstående som är ägnat attframkalla fara för rikels säkerhet. Sådan gäming skulle vara straffbar även ifall då grov oaktsamhet förelåg. Vid remissbehandlingen (prop. 1962: 10 del B s. 278-279)underströk kommittén för utredning om det psykologiska försvaret starkt behovetav att man effektivt ingriper mot den samhällsfarliga propagandan, bl.a. i formav straffbud. Kommittén anförde sålunda bl. a. följande. Det skulle kunna vara moUverat att giva straffbudet envidare formulering, så att det avser ej endast osanna påståenden. En sådanutvidgning kan vara påkallad med hänsyn till att en skicklig förledandepropaganda mera sällan använder direkta lögner. Genom ensidiga, ofta starkt affektbetonadeframställningar kan det eftersträvade syftet nås lika väl, kanske rent avbättre än om direkta osanningar användes. Emellertid kan den invändningengöras, att en dylik utvidgning ej skulle stå i god överensstämmelse medyttrandefriheten och rätlen fri åsiktsbildning. Vilseledande propaganda fåri StäUet mötas genom saklig upplysning. Kommittén vill därför ej föreslå någonändring i förslaget i denna del. Överbefälhavaren betonade, att stadgandet måste bedömasvara synnerligen betydelsefullt med hänsyn till rikets säkerhet. Flera remissinstanser biträdde den föreslagnakriminaliseringen av oakt-samhetshandlingar, medan såsomtidigare avstyrkte i denna del. Departementschefen (prop. 1962: 10 del B s.280) anslöt sig till samfundets avvisande ståndpunkt och framhöll. Prop.1975/76:174 71 Detbör alltså krävas uppsåt såväl i fråga om att påståendet är osant som att detär ägnat att framkalla fara för rikets säkerhet. Det må framhållas att kravetpå uppsåt enligt allmänna grander icke innebär fordran att gärningsmannen skaUha handlat med avsikt. Det är tillfyllest att han insett att påståendet ärosant och att det är ägnat att framkalla fara för rikets säkerhet, varjämteansvar inträder jämväl om s. k. eventuellt uppsåt föreligger. Påhemställan av lagrådet (prop. 1962: 10 del B s. 465) innefattades även "falsktrykte" i brottsbeskrivningen. Gemensamtför stadgandena om ryktesspridning till fara för rikels säkerhet (19:8), samhällsfarligryktesspridning (16:6) och beljugande av myndighet (17:6) är att med dem avsesatt skydda samhälleliga institutioner och funktioner mot den menliga verkan somkan följa av spridande av osanna påståenden. Det ligger i sakens natur attsådana bestämmelser lätt kan verka ingripande i eljest vedertagna principer omrätt för envar att fritt driva meningsutbyte och på annat sätt bilda opinion isamhälleliga frågor. Vad gäller stadgandenas lämplighet från principiellsynpunkt har också meningama bratit sig vid skilda tillfällen då de behandlatsi lagstiftningssammanhang. Härtill kommeratt dera praktiska nytta, i allt falli vissa hänseenden, satts i fråga. 1direktiven har uppmärksamheten riktats på hithörande problem vad gällerstadgandet i 19: 8. Som inledningsvis nämnts och som klart framgår avförarbetena till stadgandet om ryktesspridning till fara för rikets säkerhetsynes emellertid detta inte böra behandlas isolerat från parallellslad-gandenai 16:6 och 17:6. 1 det följande tas därför till en början samtliga nu nämnda stadgandenupp till övervägande vad gäller vissa övergripande synpunkter. Som nämnts i detföregående kan det historiska urspranget till nuvarande bestämmelser i , 16:6 och 17:6 återfinnas i en bestämmelse missgämingsbalk ivilken föreskrevs straff för den som utspred lögn och falska rykten som rörderikets säkerhet. En motsvarighet denna bestämmelse upptogs i SL och besioddär ända fram lill . Denna senare bestämmelse torde emellertid ej ha Ullämpats.Det finns anledning förmoda att motsvarande stadganden som gällde fram till år1949 kom tiU användning endast i mycket begränsad utsträckning. Enligt vad somredovisats ovan tUlämpades det därefter gällande stadgandet, SL 11:6, endast vidett tiUfälle. Vilken del av stadgandet som därvid var aktuell har inte kunnatutrönas. Av de i BrB på skilda lagram upptagna bestämmelserna har 19: 8 ej någonsinkommit tiU tiUämpning, medan 16: 6 Ullämpats i fem och 17:6 i ett fall. Att lagrammentUlämpats i så begränsad omfattning torde i Prop.1975/76:174 72 vissmån finna sin förklaring i det förhållandel att uppsåtet skulle täcka, utomannat, att ifrågakommet påstående är osant.' Av den tidigare lämnaderedogörelsen framgår att nu gäUande bestämmelser på förevarande område i alltväsentligt tillkom . Anledningen till att spridande avfalskt rykte blev föremål för lagstiftarens intresse torde varaatt söka i vissa extremistiska partiers verksamhet. Vissa yttringar av dessapartiers propaganda ansågs betänkliga. Vad man främst vände sig emot varpropaganda som eggade till våld och användande av lögnaktiga och vilseledandeuppgifter i syfte att förbereda en våldsam omstörtning. Enligt den tiUkalladekommittén för utredning om åtgärder mot statsfientlig verksamhet var det inte tillrådligtatt låta förhållandena helt fritt utveckla sig. Visserligen framhölls attsamhället i stor utsträckning måste lita till upplysning som ett medel attbekämpa vilseledande propaganda. Men då det gällde den offentliga propagandanfanns anledning att tillgripa lagstiftning. Vad man lagstiftningsvägen villemöta var vad som kunde anses som klara missbrak av yttrandefriheten. Endastfalska rykten och lögnaktiga uppgifter som var ägnade att framkalla fara ivissa hänseenden skulle sålunda kunna föranleda ingripande från det allmänna. Det torde svårligen kunnabestridas att spridande av lögnaktiga påståenden bland allmänheten under vissaomständigheter, särskilt , kan utgöra en samhällsfara.Emellertid kan inte enbart detta förhållande motivera att man från samhälletssida ingriper med straffsanktioner mot sädana företeelser och därmed inskränkereljest rådande yttrandefrihet. Generellt låter det sigväl sägas att missbruk av yttrandefriheten bör stävjas. Men frågan vad somskall anses som missbrak och som därför bör beivras låter sig sällan entydigtbesvaras. Uppfattningama härom växlar med olika samhällssystem och från annan. 1 vårt samhälle med allt större öppenhet och mångfald vad gällerdebatt och information har man aU anledning räkna med att"toleransnivån" i nyssnämnda hänseenden är hög. Därtill kommer att,även om man i sak är beredd att med hänsyn tiU motstående inlressen godtaga enviss inskränkning i yttrandefriheten, gränsdragningen ofta är ytterst svår attklart ange i författningstext. Risk föreligger att brottsbeskrivningen blirallt för allmän, tänjbar och därigenom oklar och således kommer att, samtidigtsom den illa uttrycker lagstiftarens intentioner, dåligt överensstämma med detövergripande kravet på rättssäkerhet. Förarbetena till de här behandlade stadgandenabär vittnesbörd om detta. Av det sagda synes följaatt stor försiktighet bör iakttas när det gäller att genom straffrättsligaåtgärder söka möta spridande av osanna påståenden. 'Se i detta sammanhang det enda refererade rättsfall som i viss mån berör nu aktuelltstadgande. NJA 1942 s. 691. Fråga uppkom i målet humvida den tilltalade insettatt ryktena var falska. 1975/76:174 73 Uppenbarligen bör sådana åtgärder tillgripas endast närandra remedier inte står tiU buds. 1 jämförelse med de förhållanden somhärvidlag rådde är samhället väsentligt bättre rustat attmöta - och bemöta - falska rykten och andra osanna påståenden. Sålunda harmassmedierna säkerUgen en långt större och bredare genomslagskraft äntidigare. Möjlighetema att genom massmedia nå fram med beriktiganden och annaninformation är därför allmänt sett goda. Även de myndigheter och andra organsom har att svara för de samhällsfunktioner, vilka de ifrågavarande straffbestämmelsemaytterst är avsedda att skydda, har ofta betydande resurser förinformation och upplysning till sitt förfogande. Mot bakgrand av vad nu andragits kan, allmänt sett.ifrågasättas om det finns något behov av de här omhandlade straffstadgandena. 1allt fall är ett sådant behov numera föga framträdande. Vid detta förhållandebör en avvägning mellan å ena sidan den praktiska nytian av stadgandena och åandra sidan de olägenheter som de onekligen inrymmer främst vad gäller yttrandefrihetenge till resultat att stadgandena i princip bör kunna utmönstras. EmeUertidmåste innan frågan definitivt besvaras för ett vart av de särskilda straffstadgandenanärmare övervägas om specifika intressen, knutna till de särskilda stadgandena.talar emot den angivna slutsatsen. 5.3.2 Ryktesspridning till fara för rikets säkerhet Gämingsbeskrivningen i BrB 19:8 omfattar dels att någon blandallmänheten sprider falskt rykte eller annat osant påstående dels att någontill främmande makt framför eller låter framkomma falskt rykte eller annatosant påstående. 1 båda fallen fordras att gämingama skall vara ägnade attframkalla fara för rikets säkerhet. Bestämmelsens andra led - framförande lill främmande maktav falskt rykte tillfogades i samband med BrB:s tillkomst och har direktförebild i den norska strafflagen. Den norska bestämmelsen, som återfinns i § 97 b iStraffeloven och som Ullkom , lyder. Med fengsel inntil staffes den som mot bedre vitendeeller grovt uaktsomt utbrer offentlig eller meddeler til fremmed makt falske ryktereller uriktige opplysninger som om de vinner tiltro, er egnet til å sette riketsindre eller ytre sikkerhet eller forholdet til fremmede makter i fare, ellersom medvirker . Det intresse som är avsetl att skyddas genomstraffstadgandet är rikets säkerhet. Att fara för denna kan uppkomma om osannapåståenden opåtalat får spridas bland allmänheten eller föras fram tillfrämmande makt kan inte bestridas. Detta får anses gälla särskilt detförfarande som beskrivs i det senare ledet av stadgandet, nämligen alt någontill främmande makt framför eller låter framkomma osant påstående. Här är ocksåmöjligheterna mycket små att med saklig upplysning och information möta de skade- 6-Riksdagen 1975/76, I saml. Prop.1975/76:174 74 verkningar förfarandet kan ha. Emellertid torde dessamöjligheter vara begränsade även när det gäller de faror som är förenade medryktesspridning bland allmänheten. Mot bakgrand av det nu sagda torde detdärför i allt fall föreligga ett behov av det nu ifrågavarandestraffstadgandet som ett komplement till bestämmelsema om spioneri ochobehörig befattning med hemlig uppgift. Däremot kan det ifrågasättas om dettabehov i vad avser annat än orostider har sådan styrka att det tar över deolägenheter, som enligt vad ovan anförts, allmänt sett är förknippade med ettstadgande av nu ifrågavarande slag. En avvägning härvidlag ger enligt min uppfattningtill resultat att stadgandet bör kunna utmönstras vad avser mera normalaförhållanden men bibehållas i vad avser tid då landet är i krig eller då avkrig föranledda utomordentliga förhållanden råder. Detta bör i sin turföranleda att stadgandet utmönstras ur 19 kap. och i stället införes i BrB 22kap. Straffstadgandet i BrB 16: 6 om samhällsfarligryktesspridning upptar tre moment. Till en början skall gärningen avse ettspridande bland allmänheten. Detta rekvisit skall enligt förarbetena ej tolkasrestriktivt. Något krav på alt ett uttalande skall rikta sig till enstörre krets har sålunda inle avselts: en kampanj som bedrivs medelstantydningar vid samtal med enskilda kan vara minst lika farlig som en öppetbedriven propaganda, vilken lättare kan gendrivas. Gärningsmannens uppsåt skallomfalta att spridningen sker bland en obestämd krets. Vidare krävs att det somsprids skall vara ett falskt rykte eller annat osant påstående. Till skillnadfrån förtals-brotten krävs sälunda alt ryktet skall vara falskt ellerpåståendet osant. Sanningslösheten har gjorts till ett brottsrekvisit.Slutligen fordras, att spridandet varit ägnat alt framkalla fara förfolkförsörjningen eller allmän ordning och säkerhel. Av motiven framgår, attdel väsentligaste skälet för införandet av skyddet för folkförsörjningen varatt t. ex. rykten om knapphet på viss vara i orostider lätt framkallar hamstringspanikoch därigenom kan allvarligt inverka på det allmänna försörjningsläget. Vadgäller allmän ordning och säkerhet avser delta sådant som ordningsmakten i detallmännas intresse har att upprätthälla. 1 överensslämmelse med vad som gällerbeiräffande den subjektiva värderingen av fare rekvisitet i BrB krävs inte attgärningsmannen insett alt fara förelåg utan endast att han ägl kännedom om deomständigheter vilka vid en objektiv bedömning grundlägger fara. Vad här anförts om bestämmelsens objektiva och subjektivasidor synes ge vid handen att stadgandet har ett användningsområde som ipraktiken måste vara mycket begränsat. 1 tider då samhället präglas av lugn ochstabilitet torde stadgandet knappast vara tillämpligt, eftersom sådan fara sombestämmelsen förutsätter då måste vara i allt fall myckel svär all styrka. Överhuvud taget synes något behov av kriminalisering i det förevarande hänseendetinte föreligga under normala förhållanden. Snarare kan det an- 1975/76:174 75 tagas att en tillämpning av bestämmelsen under sådanaförhållanden skulle kunna motverka sitt syfte. I enlighet med det anförda synesstadgandet om samhällsfarlig ryktesspridning böra upphävas i allt fall vadavser annat än tid då landet är i krig eller då av krig föranleddautomordentliga förhållanden råder. Vaddärefter gäller lider av sådana extraordinära förhållanden som sagts tordeinte kunna bortses frän att det kan föreligga ett vissl behov av StraffrättsUgtskydd för de intressen som stadgandet är avsett att värna. Men även här gällersäkerligen all upplysning och information är det medel som i första hand börkomma i fråga: sådana åigärder lorde vara långt effektivare än straffrättsligaingripanden. Vad som främst kan påkalla straffsanktion synes vara intressetatt skydda folkförsörjningen. 1 det föregående har föreslagits att stadgandeti 19: 8 om ryktesspridning fara för rikets säkerhet skall upphävas men enmotsvarande bestämmelse införas under 22 kap. att tillämpas i första hand underberedskapstillstånd eller då landet är i krig. Denna senare bestämmelse synes ioch för sig tillämplig på ryktesspridning, som är ägnad framkalla fara förfolkförsörjningen, i den män ryktesspridningen också är ägnad att framkallafara för rikets säkerhet. Det är antagligt att dessa farerekvisit ej sällankan komma att sammanfalla, i allt fall när extraordinära förhållanden råder.Att men för folkförsörjningen kan. mera allmänt, innefatta men för rikelssäkerhet förutsätts f ö. i stadgandet i 19: 5 om spioneri. Till det sagdakommer alt skydd för folkförsörjningen under krig eller krigsfara i vissahänseenden även ges genom beslämmelserna i BrB 22: 1 om landsförräderi ochlandssvek. Vad nu anförts ger enligt min mening vid handen attstadgandet i 16:6 om samhällsfarlig ryktesspridning bör kunna utmönstras i sinhelhet. I allt fall synes det praktiska behovet av ett särskilt stadgande avförevarande slag så ringa, att delta uppenbarligen bör få vika för deinvändningar av mera principiell och övergripande natur som, enligt vadredovisats i det föregående, kan anföras mol ett stadgande av nu ifrågavarandeart. 5.3.4 Beljugande av myndighet I överensstämmelse med vad som gäller beträffande de tvåtidigare behandlade brotten fordras även enligt stadgandet i BrB 17: 6 ombeljugande av myndighet att det rör sig om falskt rykte eller annal osantpåstående som sprids bland allmänheten. Gärningsbeskrivningen i övrigt är härutformad så, att ryktesspridningen skall vara ägnad att undergräva aktningenför myndighet eller annat organ som äger besluta i allmänna angelägenheter.Givetvis krävs för fällande dom att dessa gärningsmoment är täckta av uppsåt.Att exempelvis sanningslöshetskravet skall vara täckt av gärningsmannensuppsåt medför naturligtvis att bestämmelsens användning i praktiken inskränksavsevärt. Enligt motiven till stadgandet i dess urspmngliga lydelseförväntades 7-Riksdagen 1975/76, 1 saml. Prop.1975/76:174 76 detta få praktisk betydelse för beivrandet inte blott avvissa yttringar av disciplinupplösande agitation inom försvarsväsendet ulanäven av sådan propaganda med vilken avsägs att undergräva förtroendet och väckaförakt för civila myndigheter m.fl. Genom lagändring 1948 utvidgades detstraffbara området till att avse inte endast osanna uttalanden, ägnade attväcka förakt för myndighet eller organ, utan även sådana uttalanden som varägnade att undergräva aktningen för myndighelen eller organet. Det torde vara obestridligt all sanningslösa rykten ochpåståenden kan medföra all tilltron till eller förtroendet för en myndighetförsvagas i sådan grad att dess verksamhet försväras. Som inledningsvis nämnts(5.3) är också grunden för stadgandet all söka i della förhällande. Enligt lagrammetslydelse fordras emellertid inte att en sådan effekt inträtt eller all fara försådan effekt kunnat uppkomma. Enligl ordalydelsen kan straff inträda redan närdel osanna uttalandet kan undergräva aktningen för myndigheten eller organet.Därmed har slraffstadgandet fått en utformning som närmast ger det karaktärenav ett förtalsbrott, dock inte riktal mot enskild person utan mot en myndigheteller ett allmänt organ som sädant. Så synes också brottet av den under senarelid i massmedia förda debatten att döma ha uppfattals bland allmänheten. Attstraffa någon enbart för det han förfar så. att aktningen för viss myndigheisätts i fara synes inte stå i överensslämmelse med nu rådande betraktelsesätt.I sammanhanget kan erinras om att i 9 kap. 5 § lidigareföreskrevs straff för den som i samband med rättegång kränkte "domstolensvärdighet". Detta led i lagrummet utmönstrades emellertid genomlagstiftning är 1973 under hänvisning till all en beslämmelse som enligl sinordalydelse syftade till att skydda domstolens värdighet knappast var i linjemed modernt säll att se på domstolars eller andra myndigheters funktion isamhället (prop, 1973: 30 s. 32). Bibehälles ett straffstadgande om beljugande av myndighet,synes i enlighet med vad här anförts delta i alll fall böra ändras därhän attför straffansvar skall krävas, alt del osanna uttalandet är ägnat alt försvåramyndighetens eller organets verksamhet. Som uttalats är det självfalletangeläget, att del allmännas organ åtnjuter sådant förtroende bland allmänhetenatt deras verksamhel inte äventyras.