prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — Dessa båda system -skadestånd och försäkring på den skadelidandes sida - fungerar ofta vid sidanav varandra men är delvis samordnade, t. ex. sä all försäkring helt ellerdelvis utesluter skadeståndsansvar, vilket är fallet med socialförsäkringen. En grundläggande princip inom skadeständsrällen är altskadeståndet skall försätta den skadelidande i samma läge som om skadan intealls hade inträffat. Skadeståndet skall med andra ord täcka hela skadan, i denmån inte ersättning utgår från andra ersättningsanordningar vars förmånerskall samordnas med skadeståndet. Vissa avsteg från denna princip förekommerdock. Den som har gjort sig skyldig till en skadevållande handling eller annarsansvarar för denna är inte skyldig alt ersätta alla följder av handlingen. Förskadeslåndsskyldighet förulsätls nämligen all del föreligger elt på visst sätlbestämt orsakssammanhang mellan handlingen och skadan. Man brukar i juridisklitteralur och praxis tala om ett krav på adekvat kausalitet. Därmed avses attden inträffande skadan skall för en person med kännedom om alla föreliggandeomständigheter ha framstått som en beräknelig och i viss mån typisk följd avdet skadegörande beteendet. Vidare kan skadeståndet nedsättas på grund av atlden skadelidande har varit medvållande till skadan. Slutligen finns för vissakategorier skadeslåndsskyldiga bestämmelser om jämkning av skadestånd i vissasärskilda fall. För all skadeståndsansvar skall föreligga krävs normaltatt skadan har vållats uppsåtligen eller av vårdslöshet av den mol vilkenskadeståndskravet riktar sig. I vissa fall kan skadeståndsansvar emellertidföreligga även när annan har vållat skadan eller oberoende av om vållande över huvudtagel kan tillräknas nägon. När skadeståndsansvaret grundas på vållande, är detden skadelidande som har bevisbördan för atl uppsåt eller vårdslöshetföreUgger. I vissa fall gäller dock undantag härifrån. sådant undantagföreligger när någon skadas tUl följd av trafik med bil. För att undgåskadeslåndsskyldighet i detla fall måste bilisten styrka alt han inle harförfarit oaktsamt. Elt annal undanlag med motsvarande innebörd gäller när skadauppstår i samband med behandling av djur. Detta undantag regleras i 22 kap. 4 §byggningabalken. I del följande redogörs översiktligt för de regler somgäller om skadestånd vid personskada (avsnitt 2.2) och andra förmåner som utgårvid sådan skada (avsnitt 2.3) samt om samordning mellan skadestånd och andra förmåner (avsnitt 2.4). En utförligare skildring avdessa regler finns i betänkandet Skadestånd V s. 35-111. Vidare behandlaskortfattat gällande regler om skadeUdandes medvållande (avsnill 2.5) och omjämkning av skadestånd (avsnitt 2.6). En närmare redogörelse för dessa reglerfinns i Skadestånd 111 s. 12-17 och 59 saml i Skadestånd V s. 6872. Slutligenberörs bestämmelsen i 22 kap. 4 § byggningabalken om skadestånd vid behandlingav djur (avsnitt 2.7). 2.2 Skadestånd vid personskada Med personskada förstås i svensk rält den fysiska ellerpsykiska defekt hos den skadelidande som utgör en direkt följd avskadehandlingen. Defekten kan uigöra en mekaniskt framkallad direkl skada päden kroppsliga organismen (en krossad fot, köttsår, inre blödningar etc). Denkan också beslå i en sådan skada som har framkallats genom förgiftning,strålning e. d. (förstörda vävnader, inre sjukdomstillstånd etc). Defekten kanvidare vara av psykisk art. När en person i samband med en obehaglig upplevelseeller liknande drabbas av psykisk chock kan om förutsättningar härför iövrigt föreligger skadestånd utgå på grund av personskada. Detsamma gällervid skada på den psykiska hälsan genom ärekränkning eller annan icke fysiskpåverkan. Även lidande och obehag som har framkallats av elt fysisktdefekttillstånd ersätts i viss omfattning som personskada, nämUgen genom s. k.ideellt skadestånd. Slulligen föreligger personskada då nägon avlider tillföljd av en skadehandling. Den som har tillfogats personskada kan enligt 5 kap. 2 §skadeståndslagen få ersättning för såväl ekonomisk som ideell skada. TUlekonomisk skada räknas de kostnader som uppstår i samband med värden av denskadelidande (sjukvård m. m.). Som ekonomisk skada ersätts vidare förlorad arbetsförtjänstunder den akuta sjukdomstiden saml varaktig förlust av arbetsförmågan(invaliditet) efter ulgången av denna lid. Ideell skada gollgörs i form aversättning för sveda och värk saml för lyte eller annal stadigvarande men. Om en skadelidande avlider innan ersättningsfrågan blivitreglerad, övergår hans räll lill ersällning för ekonomisk skada på dödsboet.Rätten till ersättning för ideell skada som har drabbat den avlidne förfallerdäremot genom dödsfallet, om inte skadevåUaren utfäsl sig altbetala ersättningen eller ålagts ersättningsskyldighet genom dom. 1 samband med ell dödsfall kan även andraersättningsanspråk aklualiseras. Dödsboet kan ha anspråk på ersättning förbegravningskostnader m. m., och dödsbodelägarna kan ha krav pä ersättning försorgkläder och resor i samband med begravningen. Dessulom kan de efterlevandeenligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen få ersättning för förlust av underhäll som de har åtnjutit av den omkomne. Däremotfinns inte någol stöd för alt tillerkänna efterlevande ersättning föricke-ekonomisk skada, t. ex. del psykiska lidande som dödsfallet i olikaavseenden kan ha inneburit. Den inom skadeståndsrätten grundläggande principen attskadeståndet skall täcka hela skadan innebär atl slora skadeståndsbelopp kanbli akluella vid personskada, I dagens praxis har koslnaderna för enpersonskada i flera fall närmat sig 1 milj. kr. Trots all några generellabegränsningar inle finns i ersättningsnivån inom skadeständsrällen, kan deldock anlas all man i rättstillämpningen iakttar en viss restriktivitet när delgäller alt döma ut skadestånd för myckel stora inkomstförluster. En gräns bliri skaderegleringen ibland det lillgängliga försäkringsbeloppet. 2.2.2 Skadestånd till den som har tillfogats personskada Enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen skall den skadelidandei princip ha full ersättning för läkararvode och andra kostnader som uppkommermed anledning av skadan. Dessa kostnader läcks emellertid i slor utsträckningpä annal sätt, framför allt genom socialförsäkringen. Detta gäller t. ex.kosinader för sjukhusvärd och annan sjukvård. Del kan också tänkas altsjukvårdskostnader i den män de inle ersätts av del allmänna gollgörs genomen olycksfalls- eller sjukförsäkring. Sådan försäkringsersättning avräknas närskadeståndet lUI den skadelidande bestäms. Endast i den mån den allmännaförsäkringen eller privat försäkring av angivet slag inte täckersjukvårdskostnader e. d. blir del aktuellt alt kräva dem skadeståndsvägen. Kostnader som inte ersätts av andra ersättningsanordningarkan i sin helhet komma att falla på den skadeståndsskyldige. Detta gäller t.ex. utgifter som den skadelidande har haft för exlra hemhjälp eller annansärskild hjälp eller för särskilda anordningar i hemmet och som inle ersätts avstatsmedel. Den skadelidande kan vidare länkas behöva kompensation förfördyrade levnadsomkostnader av oUka slag pä grund av skadan. Det bör dockuppmärksammas atl gottgörelse för kostnader av olika slag ärinbakad i själva invaliditelsersättningen eller i ersättningen för lyte ellerannat stadigvarande men. Vanligt är t. ex. att en invaliditetsUvränta förhöjsmed . för olika löpande kostnader (taxiresor, hemhjälp etc). Enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen skall ersättning utgesför hinder eller förlust i den skadades näring. Därmed avses i huvudsak förlustav arbetsinkomst. Sådan förlust kan uppkomma läkningsprocessen pågår den akuta sjukdomstiden men också efter denna lidpunkl, om en stadigvarande skada har konstaterats -invaUditelstiden. Ersättningen kan avse förfluten tid ("ersättning förförlorad arbetsförtjänst") eller framtiden ("ersättning förbeslående arbetsoförmåga" eller "invaliditetsersättning"). Med de inskränkningar som följer av reglerna om samordningmed andra förmåner (se avsnitt 2.4) skall enligl gällande rätt fullt skadeståndulgå för inkomstförlust i förfluten tid och i framliden. TiUämpningen av dennagrundsals är emeUertid i detta hänseende förknippad med särskilda problem. Vidt, ex. sakskada vållar skadans slorlek mindre komplikationer, efiersomvärderingen oftast kan göras på ell konkret underlag. Ersällning förinkomstförlust får däremot helt naturligt i stor utsträckning fastställas pågrundval av anlaganden, dvs. efter en övervägande abstrakt bedömning. När det gäller ersällning för förfluten tid är bevislägetvisserUgen i aUmänhet sådani att abstrakta normer inte behöver användas. Mankan ju hålla sig tiU den inkomstförlust som faktiskt har visat sig. Det lordenumera också vara vanligt åtminstone i skaderegleringen utom rätta att manbestämmer ersättningen efter den skadebetingade faktiska förlust som har visalsig. Detta gäller vare sig invaliditeten enligt medicinsk bedömning är högreeller lägre än vad som svarar mot den fakliska förlusten. I vissa fall förekommer det emellerlid alltjämt all manlåler invalidi-lelsbedömningen avgöra ocksä ersättningen för förfluten tid,även om det skulle vara klarlagt all någon inkomstförlust inte har uppkommit.Också i andra fall kan ell mera abstrakt underlag behöva tillgripas även vidbedömningen för förfluten tid. Detta gäller ibland t. ex. i fråga omsjälvständiga företagare eller personer inom yrken där inkomsten varierar mellanolika säsonger. Praktiskt viktiga fall är också skadelidande med enbarthushållsarbete. Man har inte heller alllid ansett det möjligt att utan vidarelägga dén fakliska förlusten till grund för skadeståndet, när det finnsanledning anla att den skadelidande inte hell har utnyttjat sin kvarvarandearbetsförmåga. 1 sådana fall har ibland beaktats vad den skadelidande bortkunna förtjäna. Därvid har det kunnat framstå som lämpligt att använda sammanorm vare sig skadeståndet avser förfluten lid eller framtiden. 1 rättspraxistorde detla dock ha skett endast om särskilda skäl har förelegal. När det däremoi gäller ersättning för framtiden måstebedömningen ske i huvudsak abstrakt, dvs. på grundval av antaganden om denskadeUdandes framtida inkomster, om han inte hade skadats, och vilka inkomsterhan kan uppnå trots skadan. Beträffande invaUditetens framlida inverkan påarbetsförmågan har de svårigheier som är förenade med bedömningen häravbidragii lill alt ersättningen ofta beslämts efter skadans medicinska invaliditetsgrad.Därmed avses den gradering av skadan i medicinskt avseende som görs avmedicinsk sakkunskap. Denna gradering sker väsentligen med ulgångspunkt iyrkesskadeförsäkringens tabeller över normalgrader vid olika skador (se avsnitt2.3.3) och annat material som grundar sig på tidigare medicinska erfarenheterav den inverkan en viss fysisk defekt har på den Prövningen mynnar vanligenul i ett procenttal som uttrycker nedsättningen i arbetsförmågan. Vid en prövningenbart med hänsyn tUI skadans medicinska invalidilelsgrad sker alltså intenägon individuell bedömning av skadans faktiska följder för den skadelidandesförvärvsförmåga, dvs. dennes möjligheter att utnyttja sin kvarvarandearbetsförmåga (s.k. ekonomisk invaliditet). 1 tidigare skadeståndspraxis har avseende fästs mera vidden medicinska invaliditelsgraden i elt visst fall än vid skadansförvärvsmässiga konsekvenser för jusl den skadeUdande. Och åtminstone idomstolarnas praxis föreligger alltjämt en stark bundenhet vid den medicinskauppskattningen av invaliditeten. Så sent som fastslog högsta domstolenall del bör fordras särskilda skäl för alt i höjande eller sänkande riktning gåfrån de i tabellerna angivna invalidiletsgraderna (NJA 1966 s. 254). Efter handsynes emellertid i skadeständspraxis, särskilt i den utanför domslolarnatillämpade skaderegleringen och inom ersättningsanordningar avtrygghelsförsäkringens lyp (se avsnill 2.3.2), ha ägt rum en utveckling iriklning mol en mera individuell bedömning av skadeståndet. Även om denmedicinska invaliditetsgraden fortfarande spelar en viktig roll, förekommeravsleg i höjande eUer sänkande riklning med hänsyn lill de anlaganden man kangöra om skadans faktiska inverkan i del särskilda fallet på den skadelidandesarbetsförmåga. NärinvaUdileten i det akluella fallel har fastställts, återstår all beslämma detinkomstunderlag som invaliditelsgraden skall lillämpas på. Inkomstunderlagel äri princip den inkomst som den skadelidande, om han inte hade blivit skadad, kanvid i huvudsak oförändrat penningvärde antas ha beretl sig somskadeståndet avser. Man utgår därvid frän arbetsförtjänsten i den skadelidandesyrke vid tiden för skadeståndsprövningen. Höjningar som har ägt rum under tidenefter skadan beaktas alltså. Om den skadelidande har utövat etl s. k. fritlyrke (enskild företagare etc.) eller har sysslat med hemarbele, måste underlagetbestämmas efter en mera skönsmässig uppskattning, grundad bl. a. på Jämförelsermed utövare av samma yrke eller sysselsättning. Inom ramen för invaliditelsersättningen gottgörs iblandäven andra skador än den konstaterade inkomstförlusten. Framför allt gällerdella i situationer där egentlig ekonomisk förlust är svär atl påvisa eller därden framtida utvecklingen moiiverar en säkerhetsmarginal för en eventuellförsämring i livssituationen. Skadeståndet fär i dessa fall lill övervägandedelen karaktär av ersättning för ideell skada. Enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen ersätts vid sidan avden ekonomiska skadan ocksä ideell skada, nämUgen sveda och värk samt lyteeller annal stadigvarande men. Posten sveda och värk avser närmast fysiskt och psykisktlidande under den akuta sjukdomstiden efter skadan. Ersättningsbeloppen har efterhand i stor omfattning standardiserats. Sveda och värk brukar ersättas i ettsammanhang sedan akuttiden har övervunnits och förhåUan- dena kan överblickas. Den ideeUa karaktären är inte alltidrenodlad. Olika utlägg för atl underlätta den skadelidandes tillvaro undersjukdomstiden ersätts ofta som en del av beloppet för sveda och värk. Poslen lyte eller annal stadigvarande men omfattarkompensation för bestående lidande eller obehag, alltså skadeföljder somkvarstår efter den tidpunkt då den skadelidandes tillstånd har blivit bestående.Med lyte avses vanställande kroppsfel, t.ex. ärr, hälla eller förlust av någonkroppsdel. Annat men än lyte tar sikle pä andra framlida följder av skadan,inte bara sådana som medför direkt smärta eller obehag utan också sädana somframkallar svårigheter för den skadelidande atl klara sig i normall liv. 1denna form ersätts sålunda förlust av sinnesfunktioner, impotens samt kroppsfelsom inle är vanställande (t. ex. rörelsehinder, lalfel eller besvär i olikasammanhang med protes). har skadeståndet i viss omfattning karaklär aversättning för ekonomisk skada, t. ex. när den avser särskilda kostnader somuppkommer för den skadelidande och som inte ersätts pä annan väg. Ett typfallär fördyrade levnadsomkostnader av olika slag, säsom för resor, läkemedel,särskilda klädespersedlar och hjälp med oUka sysslor som den skadelidandetidigare har kunnat utföra själv. Ersättning för kostnader, för inkomstförlust som avserförfluten tid och för ideell skada utgår normalt i form av engångsbelopp. Ävenersättning för framtida inkomstförlust (invaliditelsersättningen) bestämsibland som engångsbelopp. Det vanligaste är dock all denna ersättningfastställs i periodiskt förfallande belopp (livränta). Livränta är den hell dominerande ersättningsformen vidhögre grader av invaUditet men förekommer även vid lägre invalidilelsgrader.Den används ibland t. o. m. när skadan inle alls eller endasi i mycketbegränsad omfattning har inverkat på den skadelidandes förvärvsförmåga.Livräntan är i dessa fall avsedd att vara en säkerhetsmarginal för den framlidautveckhngen (s. k. risklivränta) eller att utgöra ersättning för den exlraanspänning, som kan krävas för atl den skadelidande trots skadan skall klarasill arbete, och att läcka vissa andra än rent förvärvsmässiga skadeföljder, t.ex. de minskade möjligheter lill ohka fritidsaktiviteter som skadan har förlmed sig (s. k. besvärslivränta). Livräntan är vanligen Uvsvarig men kan iblandvara temporär, särskilt när invalidiletstillsländet kan komma alt förändras.Det är inte nödvändigt att livräntan bestäms lill samma slorlek . Den kan i slället, beroende på omständigheterna, ges olika höjd underolika lidsperioder, t. ex. vissl belopp fram lill den skadelidandespensionering och därefier reducerad ersättning lill hälften eller tvätredjedelar. En anledning tUl att bestämma livräntan till varierande belopp kanvara anpassningssvårigheter (s. k. anpassningslivränta). Livränta är skyddad mot förändringar i penningvärdet.Enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivränlor skalllivräntebeloppet ändras i takt med basbeloppets förändringar, dock högstmed . Äldre livräntor värdesäkras genom särskildaförfattningar. Invaliditetsersättningenbesläms i regel som engångsbelopp, om den medicinska invaliditetsgraden ärrelativt låg 10 ä och skadeföljderna inte alls eller bara i ringa månkan antas påverka den skadelidandes ekonomiska situation. Skadeståndet kan isådana fall inriktas pä alt täcka risken för framlida inkomstförlust och utgöragottgörelse för särskilda ålerkommande kostnader, säsom ökade resekostnader,kostnader för hemhjälp och vissa vårdkostnader vilka rimligen bör gottgöras iförväg och inte betalas i efterskott mot räkning och kvittens för varje gäng.Vid mindre invaliditeler kombineras ofta den ekonomiska och den ideellaersättningen i ett enda belopp. Skadeståndet anges i dessa fall som förhöjdideell ersättning, om inte med hänsyn till att inkomstförlust går attkonstatera ell avrundat ersättningsbelopp anses kunna delas upp i en post förekonomisk skada och en post för ideell skada. Kombinationermellan Uvränla och engångsbelopp lorde inte vara vanliga i värt land. Del kandäremoi förekomma atl skadestånd, som frän början har bestämts som livränta,därefter- helt eller delvis byts ul mol engångsbelopp. 1 praxis har detta dockmedgetts endast när den skadelidande kunnat hänvisa till ell bestämt ändamålmed utbytesbeloppet (exempelvis investering i rörelse eller bostad). När detgäller trafiklivränta som har fastställts av domstol fär sådant utbyte enligt13 § lagen (1929:77) om trafikförsäkring ä motorfordon ske endast om detföreligger synnerliga skäl och bara efter tillständ av försäkringsinspeklionen.Molsvarande princip lorde tillämpas ocksä beträffande andra trafiklivränlor,dvs. sådana som har bestämts genom avtal mellan försäkringsbolag ochskadelidande. Utbyte av sädan livränta sker i praktiken endast efter hörande avIrafiknämnden. Det förekommer även atl Uvränla som utgår på grund avansvarsförsäkring byts ul mot engångsbelopp. Också här fordrar åtgärden skäl avviss styrka. När Uvränla eller engångsbelopp skall bestämmas blir detav betydelse vilket kapitalbelopp som skall anses svara mol elt visstperiodiskt belopp. När en försäkringsgivare fonderar kapitalbelopp för attIrygga en livränta, sker beräkningen av beloppet efter vissa grunder. Delvisandra grunder har använts när engångsbelopp fastställts frän börjansom ersättning för framlida inkomstförlust. Man utgär då som regel från att entänkt livränta skall täckas av engångsbeloppet, och detta kommer att utgöra enofta tämligen grov uppskattning av livräntans kapitaliserade värde. En Iredjesituation är den där en fastställd livränta skall bytas ut mot ettengångsbelopp. En översikt av olika kapitaliseringsmeloder lämnas i SkadeståndV s. 61 ff. Skadestånd i form av livränta är i princip skattepliktiginkomst, medan engångsbelopp är skattepliktigt endast om det avser utbytt, isin helhet skattepliktig livränta eller eljest utgör ersättning för förioradinkomst av skattepliktig natur. För ideell ersättning föreligger inteskattskyldighet. Omprövning av skadestånd för framtida inkomstförlust Inom skadeständsrällen gäller f. n. alt man i normala fallinte kan åstadkomma någon framtida anpassning av skadeståndet till försämringeller förbättring i den skadelidandes tillstånd. När elt skadestånd harfastställts genom ett rättskraftigt avgörande, kan det inte ändras efterprövning i ny ordinär rättegång. 1 fråga om skadestånd som fastställts i formav livränta har dock i rättspraxis den .skadelidande i vissa särskUda faU nämligen då skadans omfattning inte har kunnat slutligt avgöras vidprövningstUlfället gelts en möjlighet att i män av behov fä ersättningsfråganomprövad vid domstol. Processtekniskl har detta lösls på det sättet att i denförsta domen tagits in elt förbehåll för den skadelidande om rätt atl framdelesföra talan om ändring av Uvräntan. Förbehåll av detta slag, som ocksä kan gällatill förmån för den skadeståndsskyldige, torde framför allt komma tUlanvändning vid skador som drabbar barn och unga personer, där skadeföljderna iframtiden kan vara praktiskt taget omöjliga att bedöma vid tiden förprövningen. All döma av tillgänglig rättspraxis är de domslolsfall därförbehåll medges ganska få. Beträffande skadestånd som bestämts i form avlivränta sker anpassningen till skadeutvecklingen i osäkra fall i prakliken islället sä alt livräntan fastställs att utgå endast för begränsad tid för attdärefter omprövas eller all ulvecklingen eljesl avvaktas under lämpliglidsperiod innan skadeståndet definitivt fastställs. Försäkringsbolagen brukari sin skaderegleringspraxis vidare medge vissa möjligheter till omprövning ävenav definitiv livränta, om skadan har undergått en väsentlig medicinskförsämring. Även omprövning av engångsbelopp har ibland medgetts. 2.2.3 Skadestånd vid dödsfall Begravningskostnader m. m. Några lagregler om rätt för den avlidnes dödsbo lillersättning för begravningskostnader finns inle. 1 rättspraxis har emellertidslagits fast atl dödsboet kan få ersättning för vad som skäligen kan anseserforderligt till bekostande av den avlidnes begravning. Faktorer som inverkarpå denna skälighetsbedömning är den avlidnes ålder och samhällsställning samtekonomiska villkor elc. Man beaktar dock sällan delaljposterna utan i slälletkostnadernas totala nivä. Inom en sådan ram kan ersättning ulgä för nästan allautgifter som brukar förekomma i samband med en begravning. Ersättning haremellerlid i praxis vägrats för kostnad för framtida vård av gravplats och förboupptecknings- och boutrednings-kostnader. Inte heller beträffande dödsbodelägarnas egna kostnader isamband med begravningen finns nägon lagreglering. Dessa kostnader behandlasdock i rättspraxis på samma sätt som egentliga begravningskostnader. De utdömsofta i en klumpsumma där de egentliga kostnaderna ocksä ingår. En individuell prövning med hänsyn lill den enskildedödsbodelägarens behov och förhållanden sker dock . Ersätiningsgillakosinader är framför alll de som avser sorgkläder och resor i samband medbegravningen. Del krävs dock att den som gör anspråk på ersällning slår i närarelation lill den avlidne. Endast efterlevande make, barn och föräldrar kommeri fråga samt, om den avlidne var elt barn, i föräldrahemmet bosatta syskon. Enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen skall den som enligtlag har rätt lill underhåll av nägon som bhvit dödad fä ersättning, om han tillföljd av dödsfallet kommer all sakna erforderligt underhäll. Ersättningen utgesav den som är skadeståndsskyldig med anledning av dödsfallet och bestäms eftervad som befinns skäligt med hänsyn till dennes ekonomiska förhällanden ochomständigheterna i övrigt. Den krets av efterlevande som kan få skadestånd beslämsalltså med ledning av den legala underhällsplikten. Detta innebär attersällning kan ulgå endast till efterlevande make i äktenskapet eller tidigareäktenskap, barn lill den avlidne eller hans make, moder till den avlidnes barnutom äktenskap samt den avlidnes föräldrar (se 5 kap. 2 och 7 §§ och 11 kap. 14§ saml 7 kap. 1-4 och 10 §§ ). För rätt till skadestånd krävs i princip allunderhällsplikten har varit aktuell vid tiden för dödsfallet. I rättspraxis hardock även en framtida underhållssituation beaktats, när grundad anledningfunnits lill antagande alt den avlidne tämligen snart skulle ha väsentligt bidragiilill den efterievandes underhåll.