prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — sådana kostnader medan gäldenären, om konkursen handläggssom fattigkonkurs, får behålla motsvarande del av boets medel. Detta går i detsenare fallet ut över de prioriterade fordringsägarna. De försök som i praxis bl.a. vid har gjorts för att konuna till rätta medölägenheterna kan inte anses ha gett tillräckligt resultat. För attmotverka de nackdelar som är förenade med nuvarande regler om fattigkonkursföreslår kommittén att dessa skall ersättas av ett nytt förfarande, kallatförenklad konkurs. Detta skall enligt förslaget tiUämpas inte bara i nuvarandefall av fattigkorUcurs, dvs. när gäldenärens bo inte kan antas räcka tillkostnaderna för en ordinär konkurs, utan också i andra fall när boet kan antasvara av enkel beskaffenhet. Normalt bör förenklad konkurs användas närtiUgångama i boet understiger summan av sju basbelopp. Någon fix gräns anserkommittén dock inte böra skrivas in i KL. Även andra omständigheter börnämligen påverka valet av handläggningsform, främst tillgångarnas ochskuldemas beskaffenhet och hur många borgenärer som kan väntas få någonutdelning. Prövningen av om konkurs skall handläggas i ordinär ordning ellersom förenklad konkurs skall göras av konkursdomaren i samband med konkursbeslutet. En annanviktig nyhet i kommittéförslaget är att boet vid förenklad konkurs i principalltid skall tas om hand av en förvaltare. Dennes funktioner skall i fleraavseenden vara desamma som i ordinär konkurs. Sålunda skall t.ex. försäljningav egendom och utdelning till borgenärer kurma äga rum. Den största skillnadenmot det ordinära förfarandet är enligt förslaget att borgenärema inte skallbehöva bevaka sina fordringar för att kunna komma i fråga för utdelning. 1stäUet skall förvaltaren på grundval av utredningsmaterialet pröva vilkafordringar som finns, hur stora de är och vilken förmånsrätt de har. Någotsärskilt organ för kontroll av förvaltarens åtgärder föreslås inte vidförenklad korUcurs. Inte heller ges möjlighet till någon rättslig prövning avtvistiga fordringar inom konkursens ram. I stället skall förvaltaren i förstahand söka träffa uppgörelse med borgenärerna. Kvarstående tvistefrågor prövaspå utdelningsstadiet. Som jaghar nänuit har remissinstanserna i allmänhet gett uttryck åt enpositiv inställning till kommitténs förslag. Det saknas dock inte kritiskainstanser. Det är främst i tre hänseenden som invändningar riktas motförslaget. Några remissinstanser, däribland och domareförbundet,menar att det nya förfarandet blir onödigt komplicerat i de konkurser där någonutdelning till borgenärema inte blir aktuell, dvs. i de fall som handläggssom fattigkonkurs. Vad gäller de mindre tillgångskonkurser som enligt förslagetskall handläggas i förenklad ordning anser åtskilliga instanser attbevakningsförfarandet bör behållas och att den eftersträvade förenklingen böruppnås på annan väg. TiU de instanser som för fram synpunkter av detta slag hörbl.a. , handelskammarförbundet, domareförbundet, advokatsamfundetoch LO. Slutligen anförs från flera håll kritik mot det sätt på vilketkommittén har 1975/76:210 139 dragit gränsen mellan ordinär konkurs och förenkladkonkurs. De kritiska synpunkter som sålunda har kommit fram vidremissbehandlingen fäster uppmärksamheten på en grundläggande svårighet närdet gäller att finna en enklare, biUigare och i övrigt mer ändamålsenlig formför handläggningen av mindre konkurser än den KL nu tillhandahåller. Som jagförut har framhållit är det ett önskemål från samhällets sida att hindramissbruk av nuvarande regler om fattigkonkurs, så att bl.a. eventuellagäldenärsbrott i görlig mån uppdagas och beivras. Det är också angeläget attförtydliga bestänunelsema om hur konkurser av denna kategori skall handläggas.Önskemålen kan knappast tillgodoses utan att man effektiviserar förvaltningenav konkurserna och ger något utförligare regler för handläggningen. Åtgärder avsådant slag kan emellertid i sin tur verka i "komplicerande"riktning. På motsvarande sätt kan strävandet efter förenkling av mindretillgångskonkurser tänkas medföra olägenheter från t.ex.rättssäkerhetssynpunkt. Slopandet av bevakningsförfarandet kan sålunda skapavissa problem i fråga om hur man skall konstatera vUka fordringar som finns ikonkursen. De berörda svårigheterna bör enligt min mening inteöverdrivas. Allmän enighet råder om det befogade i att en reform på områdetkommer till stånd. Vad saken gäller är närmast att finna en lämplig form föratt tUlgodose de olika intressen som här bryter sig mot varandra. För att kommafram till en tillfredsställande lösning synes det vara lämpligt att behandlainvändningama mot kommittéförslaget i tur och ordning. Vad först gäller invändningen att den föreslagnautbyggnaden av förfaranderegleringen i nuvarande fattigkonkurser skulle görasystemet onödigt komplicerat kan jag så till vida hålla med de kritiskainstanserna, att förslaget formellt sett inte innebär någon förenkling iförhållande till vad som gäller . De krav på snabbare och biUigarehandläggning som har förts fram i diskussionen har emellertid knappast gälltdenna typ av konkurser. Beträffande fattigkonkurserna har i stäUet påtalats attdet nuvarande systemet medför att det under vissa omständigheter kan löna sigför en insolvent gäldenär att före konkurs göra sig av med alla sinatillgångar. Detta hänger bl.a. samman med att tisken för upptäckt av brotteller annat otillbörligt förfarande generellt sett är ganska liten vid fattigkonkurs.I detta fall kommer f.n. inte någon egentlig förvaltning av boet till stånd,och den gode marmens uppgifter är starkt begränsade. Inte heller finnsmöjlighet till återvinning av egendom som gäldenären har avhänt sig.Konunittéförslaget utjänmar på dessa punkter skillnaden mellan handläggningenav större och mindre konkurser. Med hänsyn till vikten av att man kan kommatill rätta med gäldenärsbrott och andra otillbörliga förfaranden anser jag attförslaget här irmebär ett steg i rätt riktning. Förslaget ger också i övrigt,bl.a. genom regeln att förvaltare skall förordnas, möjUghet till en mer aktivförvaltning än den som kommer till stånd vid nuvarande fattigkonkurs. Härigenomtorde i vissa fall utdelning 1975/76:210 140 till borgenärerna kunna konuna till stånd beträffandemedel som armars inte skulle ha varit tillgängliga för borgenärerna. Man kan självfallet inte bortse från att ett meraingripande förfarande ibland kan vara utan värde i de fall varom nu är fråga.Att i förväg skilja ut sådana fall anser jag dock ogörligt. Genom reglernaskonstruktion får ses till att man uppnår behövlig flexibilitet i tillämpningen.Förfarandet måste också vara utformat så, att man tillgodoser löneborgenäremasintresse av att lönegarantimedel betalas ut snabbt och säkert. Jag förordar medhänsyn till det anförda att en reform av förfarandet i nu berörda del sker ihuvudsaklig överensstämmelse med kommittéförslaget. Kritiken mot förslaget att i förenklingssyfte slopabevaknings-förfarandet i vissa mindre tillgångskonkurser går i allmänhet ut påatt en sådan ändring inte ger någon reell vinst. Det blir erdigt de kritiskaremissinstansema mer tidsödande och kostsamt att slopa bevakningsförfarandetän att låta borgenärema själva utreda, precisera och anmäla sina fordringar.LO framhåller att det från rättssäkerhetssynpunkt måste vara av särskiltintresse att utredningen om löneborgenäremas fordringar är tiUförlitlig ochgrundas på ett sakligt och korrekt utredningsmaterial. Flera avremissinstansema påpekar också att man med den av kommittén föreslagnaordningen löper risken att fordringar blir felaktigt bedömda eller inteuppmärksammade och att förvaltaren kan få stora svårigheter att upprättautdelningsförslag. Några instanser anser vidare att det slopadebevakningsförfarandet kan dra med sig avsevärda problem när det gäller hanteringenav tvistiga fordringar. Med konunittéförslaget sparas sålunda eventuellatvister tUl konkursens avslutande, vilket förlänger avvecklingstiden. Frånnågra håll framhålls att ett slopande av bevakningsinstitutet i vart fall måsteförenas med en skyldighet för borgenärerna att anmäla sina fordringar tillkonkursboets företrädare. Eftersom tanken att slopa bevakningsförfarandet är enkärnpunkt i kommitténs förslag beträffande handläggningen av mindre tillgångskonkurser,skall jag till en början uppehåUa mig något vid bevakningens roll i konkurs.Den primära effekten av en bevakning är givetvis att företrädarna förkonkursboet uppmärksammas på fordringens förekomst. Bevakningens viktigastefunktion är emeUertid att den i princip utgör förutsättning för att borgenärskall ha rätt till utdelning i konkursen. För utdelning krävs nämligen att detpå något sätt har klarlagts att borgenärens krav är befogat. En sununariskprövning av framställda anspråk måste äga rum inom konkursens ram. Huvudregelnär att var och en som bevakar sin fordran i konkursen äger rätt till utdelningi enlighet med yrkandet, om bevakningen inte blir föremål för anmärkning. Görsanmärkning mot bevakningen prövas fordringen i s.k. jävprocess. Förfarandet vidsjälva utdelningen blir därefter i normala fall förhållandevis erUcelt. När man skall bedöma möjlighetema till förenkling avmindre tillgångskonkurser är det av visst intresse att ställa kommitténsförslag om 1975/76:210 141 slopande av bevakningsförfarandet i relation till vad somhar kommit fram vid konunitténs statistiska undersökning av ordinära konkursersom avslutades (se avsnitt 2.5 och bilaga 2). Av totak 1.332ordinära konkurser avslutades 1.203 (90,) genom slututdelning enligt 146 §KL och 104 (7,) genom avskrivning enligt 186 § KL. Utdelningen översteg i defall konkursen avslutats enligt 146 § i inte . Utdelning tilloprioriterade borgenärer förekom i 181 konkurser (15,). Den genomsnittligautdelningsprocenten för borgenärer utan förmånsrätt var 3,5. Enligtkonkursbouppteckningen förekom genomsnittligt 56 borgenärer i konkurs, varav 14fick utdelning. I av konkurserna fick endast 6 eller färre borgenärernågon utdelning. De redovisade siffroma tyder på att bevakningsinstitutet iåtskilliga fall har betydelse främst för en minoritet av borgenärerna ikonkursen, nämligen de bäst prioriterade. Att klarlägga förekomsten ochomfattningen av dessa fordringar torde i mindre konkurser ofta kunna ske utanett så formbundet bevaknings- och anmärkningsförfarande som KL f.n.föreskriver. Uppenbarligen bör det vara möjligt att till fördel för såvälborgenärerna som gäldenären genom ett mer flexibelt och snabbt förfarandeklarlägga vilka de utdelningsberättigade fordringama är och därefter fastställautdelningens storlek. Genom att på lämpligt sätt avgränsa tillämpningsområdetför de konkurser där bevakningsförfarandet slopas bör man kunna undvika deproblem som har framhållits vid remissbehandlingen. Tillförmån för konunitténs förslag i derma del talar enligt min mening också andraskäl. Inte från något håll har anvisats någon konkret möjlighet till annan meraavsevärd förenkling än den som kommittén har föreslagit. Det torde även varaförhållandevis svårt att konstruera konkurssystemet så att man i andrahänseenden vinner rationaliseringsmässiga fördelar som uppväger ettbibehållande av bevakningsinstitutet. Man kan inte heller gärna tänka sig enordning med tre slag av konkursförfaranden: ett för ordinära konkurser, ettarmat för mindre tillgångskonkurser (med bibehållet bevakningskrav) och etttredje motsvarande vad som räknas tiU fattigkonkurser. Detta skulle ledatill ett onödigt komplicerat system, som vore förenat med betydande tekniskanackdelar. Jag kommer därför till slutsatsen att det är en riktig linje attdela upp konkurserna handläggningsmässigt i två grupper, den ena medbevakningsförfarande och den andra utan. TiU den förra gruppen kommer då atthöra ordinära konkurser av större omfattning och till den senare mindre tillgångskonkurserliksom utdelningslösa konkurser (dvs. nuvarande fattigkonkurser). Jag vill isammanhanget tUlägga att den mera vittsyftande frågan hur förfarandet iordinära konkurser skall vara anordnat f.n. utreds av konkurslagskommittén.Den uppdelning av konkurser i två huvudgrupper som jag nu har förordatutesluter givetvis inte att kommittén beaktar möjlighetema att förenklaförfarandet också i de större konkurserna. 1975/76:210 142 Med den av mig nu valda lösningen blir det av underordnadvikt att ta ställning till om man eventuellt bör i mindre konkurser ersättabevakning med en mer formlös anmälan om fordringens förekomst. Några störrefördelar torde knappast stå att vinna genom att i lag föreskriva skyldighet förborgenär att göra sådan anmälan. Jag anser därför inte att man bör belastaregleringen av nundre konkurser med särskilda föreskrifter härom. Vad slutligen gäller den gränsdragning mellan större ochmindre konkurser som kommittén har gjort har som jag nänrnt förut ocksåhärvidlag olika meningar kommit fram vid remissbehandlingen. att tillämpningsområdet för det förenkladeförfarandet kan utvidgas genom att gränsen får gå vid ett högre antal basbeloppän kommittén har föreslagit. och handelskammarförbundet menardäremot att man bör dra gränsen vid ett lägre antal basbelopp. Vissa andraremissinstanser däribland , i ,några tingsrätter och domareförbundet kritiserar kommittén för att den haröverbetonat tillgångs-sidan av konkursboet vid val av handläggningsform. Manbör enligt deras mening fästa större vikt vid skuldsidan, hur inveckladeskuldema är och hur många borgenärer som kan beräknas få utdelning i konkursen.Flera remissinstanser påpekar i detta sammanhang att konkursdomaren kommer attha ett dåligt underlag för sitt beslut om handläggningsform. Vid bestämmandet av gränsen mellan ordinär och annankorUcurs bör som jag ser det en utgångspunkt vara att till det enklare förfarandethänförs förutom självfallet sådana konkurser där tillgångar helt saknas övrigakonkurser där bevakningsförfarande inte behövs. Det bör med andra ord finnasanledning anta att boet kan avvecklas snabbare och till lägre kostnad ombevakningsförfarande inte förekommer. Av de lämnade statistiska uppgiftemaframgår att ett enklare förfarande är önskvärt i åtskilliga konkurser som nuhandläggs i ordinär form. I flertalet ordinära konkurser får bara ett litetantal förmånsberättigade borgenärer utdelning, medan övriga främst sådana somhar oprioriterade fordringar uppmanas attbevaka sina fordringar utan att de har någon praktisk möjlighet att fåutdelning. Det säger sig självt att ett sådant system kan framstå somvilseledande och vara onödigt betungande för både borgenärer ochkonkursfunktionärer. Det är emellertid onekligen svårt att på ett tidigt skedeav konkursen, när val av handläggningsform måste ske, förutse boets omfattningoch i vad mån borgenärerna kommer att få utdelning. Man bör därför enligt minmening inte ta ställning till gränsen mellan ordinär och arman konkurs utan har gjort klart för sig hur valet av handläggningsform skall ske. Konrunitténföreslår att konkursdomaren skall träffa sitt beslut om lämplighandläggningsform redan i samband med beslutet om konkurs. Kommittén påpekarhärvid att med gällande system utredningen om gäldenärens ekonomiskaförhållanden ofta är knapphändig vid tiden för 1975/76:210 143 Därför föreslår kommittén vissa ändringari det förfarande som föregår beslut om konkurs. gäUande bestämmelse attgäldenär som gör konkursansökan "bör" inge bouppteckning (8 § KL)föreslås ändrad till att gäldenären "skall" inge bouppteckning. Görsansökan av borgenär skall konkursdomaren enligt förslaget förelägga gäldenärenatt länuia en kortfattad redogörelse för sin ekonomi. De förordadebestämmelserna är inte saktionerade men bör enligt kommittén ändå göra verkan iönskad riktning. Kommitténs förslag till förbättring av konkursdomarensunderlag för att pröva valet av handläggningsform har mötts av en omfattanderemiss-krUik. Nästan ingen av de remissinstanser som har yttrat sig särskilt idenna fråga anser att kommitténs förslag löser de problem som är förenade medönskemålet att få fram ett tillräckligt underlag för konkursdomaren. Mångaremissinstanser framhåller att gäldenärens förmåga och vilja att lämna enredogörelse för sin ekonomi kan ifrågasättas och att i många fall justavsaknaden av ordnad bokföring är en av orsakerna till konkursen. Ett flertalremissinstanser anför härutöver principiella betänkligheter mot att byta utordet "bör" mot "skall" utan att någon ändring i sakåsyftas och utan att någon sanktion har knutits till underlåtenhet att ingebouppteckning. Några remissinstanser anser att konkursdomaren för valet avhandläggningsform bör kunna få hjälp av borgenärema, särskilt omkronofogdemyndigheten är konkurssökande. Jag håller med renussinstanserna om att en tillräckligförbättring av konkursdomarens prövningsunderlag inte vinns genom vad kommitténhar föreslagit. Förslaget är inte heller invändningsfritt från principieUsynpunkt. Man bör därför pröva andra vägar för att nå det eftersträvaderesultatet. Det är ett väsentligt krav att misstag i fråga om val av handläggningsformundviks i största möjliga utsträckning. En övergång från en handläggningsformtill annan drar nämligen med sig både onödiga kostnader och onödig tidsutdräkt.Härigenom motverkas de intressen som en enklare handläggningsform tjänar. Entänkbar utväg är den som anvisas av bl.a. och domareförbundet,vilka förespråkar att konkursdomarens beslut bör skjutas upp till en tidpunktdå situationen bättre kan överblickas. Hovrätten föreslår att valet avhandläggningsform föregås av att kronofogdemyndighet gör en grundläggandeutredning om gäldenärens ekonomiska ställning. En i huvudsak likartadinställning kommer till synes i vissa andra remissyttranden, där det föreslåsatt konkursdomaren först i samband med ett borgenärssammanträde beslutar om bevakningskall ske eller inte. Att skjuta upp ställningstagandet i fråga om lämplighandläggningsform kan naturligen tänkas komplicera eller fördröja förfarandet ivissa mindre konkurser. En relativt omständlig procedur kan komma att dras igång utan motsvarande nytta. Man får här enligt min mening göra skillnad mellanolika situationer. Det finns givetvis många konkurser där det redan vid 1975/76:210 144 beslutet om konkurs är klart att ett ordinärtkorUcursförfarande bör sättas igång. På samma sätt finns det konkurser där manredan från början ser att det inte kan bli någon utdelning till borgenärema.Vid sidan härav finns det situationer där det är tveksamt hur det förhåller sigpå derma punkt. För egen del anser jag övervägande skäl tala för att konkursdomarensStäUningstagande till lämplig handläggningsform skjuts upp i defall där ovisshet råder om vilket förfarande som bör tillämpas. Om det i enmindre tillgångskonkurs förekonuner anledning att anta att en enklarehandläggning kan komma till stånd bör således öppnas möjlighet att göra ensärskild utredning för att ge bättre underlag för konkursdomaren i hans val avhandläggningsform. Utredningsfunktionen bör lämpligen anförtroskronofogdemyndighetema. Dessa är genom sina arbetsuppgifter väl lämpade härför. Det bör åvila kronofogdemyndighet som har fått ettutredningsuppdrag av nu nämnt slag att upprätta en översiktlig redogörelse förgäldenärens tillgångar och skulder, om sådan inte finns. Av redogörelsen börframgå vilken eller vilka borgenärer som kan beräknas få utdelning i konkursensamt övriga omständigheter som kan vara av betydelse för den slutligaprövningen av frågan på vilket sätt konkursen skall handläggas. Den upprättaderedogörelsen bör ges in till kordcursdomaren. somhar fått uppdrag av berört slag bör lämpligen åläggas att ta hand omgäldenärens bo men bör i övrigt inte få några egentliga förvaltningsuppgifter.TUI frågan om förvaltarskapet i mindre konkurser återkommer jag i det följande(avsnitt 5.2.3). När särskild utredning skall föregå valet avhandläggningsform, bör korUcursdomarens beslut träffas så fort den nödvändigautredningen föreligger. Svårigheten att utreda ett bo kan givetvis varierahögst avsevärt. Normalt skall det emellertid inte behöva ta mer än några dagarför att konstatera om boet är av sådan beskaffenhet att det ordinära konkursförfarandetbehöver tillgripas eller om det räcker med ett enklare förfarande. Å andrasidan behöver borgenärer och andra intressenter visst rådrum. Jag förordardärför att konkursdomarens beslut i de fall varom nu är fråga meddelas inom envecka för konkursbeslutet. Med hänsyn till ärendets brådskande artbör konkursdomaren endast om synnerliga skäl föreligger få skjuta upp beslutet.Exempel härpå är att begärd utredning inte har kunnat ges in tillkonkursdomaren inom den angivna tiden eller att utredningen är bristfällig ochinte lämpligen bör läggas till grund for beslutet om handläggningsform. Enligtmin mening bör uppskov bara få avse . Någon olägenhet förborgenärerna eller gäldenären torde med den av mig nu anvisade lösningen intefirmas. När konkursdomaren finner det lämpligt bör sammanträde med berördaintressenter sättas ut inom den angivna tiden. Det kan inträffa att en kronofogdemyndighet redan vidtiden för beslutet om konkurs är väl insatt i gäldenärens ekonomiska förhållanden. 1975/76:210 145 Myndigheten kan t.ex. ha företagit utmätning hosgäldenären och i samband därmed ha gjort en undersökning av det slag sombehövs. En sådan undersökning bör givetvis ställas till konkursdomarensförfogande möjligt. I sådant fall bör konkursdomaren efteromständigheterna kunna besluta om någon kompletterande utredning skall skeeller inte. Mot bakgrund av det anförda skall jag nu ta upp frågan omden närmare avgränsningen av tillämpningsområdet för en enklarehandläggningsform vid korUcurs. Kommittén har som förut berörts låtit tillgångarnasstorlek få stor betydelse för val av handläggningsform. Liksom vissa kritiskaremissinstanser anser jag dock att derma omständighet i många fall är av underordnadbetydelse för att bedöma svårighetsgraden i fråga om förvaltningen av ettkonkursbo. Om de tveksanuna fallen görs tUl föremål för sådan särskildutredning som jag har förordat finns det även förutsättningar för att göragränsdragningen mellan de skilda handläggningsformerna mera nyanserad än enligtkonunittéförslaget. Härvidlag är det bl.a. av intresse att klargöra hurslopandet av bevakningsförfarandet inverkar på frågans bedömande. Generellt kan sägas att det är betydligt lättare för densom utreder boet att få fram uppgifter om sådana fordringar som är förenade medförmånsrätt än om oprioriterade fordringar. Förmånsrätten är nämligen nästanalltid anknuten till ett utåt markerat förhållande mellan gäldenär ochborgenär. Genom att ta hand om gäldenärens bokföring och affärskorrespondenskan förvaltaren få en ganska god bild av vilka fordringar som finns motgäldenären. Man kan emellertid inte bortse från att det firms fall därgäldenären inte är samarbetsvillig och där en förvaltare kan stöta påsvårigheter att få fram uppgifter om oprioriterade fordringar. Det kan ocksåvara så att borgenärens fordran ännu inte är förfallen till betalning och attborgenären inte hör av sig. Om den enklare handläggningsformen används även näroprioriterade fordringar kan ge utdelning, kan därför fördelama med ett slopatbevakningssystem uppvägas av att förvaltaren får ett alltför betydandemerarbete. De utredningstekniska svårigheter som kan vara förenade med deoprioriterade fordringarna bör enligt min mening beaktas på det viset att denenklare handläggningsformen i princip begränsas till fall där utdelning kanberäknas ske endast för prioriterade fordringar eller där någon utdelning överhuvud taget inte är aktueU. Undantag från denna princip bör göras endast om detär helt klart att borgenärskretsen är ytterst begränsad och några andrakomplikationer inte firms. Fördelarna med ett slopat bevakningsinstitut är givetvisstörst när de borgenärer som kan förväntas få utdelning är få. Att antaletberörda parter är lågt är av betydelse också med hänsyn till önskemålet attförfarandet i övrigt skall kunna utformas på ett enkelt sätt. Om den enklarehandläggningsformen förbehålls förutom fall där utdelning över huvud lagetinte 10 1975/76. 1975/76:210 146