prop · FZ03215 · 1975-12-31 00:00:00 — Densamverkan mellan kraft- och torrläggningsintressena som åsyftas i 3 kap. VLskall i princip äga rum inom en särskild samfällighet som kallasregleringsföretag. Var och en som har nytta av regleringen från kraft- eller torrläggningssynpunktblir medlem i företaget med skyldighet att bidra till kostnaderna för attutföra och driva regleringen i förhållande till den nytta han vinner. Ävenandra intressen än kraft- och torrläggsningsintressena kan ha nytta av envattenreglering. Förhållandena kan fill en början vara sådana att regleringenblir av allmän betydelse för landet i dess helhet eller viss ort ochlagstiftaren har utgått från att staten, kommun eller landsting i en sådansituation kan anse det lämpligt att genom anslag understödja företaget. Om såsker kan anslagsgivaren enligt 3 kap. 8 § förbehålla sig rätt till delaktigheti företaget. Som grund för delaktigheten gäller anslagets storlek iförhållande tUI den beräknade anläggningskostnaden. Med delaktigheten följerskyldighet för anslagsgivaren att i likhet med andra deltagare i framtidenbidra ttU drift- och underhåUs-kostnaderna i proportion till den fastställdaandelen i företaget. Anslagsgivaren får i samma mån rösträtt vid sammanträdeangående företagets angelägenheter. Omen vattenreglering visar sig vara till stadigvarande nytta för allmän hamneller allmän farled eller för ett avloppsföretag kan anläggningens ägare medstöd av 3 kap. 9 § förpliktas bidra tUl kostnaderna för att utföra vaftenregleringendäremot inte till drift- och underhållskostnaderna. Härvid förutsätts att denvunna nyttan kan uppskattas till visst penningbelopp och att den kan påvisasmed stöd av vunnen erfarenhet om redan inträdda förhållanden.Bidragsskyldigheten får aldrig sättas högre än som motiveras av en verklig ochpåtaglig fördel. Bidraget skall stå i relation fill bidragsgivarens i pengaruppskattade nytta av regleringen och får inte utgöra större del av denna nyttaän som motsva- 1975/76: 215 23 rarförhållandet mellan regleringsföretagets anläggningskostnad och dess nytta fördelägarna. Det på detta sätt beräknade beloppet utgör den övre gränsen förbidraget, vars storlek bestäms av med hänsyn tillomständigheterna i varje särskilt fall. Att en anläggningsägare får betalabidrag enligt 3 kap. 9 § medför i motsats till anslag enligt 3 kap. 8 § inte någon rätt för honom att bli medlem i regleringsföretaget. Han ådrar sig åandra sidan inte heller någon skyldighet atf ta del i de framtida drift- ochunderhällskostnaderna. meddelas bestämmelser om regleringssamfällighetens organisation (3 kap.1225 §§). Dessa bestämmelser är med smärre avvikelser tUlämpliga antingenregleringen sker med eller utan tvångsdelaktighet. För att en regleringssamfällighetskall tillkomma förutsätts att det finns laga tillstånd fUl sådan reglering somavses i 3 kap. Därefter skall medlemmarna anta stadgar för företaget och utsestyrelse. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan utse enledamot i styrelse för regleringsföretag som är av betydelse från aUmänsynpunkt. Stadgarna skall granskas och fastställas av , innan deblir gällande. Anmälan av val av styrelse och om ändring i styrelsenssammansättning skall göras hos . utsetts ochstadgar antagits utgör regleringsföretaget ett från de enskilda medlemmarnaskilt rättssubjekt och kan i egenskap av juridisk person inneha egenförmögenhet, genom styrelsen föra talan vid domstol osv. 2024 §§ VL ges bestämmelser om ledningar som tjänar såväl till avledandeav avloppsvatten som till torrläggning av inark. Där stadgas om ömsesidigarättigheter och skyldigheter för torrläggningsföretag ochavloppsledningsföretag att ansluta sig till varandras ledningar samt omfördelning av kostnaderna för de gemensamma företagen. Motsvarandebestämmelser fanns före , då 8 kap. VL helt arbetades om, i 8kap. 1822 §§ VL. Frågornaom anslutningsrätt och anslutningstvång har väsentligen gjorts beroende av enlämplighets- eller skälighetsprövning. Vad kostnadsfördelningen beträffar ärutgångspunkten att kostnaden för en gemensam ledning i första hand skallfördelas mellan avloppsintresset och torrläggningsintresset.Anläggningskostnaden fördelas enligt huvudregeln med hänsyn till mängden ochbeskaffenheten av det vatten som avleds av en eller flera avloppsintressenfer,å ena, och av en eller flera torrläggningsintressenter, å andra sidan. Omavloppsvattnet medför att ledningen måste utföras på visst sätt och därigenomvållar ökade kostnader, skall ökningen i princip drabba avloppsintressetensamt, eftersom den föranleds av avloppsvattnets beskaffenhet. Om den kostnadför skötsel och underhåll som eljest skulle vUa på torrläggningsintresset minskas,t. ex. genom att ledningen görs täckt i stället för öppen, kan emellertidtorrläggningsintresset få bära skälig andel av ökningen i anläggningskostnad.Ingen av de båda intressegrupperna är skyldig att bi- 1975/76: 215 24 dramed större belopp än som skulle motsvara kostnaden för särskUd ledning ellerkan anses rimligt med hänsyn till gruppens nytta av det gemensamma företaget.Motsvarande grunder gäller beträffande fördelningen av kostnaderna för dengemensamma ledningens skötsel och underhäll. 3 Frågans tidigare behandling i sitt slutbetänkande (SOU 1964: 60) m. m. funnit att det saknades tillräcklig anledning tilllagstiftning om de s. k. vattenvårdsförbunden, begärde år 1967skyndsam utredning av lagstiftningsfrågan (3LU 1967: 32, rskr 1967: 218).Enligt torde avsaknaden av lagstiftning i fråga omvattenvårdsförbunden bidra till att förbunden inte alltid kan utöva sinverksamhet på effektivaste sätt. Bristen på reglerande bestämmelser kansålunda medföra att ett förbund hastigt kan komma att upplösas enbart genom attett mindre antal av medlemmarna godtyckligt utträder ur förbundet. Utantvingande regler kan även svårigheter uppstå vid bildandet av ett förbund. Ivissa fall lär sådana initiativ ha misslyckats och i andra fall har den tid somerfordras för att bilda ett förbund varit orimligt lång. Genom en rättsligreglering kan även exempelvis frågan om bidragsskyldigheten lösas. De som ärmera passiva kan därigenom tvingas att ekonomiskt bidra till de gemensammakostnaderna. Riksdagensönskemål har tillgodosetts genom vattenlagsutredningens direktiv (1969 årsriksdagsberättelse s. 83), Påbegäran av (JoU 1971: 17, rskr 1971: 67) har därefter motionen 1971:414 jämte utskottsutlåtandet överlämnats-tUl vattenlags-utredningen förövervägande av frågan om kostnadsansvaret vid skötsel och vård av vattendrag. Imotionen anförs att frågan om skötseln och underhållet av vattendragen enligtgällande rätt helt är en angelägenhet för ägarna av mark, som kan beräknas hatorrläggningsbåtnad av företagna åtgärder. Denna begränsning av ansvaretframstår som helt orimlig emedan den ekonomiska nyttan ur forrläggningssynpunktidag är av helt underordnad betydelse jämfört med vattendragens värde ur aUmänsynpunkt såsom recipient för spUlvatfenutsläpp, som vattenförsörjnings-underlag,som rekreationsobjekt eller över huvud taget ur allmän naturvårdssynpunkt.Riksdagen instämde i allt väsentligt i de synpunkter som anförts i motionen ochansåg att snabba åtgärder borde vidtas i syfte att ersätta beträffande bätnadsbegreppet med regler bättre avpassade förnuvarande förhållanden. 1975/76: 215 25 Vattenvårdsförbundenägnar sig enligt utredningen i allmänhet huvudsakligen åt recipientkontroU iett visst vattenområde. Medlemmar är vanligen kommuner och större industriersom använder vattenområdet för sin vattenförsörjning eller för utsläpp avavloppsvatten. De s. k. vattendragsförbundens verksamhet har enligtutredningen ofta helt eller delvis inriktats på vad som brukar kallasvattendragens underhåll, dvs. främst rensning och vegationsbekämpning, i sådanavattendrag där flera torrläggningsföretag har att svara för underhållet men däravloppsutsläppen vållar ökade underhållskostnader. I dessa fall hartorrläggningsföretagen slutit sig samman i själva eller tUlsammansmed kommuner och industrier som släpper ut avloppsvatten i vattendraget få tillstånd en rationell och ekonomiskt rättvis lösning av underhållsfrågan. har de miljövårdande myndigheterna genom olika statliga åtgärderfått ett helt annat grepp över föroreningssituationen . En betydandeförbättring av situationen på utsläppssidan och därmed av vattenbeskaffenhetenöver huvud taget bör ha uppnåtts . Utredningen anseremellertid inte att kraven på lagstiftning kan avvisas enbart under åberopandeav denna utveckling. Åtskilliga problem på vattenvårdens område återstår ännuatt lösa. Detta gäller t. ex. frågorna om behandling av brädd- och dagvatten.Ett annat exempel är de svårbedömda störningar som samrrianhänger med tillförselav näringsämnen från jord- och skogsbruk. måste särskild uppmärksamhet ägnas frågan om. Till den del vattendragen har avsänkts, fördjupats, rätats eller invallätsför att torrlägga omgivände mark är underhållet en angelägenhet enbart fördelägarna i vattenavlednings- eller invall-ningsföretaget, dvs. Dessa anser det vara en påtaglig orättvisa att de ensamma fårbära det ekonomiska ansvaret för underhållet, trots att flera andraintressegrupper på ett eller annat sätt är beroende av vattendraget och i vissafall utövar en verksamhet som är ägnad att öka underhållskostnaderna. Frånjordbrukets sida har med skärpa framförts krav på ändrade grunder förkostnadsfördelningen. kan skäl otvivelaktigt anföras för att frågan om vattendragens underhåUåtminstone på kan komma att lösas utan att särskildalagstiftningsåtgärder behöver vidtas. Det är inte ovanligt att kommunernaövertar ansvaret för underhållsåtgärderna efter överenskommelser med berördatorrläggningsföretag. Det är emellertid enligt utredningens mening klart attfrågan på ansvarigt håll bedöms Prop.1975/76: 215 26 somalltför viktig för att kunna göras beroende av frivilliga överenskommelser ochen oviss framtida utveckling i fråga om föroreningssituationen. harför sin del understrukit vikten av skyndsamma lagstiftningsåtgärderoch lantbruksstyrelsen har i skrivelse till utredningen betecknat behovet avsådana åtgärder som synnerligen angeläget. Bestämmelserna i 8 kap. VL omkombinerade avlopps- och torrläggningsföretag är enligt utredningen tillämpligabara i samband med ledningsarbeten men däremot inte om avloppsvatten släpps uti en sjö eller annat naturligt vattenområde som berörs av ett torrläggningsföretag.Bestämmelserna medger alltså inte en tUlfredsställande lösning i sådanasituationer. Som framhållits i motionen 1971:414 är torrläggningsintresset iså fall hänvisat tUl att föra ersättningstalan mot avloppsintresset, om dettainfe kan förmås att frivilligt bidra tUl de ökade kostnader för rensning ochvegetationsbekämpning som utsläppet kan medföra. Sådana processer är docksällsynta. Utgången kan med hänsyn till bevissvårigheter te sig ovissoch risken att få stå för rättegångskostnader verkar också avhållande (sehögsta domstolens beslut nr ST 1169 angående Sagan, sominnebär att torrläggningsintressenternas ersättningstalan ogillades och att deålades att betala Sala kommuns rättegångskostnader i tre domstolsinstanser).Utredningen anser för sin del att önskemål om lagstiftning är klart befogade. Utredningen anser attåtgärder för att ta till vara och rationellt utnyttja vattentillgången i ettvattendrag, t. ex. underhåUsåtgärder, i första hand är en angelägenhet för denärmast berörda lokala intressena. Det är inte lämpligt att staten tar på sigansvaret för underhållet ens av de viktigaste vattendragen. En annan sak ärenligt utredningen att staten givetvis bör stödja allmännyttig verksamhet avifrågavarande slag efter måttet av tillgängliga resurser, (se vidare avsnitt4.5). Kommunerna har på mångahåll i landet känt ett ansvar för vattendragens underhåll och i olika formerfrivilligt åtagit sig förpliktelser i detta hänseende. Åtminstone på längresikt är det, framhåller utredningen, också tänkbart att underhållet i alltstörre omfattning kan bli en angelägenhet för de nya storkommunerna. Fleira avdessa har redan nu personella och tekniska resurser som gör dem väl skickadeatt själva, eventuellt i samarbete med konsulter, ha hand omunderhållsarbetena, och andra kommuner kommer antagligen successivt att skaffasig sådana resurser. Enligt utredningen kan man med tanke på detta fråga sigom inte en rationell ordning skulle kunna uppnås genom att kommunerna också lagligenförpliktades att svara för vattendragens underhåll på liknande sätt som denkommunala renhållningslagen (1970: 892) ålägger kommunerna att forsla borthushållsavfall m.m. Enligt utredningen är emellertid flera nackdelar förbundnamed en sådan ordning. För det första tiUgodoser man inte därmed i önskvärdutsträckning ett från planeringssynpunkt viktigt önskemål attunderhållsfrågorna skall 1975/76: 215 27 kunnasamordnas för vattensystemen i deras helhet. I varje fall skulle en dyliksamordning ofta förutsätta ett system med kommunalförbund. Systemet kan välvara genomförbart på sina håll men måste på andra ställen bli otympligt. Enförpliktelse för kommunerna att svara för underhållet av vattendragen skulleför det andra innebära att man på kommunerna för över ett ekonomiskt ansvarsom enligt miljöskyddslagen (1969: 387) (ML) och statsmakternas uttalanden iandra sammanhang skall bäras av dem som förorsakar inträffade störningar, idetta fall främst ägare av jord- och skogsbruk liksom av anläggningar frånvilka närsalter förs ut i vattendragen med avloppsvattnet. Frågan om en fördelningav miljövårdskostnaderna mellan stat, kommun, näringsliv och enskilda studeras f.n. av utredningen (Jo 1971: 08) rörande kostnaderna för miljövården. För attkommunerna skall kunna fördela kostnaderna mellan berörda intressenter skullekrävas ett administrarivt sett utomordentligt svårhanterligt avgiftssystem.Med hänsyn tUl de nackdelar som har nämnts och tUl det pågåendeutredningsarbetet kan vattenlagsutredningen inte förorda en lösning avvattendragens underhållsfråga som innebär att kommunerna förpliktas ansvara förunderhållet. har pekat på (JoU1971: 17 s. 2) utvägen att ändra de bestämmelser i , enligt vilka frågan omvattendragens skötsel och underhåll helt är en angelägenhet för ägarna av som kan beräknas ha torrläggningsbåtnad av företagna åtgärder. Den avriksdagen anvisade lösningen innebär enligt utredningen att genomförandet ochunderhållet av t. ex. ett vattenavledningsföretag skulle bli en gemensam angelägenhetför forrläggningsintressenterna och för de kommuner och industrier somanvänder vattenområdet som recipient eller ytvattenfäkt, eventuellt också förlänsstyrelsen eller annan statlig myndighet som företrädare för det tillvattenområdet knutna naturvårdsintresset. Det skulle alltså gälla att i 7 kap. VLinföra en motsvarighet till bestämmelserna i 3 kap. 8 och 9 §§ VL om vissaintressens medverkan i kombinerade kraft- och torrläggningsföretag. En reformav sådant slag skulle enligt utredningen bli av betydelse främst för desannolikt fåtaliga torrläggningsföretag som kommer till stånd efter en ny lagsikraftträdande. Enligt utredningens mening skulle däremot dessgenomslagsförmåga bli dålig när det gäller existerande företag. Utredningenvill därför inte förorda att frågan löses på det sättet. mening talar starka skäl för att en lämplig generell samordningdels mellan torrläggningsföretagen inbördes, dels mellan dessa företag ochandra vattenintressen skulle kunna vinnas inom ramen för en sammanslutningmellan intressenterna inom olika vattenområden. En sådan samordning har inågra faU redan kunnat nås.på frivillig väg. Enligt utredningens mening bör manmed utgångspunkt i de överenskommelser som sålunda har träffats söka utforma ensärskild lagstiftning som öppnar möjlighet för samverkan mellan alla berörda 1975/76: 215 28 vattenintresseni sammanslutningar med fastare former än de nuvarande. En förutsättning föratt denna lösning skall leda tiU önskat resultat är att lagen innehåUer reglerom anslutningsrätt, anslutningstvång och kostnadsfördelning. Omman lagstiftningsvägen reglerar de nu behandlade samordningsfrågorna, bör manenligt utredningen söka lösa frågan om vattendragens underhåll isådana fall då ett vattendrag eller del därav inte berörs avtorrläggningsföretag. Som exempel på andra åtgärder än rena underhållsåtgärdervilka emellanåt kan böra verkställas i samverkan mellan olika intressen och somkan innebära så omfattande åtaganden att lagregler kan behövas som stöd förintressenterna vill utredningen nämna sjö- och vattendragsrestaureringar. Andrasådana åtgärder är regleringar som har till syfte att tUlgodose recipient-eller vattenförsörjningsintressen eller att minska översvämningsrisker. Dennya lagstiftningen bör också omfatta recipientkontroU. Den bör enligtutredningens mening däremot inte ta sikte på sådan samverkan i vattenregleringsföretagför kraftändamål som behandlas i 3 kap. VL. Utredningen använder sigav uttrycket hushållningen med vattnet för att ange ändamålet med förbundensverksamhet. Här avser utredningen alltså något annat än den vattenhushållningsom regleras i 2 kap. 27 32 §§ VL. Den förordade terminologin anknyter istället till den numera gängse definitionen på vattenhushållning som verksamhetvUken avser att ta rill vara och rationellt utnyttja vattentillgångarna inomett område. Sammanfattningsvisanser utredningen att det med hänsyn främst till frågan om underhåUet avvattendragen finns behov av en lagstiftning om samverkan mellan alla berördavattenintressen. Förbundens uppgift skall vara att genom olika åtgärder främjaen från allmän eller enskild synpunkt ändamålsenlig hushåUning med vatten inomvisst verksamhetsområde. Bland de åtgärder som härvid kan komma i fråga märksfrämst rensningsarbeten i vattensystem som till följd av avloppsutsläpp ärsärskilt utsatta för igenväxning och igenslamning. Vidare kan förbunden ägnasig åt exempelvis regleringsåtgärder för att utjämna skillnader meUan hög- ochlågvattenföring, saneringsarbeten och recipientkontroU. 4.2Vissa utgångspunkter för en ny lagstiftning Desammanslutningar för samverkan i vattendragen som utredningen förordar kallarutredningen vattenförbund. Vattenförbunden bör enligt utredningen varasjälvständiga rättssubjekt med förmåga att förvärva rätttgheter och ikläda sigskyldigheter. Alla som sakligt sett bör medverka i gemensamma åtgärder kommuner, industrier, torrläggningsföretag och andra intressenter bör varamedlemmar i vattenförbund. 1975/76: 215 29 Den nya lagstiftningens huvuduppgift bör vara att främja friviUigsamverkan. Vissa tvångselement kan emellertid inte undvaras. Bestämmelser fårdärför meddelas rörande de förutsättningar under vUka någon mot sittbestridande får tvingas att ansluta sig till vattenförbund. Lagen måste ocksåskydda den anslutne mot alltför långt gående ekonomiska förpliktelser.Förbundens organisation och inre rättsförhållanden bör därför regleras i lag.Frågan om förutsättningarna för anslutningstvång är uppfyllda bör prövas undermedverkan av det allmänna och förbundens verksamhet bör stå under viss offentligkontroll. I fråga omvattenförbundens plats i det allmänna miljövårdsarbetet bör enligt utredningenen allmän utgångspunkt vara att förbunden inte skall överta nägra av debeslutsfunktioner som ankommer på statliga och kommunala myndigheter.Däremot bör det inte finnas något hinder för dessa myndigheter att låtaförbunden svara för arbetsuppgifter som annars skulle ankomma på enskUdaintressenter. Över huvud taget är det enligt ulredningens mening angeläget attförbundens verksamhet planeras och bedrivs i nära samarbete med demiljövårdande myndigheterna. Med hänsyn till att förbundens verksamhet oftapräglas av ett betydande mått av allmännytta bör det vidare övervägas attgenom ändringar i VL underlätta genomförandet i förbundens regi av sådana åtgärdersom måste underkastas vattenrättslig prövning. Det måste givetvis i detsammanhanget tillses att kommunerna får samma möjligheter som förbunden att medstöd av VL vidta åtgärder i miljövårdens intresse. Förbundensverksamhet måste enligt utredningen självfallet också planeras och utövas såatt medlemmarnas gemensamma bästa tillgodoses. Det är emellertid ofrånkomligtatt man i en verksamhet som inte alltid medför direkta ekonomiska fördelar förmedlemmarna måste ta särskild hänsyn till de enskilda medlemmarnas intressen.En skälig avvägning mellan medlemmarnas gemensamma intressen, å ena, ochdäremot stridande enskilda intressen, å andra sidan, torde i själva verketvara en förutsättning för en meningsfull samverkan i vattenförbund. Den huvudprincipenbör alltså gälla att vattenförbund i sin verksamhet skall tillgodosemedlemmarnas gemensamma bästa men även beakta varje medlems enskilda intresseni skälig omfattning. När detgäller den närmare utformningen av bestämmelser om vattenförbunden ligger detenligt utredningen nära till hands att jämföra med fastighetsrättens regler om s.k. tvängssamfälligheter. De mest näriiggande exemplen är de kombineradereglerings- och torrläggningsföretagen enligt 3 kap. VL och de kombineradeavlopps- och torrläggningsföretag som behandlas i 8 kap. VL. Likartadebestämmelser finns i bl. 7 kap. VL, anläggninslagen (1973: 1149) och lagen(1973: 1150) om förvaltning av samfälligheter. Det bör emellertid framhållasatt lagstiftningen om tvångssamfälligheter tar sikte på gemensamma anordningar Prop.1975/76: 215 30 somär av stadigvarande, främst ekonomisk betydelse för en grupp varandranärliggande fastigheter, medan vattenförbundens verksamhet skall omfatta olikaåtgärder som kan sägas ha betydelse främst från allmänna miljövårdssynpunkter.Varken verksamheten eller medlemskretsen kan preciseras från början på detsätt som är möjligt i fråga om de fastighetsrättsliga tvångssamfälligheterna.Detta utesluter självfallet inte att regelsystemen särskilt i vad gäller de associationsrätfsligafrågorna bör samordnas så långt det är möjligt. En sådan samordning ter sig destomera naturlig som utredningen enligt tilläggsdirektiv (riksdagsberättelses. 37) skall i möjlig mån anpassa VL rill den nya sam-fäUighetslagstiftningen. mening har vattenförbunden sin viktigaste uppgift att fylla i devattendrag där underhållsfrågan har störst aktualitet, dvs. i de meratätbefolkade delar av landet där samhällsutvecklingen har medförtmotsättningar mellan avlopps- och torrläggningsintressena. Det är naturligtvisockså tänkbart att föreliggande intressemotsättningar kan utjämnas på grundvalav frivilliga överenskommelser utan att vattenförbund bildas, eventueUt inomexisterande . Genomförandet av en lag omvattenförbund innebär alltså inte att de nuvarande frivUliga sammanslutningarnablir överflödiga eller måste ombildas till vattenförbund. Som en allmänförutsättning för att vattenförbund skall få bUdas bör enligt utredningen gällaatt en samverkan mellan intressenterna för att främja hushåUningen med vattneti visst vattenområde är av väsentlig betydelse från allmän eller enskildsynpunkt. Som utredningen har berört (se avsnitt 4.2) bör samverkan ivattenförbund i största möjliga utsträckning bygga på frivillighetens grund.En meningsfull samverkan torde i allmänhet förutsätta att åtminstonehuvudintressenterna är positivt inställda. I motsatt fall får man räkna med attde i fortsättningen begagnar varje möjlighet att dra sig ur gemenskapen och deekonomiska förpliktelser den för med sig. Med hänsyn härtill bör det enligt utredningeni lagen uppställas krav på att förbundsbildningen stöds av en viss opinionbland intressenterna. bör inte få bildas, om de som kan blimedlemmar mera allmänt motsätter sig förbundsbUd-ningen och har beaktansvärdaskäl för det. Ett sådant skäl kan vara att ändamålet, t. ex. underhåll av ettvattendrag, ändå kommer att uppnås på grund av frivilliga åtaganden. Förvattenförbundens del kommer utredningens förslag att innebära att de som harstörst intresse av ett förbunds verksamhet och följaktligen är mest beroendeav denna får vara beredda att svara för huvuddelen av kostnaderna. Derasmedverkan kommer i allmänhet att utgöra en 1975/76: 215 31 förutsättningför att förbundsbUdningens syfte skall uppnås.