prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Tvåav utredningens experter, chefsåklagaren och professorn , har avgett ett särskUt yttrande i frågan om valet av alternativ förregleringen av snyltningsbrotten. Morath och anser att utredningensandra alternativ, som innebär att snyltning kvarstår som ett särskilt brottmen med ett begränsat tillämpningsområde, är det riktiga, eftersom starka skältalar mot det första alternativet. Morathoch befarar sålunda att ett upphävande av snyltningsbestämmelsen i 9kap. 2 § andra stycket BrB skulle ofördelaktigt påverka betalningsmoralen isamhället och föra med sig både ökade frestelser och ökade möjligheter attunderlåta betalning. Enligt deras mening skulle priset för reformen få betalasav taxichaufförer och andra, som i sitt yrke har att betjäna en okänd aUmänhet. Morathoch anser vidare att även praktiska skäl talar mot ett avskaffande avden särskilda snyltningsbestämmelsen. Eftersom en anmälan i sådant faU kommeratt avse misstanke om bedrägeri och då det ofta kan vara svårt att bevisa, attett vilseledande föreligger, skulle polisutredningen bli mer arbetskrävande ochrättegången mer tidsödande. 1975/76:148 60 SlutiigenframhåUer Morath och att utredningens i första hand framlagda förslagskulle få till följd att de fall, där uppsåtet att inte betala uppkommer förstefter avtalets ingående, blir straffria. Enligt dessa experters mening tordedet vara svårt att kriminalpolitiskt försvara en sådan ståndpunkt. 3 Remissyttrandena över förslagen beträifande snyltningsbrotten 3.1Brottmålsutredningens aUmänna kriminalpolitiska överväganden Detövervägande antalet remissinstanser som yttrat sig i frågan förklarar att deinte har något att erinra mot den allmänna kriminalpolitiska målsättning somlegat till gmnd för de av brottmålsutredningen framlagda reformförslagen.Åtalsrättskommittén uttalar sålunda att den inte har någon erinran motutredningens principiella inställning att man bör sätta som mål att begränsastraffrättens roll vid mindre normöverträdelser och i stället koncentreraresurserna på den allvarligare brottsligheten. Kommittén instämmer också iuppfattningen att det behövs en ökad satsning på brottsförebyggande åtgärder.Liknande synpunkter anförs av bl. a. , länsstyrelserna iMalmöhus och län, LO, TCO, och . RÅframhåller att det fortlöpande bör prövas om alla de straffsanktioneradebegränsningar som samhället uppställt för medborgarnas livsföring är rationelltgmndade. Ett syfte med kriminalpolitiken i denna dd bör vara attstraffbestämmelserna inte skall sträcka sig längre än nödvändigt. Straffhotetbör enligt RÅ utnyttjas bara till att förebygga handlingar som dels innebärpåtagligt men eller verklig fara och dds inte på ett effektivt sätt kan mötasgenom skadestånd, socialvårdande insatser eller andra åtgärder vilka inte harstraffets negativa sidor. RÅ anser därvid i likhet med utredningen attstarka skäl talar för en allmän översyn av och då särskiltförmögenhetsbrotten, som är de äldsta brotten i balken. Enligt RÄ är inte devärderingar, som ligger bakom den mer än trettioåriga lagstiftningen på dettaområde, i alla avseenden representativa . Andra levnadsbetingelser gällerför medborgarna och ekonomiska dispositioner träffas i helt annan utsträcknmgoch av många fler människor än vid tiden för lagstiftningens tUlkomst. Ävenkredithandeln har ökat kraftigt och nya typer av förmögenhetsbrott hartUlkommit. RÅ är emdlertid medveten om att en samlad översyn med nödvändighetkan bli tidsödande och RÅ menar därför att det är givet att man också böröverväga möjligheterna till partieUa reformer. pekar RÅ på att underkategorin förmögenhetsbrott ryms olika förfaranden som alla bar det gemensammadraget att de innebär ett angrepp på annans förmögen- Prop.1975/76:148 61 het.Vidare finns för de centrala brotten olika svårighetsgrader. Härtill kommeratt de olika brottstyperna inte alltid är klart åtskilda. Dessa förhållandenmenar kan vid en partieU reform leda till inkonsekvenser och olägenheter,särskilt om reformen innebär ett upphävande av en straffbestämmelse. En allmänöversyn minskar enligt RÅ:s mening riskerna härför och skapar samtidigtgarantier för ett genomtänkt kriminalpolitiskt program. Vid en sådan översyn ärdet en angelägen uppgift att se över straffsatserna för de centrala förmögenhetsbrottenmed tanke bl. a. på möjlighetema att i viss utsträckiung ersätta fängelse medböter. SACOförklarar sig inte ha något att erinra mot utredningens kriminalpolitiskamålsättning men framhåller att straffets allmänpreventiva ochmoralbildande funktion inte i önskvärd utsträckning har analyserats ochvärderats i betänkandet. Enligt skulle det ha varit av intresse att fåbelyst frågan om en avkriminalisering på möjligen kan leda tUl ettminskat socialt ogillande av gärningen och därmed minska den preventiva verkanav risken för upptäckt. Sveahovrätt framhåller att i svensk rätt har begränsningen av de straffrättsligaingripandena i regel skett på processuell väg.Härvid har principen om absolut åtalsplikt i vissa hänseenden frånträtts.Frågan huruvida absolut åtalsplikt bör gälla är f. n. föremål föråtalsrättskommitténs prövning. Enligt hovrättens mening bör kommitténsställningstagande ej föregripas om inte starka skäl talar därför. HovrättenframhåUer också att vilken väg man än väljer att beträda för att uppnå enbegränsning av det straffbara området är det väsentligt att en sådaninskränkning inte medför ökad förekomst av handlingar som anses alltjämt böramotarbetas. Vidtas en så långt gående åtgärd som avkriminalisering av inteönskvärda be-tenden måste det därför krävas att den straffrättsliga reaktionenersätts av annan verksam sanktion. FöreningenSveriges polismästare förklarar sig dela utredningens kriminalpolitiskauppfattning i fråga om överträdelser av bestämmelser med huvudsakligenordningskaraktär. FöreningenSveriges statsåklagare finner att utredningens inställning tillstraffunktionens betydelse förefaller alltför negativ och utredningens tro påandra åtgärders effektivitet alltför stark. FöreningenSveriges tingsrättsdomare anser att frågan om bl. a. straffrättens roll somsanktionsmedel inom rättssystemet och möjligheterna att använda andrapåtryckningsmedel än straffhot inom det ekonomiska livet måste principielltdiskuteras i annat sammanhang, t. ex. inom det numera . Föreiungen anser det dessutom vara tveksamt omutredningen påvisat andra, lätt tillgängliga och praktiska vägar för andrasanktioner än straff, i vart fall vad angår sådana situationer där den enskildeoch inte samhälleligt eller samhällsstött 1975/76:148 62 Det torde därför enligt föreningens mening aUt-jämt finnas behovav en straffrättssanktion, åtminstone subsidiärt. Brottmålsutredningensförslag att upphäva de särskUda straffbesfåin-mdserna om snyltning i 9 kap. 2 §andra stycket BrB avstyrks eller föranleder uttalanden .av kritisk innebördfrån det övervägande antalet remissinstanser som yttrat sig i denna fråga. Fleraav dessa remissinstanser bl. a. , , i Malmöhuslän, åtalsrättskommittén, SAF och hänvisar därvid i huvudsak tiU de skälmot att upphäva straffbestämmelsen för snyltning som framförs av experternaAxel Morath och i deras särskUda yttrande över utredningenshuvudförslag. RÅpekar på att snyltningsbestämmelsen inrymmer såväl förhåUandevis allvarligaöverträdelser som bagatellartade förseelser. Eftersom stadgandet täcker olikaformer av missbruk och spänner över ett förhållandevis vitt område bör enligtRÅ:s mening inte bestämmelsen upphävas utan tungt vägande skäl. RÅ anser att desynpunkter som föranlett den särskilda regleringen i 9 kap. 2 § BrB fortfarandeäger sin giltighet. Vidare finner RÅ att de kriminalpolitiska' förddar soinstår att vinna med utredningens huvudförslag är begränsade. Åkla- gare ochdomstolar kommer med utredningens förslag sannolikt att i ökad utsträckningställas inför frågan huruvida uppsåt att vilseleda förelegat. En önskvärdavlastning av arbetsbördan för de rättsvårdande myndigheterna kan enligt RÅ skepå annat sätt t. ex. genom en förstärkt kontroU i syfte att förhindra att deberörda näringsidkarnäs tjänster utnyttjas på ett otillbörligt sätt. RÅ finnerdärför att tillräckliga skäl f. n. inte kan anses föreligga att upphävasnyltningsbestämmelsen. i menar att straffsanktionmot brott av karaktären snyltning endast bör komma i fråga när uppgörelsemellan berörda parter inte kan träffas. Enligt bör enkompletterande lagregel utformas i enlighet härmed. RPS framhåller att man vidreformer på straffrättens område även måste ta hänsyn tUl målsägandeintressenavarvid styrelsen i denna fråga hänvisar till sitt yttrande över utredningensförsta delbetänkande om snatteribrottet (SOU 1971: 10). Beträffande påståendetatt polisen i fråga om vissa snyltningsbrott engageras för inkassering avobetalda skulder påpekar RPS att motsvarande, förhållande förekommer vid andra.förmögenhetsbrott t. ex. lindrigare förskingringsbrott, där en polisanmälaneller. hot om sådan ofta förmår gärningsmannen att försöka reglera sittmellanhavande med målsäganden. RPS vill också påstå att sett från styrelsenserfarenheter anser det stora flertalet medborgare alltjäint att 1975/76:148 63 detypiska snyltningsbrotten är förkastliga från moralisk synpunkt och straffvärdafrån rättslig synpunkt. anser det angeläget att deformer av snyltning, som utredningen föreslår skall bli avkriminaliserade, äveni fortsättningen är straffsanktionerade, eftersom en sådan ordning har storbetydelse för så viktiga samhällsfunktioner som t. ex. handel och allmänsamfärdsel. Även om den uppkomna skadan i det enskilda fallet kan varaförhållandevis liten är det . av väsentlig vikt för såväl den enskUderiäringsutövaren som för dennes kunder att sådana oredliga förfarandenförhindras. I annat fall, menar föreningen, kan det uppstå beaktansvärda hinderoch merkostnader inom berörda verksamhetsgrenar. Enligt föreningen kan man idetta sammanhang inte heller bortse från den avhållande effekt som ettstraffsanktionerat lagbud kan tänkas ha och det torde dessutom kunna antagasatt en avkriminalisering saknar stöd i det allmänna rättsmedvetandet i vart fallbeträffande huvuddelen av ifrågavarande brottslighet. Föreningen hävdar att den praktiska konsekvensen av utredningens förslagom upphävande av 9 kap. 2 § andra stycket BrB blir, att en enkelt verkande ochenhetiig reaktions-form mot snyltning avskaffas utan att ersättas av någonbättre. Enligt föreningens mening ställs därigenom många näringsidkareoförskyllt utanför samhällets skydd. Kontrollåtgärder, förskottsbetalning ochdylikt bör visserligen insättas i om möjligt ökad utsträckning men kan enligtföreningens mening inte utgöra en ersättning för sanktionsmedd. iVästerbottens län konstaterar att snyltningsbrott allmänt anses som moralisktförkastliga beteenden varför en åtgärd som innebär att dessa helt eller delvisavkriminaliseras måste betecknas som principiellt felaktig. anservidare att det förhållandet att polis, åklagare och domstolar är överbelastadeav arbete inte är något skäl för att avlasta de.rättsvårdande myndigheternaansvaret för brottsbekämpning även i fråga oin småförsedser. Godtagbaralösningar är enligt att antingen ge rättsvården adekvata resursereller att skilja bort arbetsuppgifter som ligger vid sidan av den brottsbekämpandeeller övriga egentliga rättsvårdande verksamheten. SJ,och AB Stor-Stockholms lokaltrafik befarar att ettgenomförande av utredningens i första hand framlagda förslag skuUe medföra enökning av antalet "tjuvåkningar", en brottslighet som f. n. har entendens ätt öka. SJär vidare kritisk tiU utredningens principiella inställning att frågan omstraffbarheten av snyltningsbrotten är beroende av var man vUl dra gränsenmellan civilrätt och straffrätt i vad gäller ekonomiska dispositioner ochunderlåtenhet att fullgöra betalningsförpliktelser. Enligt SJ:s uppfattning harstraffbarheten av snyltningsbrotten ingalunda funktionen att säkerställafullgördsen av betalningsförpliktelser utan straffbarheten syftar till attavhålla från en form av oredlighet varigenom den 1975/76:148 64 somtUlhandahåller förnödenheter och tjänstbarheter går miste om förutsatt kontantbetalning i utbyte mot en mer eller mindre osäker personlig fordran. EnligtSJ:s mening har utredningen därför sett ur juridisk-systematisk synpunkt tagit ett oriktigt grepp på ämnet med sina frågor om "straffrätten skalltillgripas som medel för att framtvinga betalning" och om "vissanäringsidkare och utövare av serviceverksamhet i detta syfte skall kunnaengagera polis och andra rättsvårdande myndigheter". SJ har för sin delfunnit sig böra betrakta frågan om polisanmälan som förfallen om inte anmälaneller överlämnandet till polismyndighet skett i nära anslutning till enavvisning från trafikmedlet. För SJ har det med andra ord på principiellagrunder framstått som angeläget att inte hålla frågan om ett initiativ till enstraffrättslig aktion svävande i avbidan på en senare manifestation av vederbörandesstörre eller mindre betalningsviUighet. Därmed inte sagt att SJ biträderutredningens förslag om avkriminalisering av huvuddelen av snyltningsbrotten.En orsak l;ill detta negativa ställningstagande är att SJ inte anser sig kunnaskydda sig mot att personer utan färdbiljett tar plats i tåg och medföljerdetta. Ätt utvidga den kontroU som sker inom lokaltrafiken i ettpar storstadsregioner till persontrafiken i dess helhet skulle nämligen draoförsvarligt stora kostnader. SJ har därför ett stort intresse av att sådanasituationer iate uppkommer. Ej heller kan en s. k. straffavgift, även om denhöjs över nuvarande belopp, ensam ge en tillräckligt avhållande effekt. Densom tjuvåker utan ekonomiska resurser att betala biljetten lär inte fästa såstort avseende vid risken att bli påförd en s. k. straffavgift. Och den som välhar medel att betala resan men överväger försöket att bespara sig utgiftengenom tjuvåkning lär inte kunna förväntas ägna större uppmärksamhet ät denekonomiska risken av en s. k. straffavgift än åt motsvarande risk för ettbötesstraff. Enligt SJ:s mening bör man inte heller blunda för det faktum attstraffhotet mer än själva straffet verkar till att inskärpa och vidmakthållaföreställningen om förfaringssättets otillbörlighet. En avkriminalisering kan,även om den kompenseras med straffavgiftssystemet, uppfattas som uttryck fören ändrad inställning präglad av ett större mått av överseende och toleransfrån samhällets sida. Den enskUde individen skulle därmed ha förlorat en inteoväsentlig del av underlaget för sin moraliska motståndskraft mot en i och försig varken ovanlig eller svårförklarlig frestelse att pröva möjligheten att drafördel av svagheterna i kontrollsystemeL Ett bibehållande av straffbarhetenmåste emeUertid enligt SJ:s mening inte med nödvändighet medföra att domstolaroch polisiära organ belastas med åtgärder i anledning av varje litensnyltningsförseelse. SJ föreslår därför en ordning som innebär att man igenerell form föreskriver att sådana småförsedser som särskUt förekommer iförorts- och lokaltrafik inte skall föranleda åtal med mindre sådant avsärskilda skäl finnes på- Prop.1975/76:148 65 kallatfrån allmän synpunkt. Repressionen skulle därmed i praktiken komma att bestå iden s. k. straffavgiften, men beteendet behåller sin karaktär avbrott. Även i län förordar att en särskild regel omåtalsprövning införs på motsvarande sätt som skett i 10 kap. 10 § andra stycketBrB. SLbefarar att en avkriminalisering i den utsträckning som föreslagits ibetänkandet kommer att medföra en försämring av betalningsmoralen avseendekontrollavgifterna, eftersom det enligt är just vetskapen omatt gratisåkning är en straffbar handling som gör att resenärerna förnärvarande i så relativt stor utsträckning erlägger kontrollavgifter. I dettasammanhang nämner SL att betalades av de krav på betalning avkontrollavgift som då utfärdades. Även spårvägar anser att ettbibehållande av straffansvaret för färdsnyltning är nödvändigt för atttrafikföretagen effektivt skall kunna hävda sina anspråk på betalning. anser att om nuvarande snyltningsbestämmdser ienlighet med utredningens huvudförslag upphävs och straffbarheten begränsastill sådana brott som uppfyller rekvisiten för bedrägeri skulle personalen inomhotell- och restaurangnäringen komma att stäUas inför svåra avgöranden som f.n. inte är aktuella. En hovmästare eller servitör behöver endast bedömaden relativt enkla frågan humvida en gäst kommer att fullgöra sinbetalningsskyldighet eller ej. Om förslaget genomförs skulle han dessutom fåavgöra om gästen vid beställningen hade bedrägeriuppsåt eller inte, något somförbundet anser att restaurangpersonalen saknar förutsättninggar att bedöma.Detta skulle enligt förbundet att personalen regelmässigt kommer attutgå från att bedrägeri alltid föreligger varför man kommer att vända sig tillpolis i samma utsträckning som f. n. Någraremissinstanser förklarar sig inte ha något att erinra mot att det straffbaraområdet inskränks på det sätt som utredningen i första hand föreslår. Kriminalvårdsstyrelsenuttalar att det är ett kriminalpolitiskt intresse att polis och andrarättsvårdande organ befrias från utredning och lagföring av åtskilliga sådanabrott som med hänsyn till bl. a. den skada som åsamkas genom brottet kantillmätas lågt straffvärde. Styrelsen är också av den uppfattningen attutredningens alternativa förslag inte kan förväntas ha större brottspreventiveffekt än det radikalare förslaget. framhåller attsnyltningsbrotten inte utgör något större problem inom social- ochnykterhetsvården och att ungdomar synes utgöra en ringa del av dem som begårsådana brott. Styrelsen förklarar sig från social synpunkt inte ha något atterinra mot att det straffbara området inskränks på det sätt som i första handföreslagits i betänkandet. Även ansluter sig tillutredningens huvudförslag, vilket enligt styrelsen synes motsvara den allmännakriminal- 5 1975/76.1 saml. Prop.1975/76:148 66 politiskagrundsyn som utredningen tidigare gett uttryck för. Styrelsen delarutredningens uppfattning att det speciella straffskyddet för vissanäringsidkares krav på betalning åtminstone i viss utsträckning borde kunnaersättas med förebyggande åtgärder och ökade kontrollmöjligheter. LOunderstryken vikten av att enhetliga regler verkligen kommer till ståndangående de utomstraffrättsliga åtgärder som skall sättas in för att motverkamissbmk av systemet med tillhandahållande av nyttigheter mot kontantbetalning. LO förutsätter därvid att det nu föreslagna brottsförebygganderådet aktivt kommer att verka för att sådana regler skapas. TCO tillstyrkerutredningens huvudförslag under hänvisning till att syftet med den föreslagnareformen är att koncentrera samhällets resurser till den allvarligarebrottsligheten. anser att den av utredningen i förstahand föreslagna begränsningen av de straffrättsliga ingripandena kommer attunderlätta utredningsverksamheten och även få en gynnsam inverkan på övrigtpolisarbete. Utredningens förslag attvid ett upphävande av den särskilda snyltningsbestämmelsen införa en rätt tilltvångsåtgärder dds vid s. k. plankning, dels vid snyltning på kollektivatrafikmedel, berörs av några remissinstanser. RPS delar inteutredningens uppfattning att den föreslagna bestämmelsen om att anordnare avoffentlig tillställning skall ha rätt att avvisa den som obehörigen uppehållersig på området utan att ha erlagt inträdesavgift har sin plats i allmännaordningsstadgan. Denna författning är inte avsedd att reglera annat än allmänordning och säkerhet. Detta framgår av 7 § första stycket i stadgan där detsägs att i lokal ordningsstadga få'r meddelas de ytterligare föreskrifter iavseende på den allmänna ordningen, som för kommun eller del därav finnserforderliga och ej angår förhållanden, om vilka annorledes är bestämt. I lokalstadga får sålunda inte intas andra föreskrifter än sådana som angår denallmänna ordningen. Vid meddelande av tillstånd enligt allmännaordningsstadgan, t. ex. till offentiig tiUställning, kan polismyndigheten somtUlståndsmyndighet inte meddela andra villkor och föreskrifter förtillställningen, än som motiveras av hänsyn till allmän ordning och säkerhet.Det föreslagna stadgandet synes emellertid enligt RPS åtminstone förnormalfallen endast tillvarata anordnarens rätt och skiljer sig därförmarkant från allmänna ordningsstadgans allmänna po-litirättsliga linje.Styrelsen ifrågasätter därför även från denna synpunkt införandet av denföreslagna bestämmelsen i allmänna ordningsstadgan. Styrelsen påpekar också,att även anordnare av allmänna sammankomster i vissa fall kan ha behov avmöjUghet att avhysa personer, som uppehåller sig på området utan att ha erlagtinträdesavgift. Polisstyrelseni distrikt, anser inte att det skall vara en polisiär uppgift att hjälpaanordnare av offentiig tillställning att avvisa per- Prop.1975/76:148 67 sönersom plankat in på området för föreställningen och ej godvilligt vill lämnadetta. Styrelsen anför att som taxiförare m. fl. rekommenderas vissmoderation i sina anspråk på samhället, har utredningen alltså av någonanledning funnit självklart att samhället utan inskränkning skall ställa sinahårt engagerade resurser till arrangörernas förfogande, därtill i en form sompåminner om gångna tiders personalexekution. Styrelsen förklarar att denavböjer en sådan roll för polisen och rekommenderar i stället en ordning sominnebär, att den för plankning misstänkte får stanna kvar inom området. Enligtstyrelsens mening kan man från lagstiftarens sida som försvar för en sådanståndpunkt hävda att en välskött nöjesplats eller liknande anordning normaltinte bör medge plankning och att arrangören om så likväl sker får stå sittkast. Sveahovrätt, som tillstyrker det föreslagna tillägget tiU 16 § allmännaordningsstadgan om straffansvaret för s. k. plankning avskaffas, anmärker attmed det i förslaget använda ordet "område" avses jämväl platsinomhus. 1 nuvarande stadgande, som skulle kvarstå, brukas emellertid ordet isammanhanget "utomhus inom inhägnat område". SJhar vissa erinringar mot utredningens förslag i fråga om järnvägspersonalensrätt att avvisa tjuvåkare. SJ finner det sålunda inte tUlfredsställande att såsom utredningen föreslår göra befogenheten att avvisa beroende av utfalletav en i det enskilda fallet så vansklig bedömning som den om, med hänsynväsentligen till det intryck vederbörande ger, förutsättningar finns förmedgivande till att resan fort-sättes i förlitande på senare betalning. Ätt härmåste tillåtas utrymme för vissa variationer i värdering och omdöme hosjärnvägspersonalen torde vara obestridUgt och synes också ha vitsordats avutredningen. Ett ingripande av den art som avvisning representerar innebär ettmått av ingrepp i den resandes kroppsliga integritet och befogenheten bör därförav principiella skäl inte bestämmas med hänvisning till förutsättningar vilkasförhandenvaro i det enskila fallet kan vara svår att avgöra. Enligt SJ:s meningbör avvisningsbefogenheten föreligga så snart någon beträdes med olovlignärvaro på tåg antingen olovligheten konstitueras av avsaknad av biljett ellerav annat förhållande. Det innebär ej att befogenheten utnyttjas i vidare mån änsom redan sker, dvs. med stor återhållsamlhet. SJ ifrågasätter vidare om enföreskrift i ämnet lämpligen har sin plats kungörelse, vilken juhandlar om upprätthållande av ordning och säkerhet inom järnvägsområde. Riktigaresynes vara att bestämmelsen meddelas i särskild författning. hovrätttillstyrker ändringen i kungördsen om upprätthållande av ordning och säkerhetinom järnvägsområde om straffansvaret för s. k. färdsnyltning upphävs. Detföreslagna stadgandet samt 4 § i den av utredningen föreslagna kontrollavgiftskungörelsenbör emellertid enligt hovrätten ges likartad avfattning. Prop.1975/76:148 68 Deremissinstanser som avst)'rker utredningens huvudförslag är i princip positivatill utredningens alternativa förslag om en ny särskild straffbestämmelse förvissa former av snyltning. Åtalsrättskommitténframhåller dock att den praktiska betydelsen av den föreslagna begränsningen avdet straffstadgande som f. n. gäller blir tämligen ringa.