prop · FY0378 · 1975-12-31 00:00:00 — resp. exempelvis kommun- ochlandstingsfullmäktige kan enligt gäUande rätt dömas endast för tagande avmula eller otiUbörlig belöning och för brott mot tystnadsplikt men inle förIjänstemissbruk eller tjänstefel. I detla hänseende föreslår kommittén intenågon saklig ändring. Enligt kommitténs förslag skaU,således nämnda personerinle omfattas av straffbuden rörande missbruk av myndighet och vårdslöshet imyndighetsutövning. Efiersom det här är fråga om i allmänna val utseddapersoner med ett direkt ansvar inför sina väljare delar jag uppfattningen att detinte föreligger något behov av att kriminalisera oriktig myndighetsutövning avberörda persongrupper. 10 1975.1 saml. 1975: 78 146 attsåsom f. n. är fallet göra undantag för ordförandens ålgärder i denna egenskapsynes inte vara för handen. Däremot anser jag inte alt det finns bärande skälatt som ifrågasatts av länsstyrelserna i och i fullulslräckning behåUa den i 20 kap. 12 § andra stycket BrB stadgade immunitetenför taxeringsmän, dvs, ordförande och ledamöter i taxeringsnämnd (jfr 113 §gamla RF och SOU 1972: 15 s. 320). Det kan nämnas att de remissinstanser hovrätten för Nedre , dåvarande kammarrätten och JO som särskiltberörde kommitténs förslag 1 delbetänkandet SOU 1969: 20 alt taxeringsmännenborde omfattas av slraffbud rörande oriktig myndighetsutövning, samtligaställde sig bakom detta förslag. Med hänsyn till att den framtidataxeringsorganisationen f.n. är föremål för överväganden inom finansdepartementetanser jag emellertid, som jag återkommer till, att straffansvaret förtaxeringsmän i förevarande hänseende bör begränsas till uppsåtiigt brott. IUkhet med kommittén anser jag att jurymän i tryckfrihetsprocess inte bör undantas från ansvar för oriktig myndighetsutövning. Föratt oriktig myndighetsutövning skall vara straffbar fordras enligt kommitténsförslag att gärningen för det allmänna eller någon enskUd medför förfång ellerotillbörlig förmån som inte är ringa. Det är inte nödvändigt att verkningarnainträder som meddelandet av det beslut eller vidtagandet ellerunderlåtenheten av den åtgärd varigenom den oriktiga myndighetsutövningenmanifesteras. Kommitién framhåller sålunda att förfång kan föreligga även omdess effekt tUl följd av verkställighetsregler inte hinner uppträda emedan detoriktiga beslutet blir undanröjt efter besvär. Förfång kan bestå i såvälekonomisk skada som annan olägenhet. I och för sig är även tidsutdräkt ettförfång, påpekar kommitién, som dock inte anser att varje grad av förfång, hurobetydligt det än må vara, bör medföra straff vid oriktig myndighetsutövning.Jag delar kommitténs uppfattning och ansluter mig till förslaget. Genominförandet av rekvisitet myndighetsutövning med en ordalydelse som klargöratt straffansvaret är begränsat till dem som har att utöva myndighet blirpersonkretsen för den nya straffbestämmelsen avsevärt mindre än den personkretssom f. n. har ämbetsansvar och alltså kan drabbas av straffrättsliga sanktionerför ijänstemissbruk och tjänstefel. Medan tjänstemissbruk är straffbart endastsom uppsåtiigt brott, kan ansvar för tjänstefel utkrävas även när oaktsamhetligger gärningsmannen tUl last. Tjänstefel består i alt ämbetsman avförsummelse, oförstånd eller oskicklighet åsidosätter vad som åligger honomenligt författaing, särskUd föreskrift eller tjänstens beskaffenhet. Gärningsbeskrivningentäcker alltså i och för sig även oriktig myndighetsutövning. Om tjänstefelavkriminaliseras uppkommer frågan om straffbestämmelsen angående oriktigmyndighetsutövning bör göras tillämplig också på oaklsamma gärningar. Medhänsyn tUl de för både det allmänna och 1975: 78 147 denenskUde allvarliga följder som kan vara förenade med oriklig myndighetsutövninganser jag i likhet med kommittén alt ett visst straffrättsligt ansvar förvårdslös myndighetsutövning inte kan undvaras. Kommittén föreslår attkriminaliseringen av vårdslös myndighetsutövning inskränks till grova faU.Förslaget slår i överensstämmelse med reformens grundtanke att behållastraffrättsliga sanktioner endast för allvarliga angrepp på de enskildamedborgarnas rättsläge. Man får därigenom också en klarare gräns mellanområdena för straffrättsliga och disciplinära sanktioner. Liksom kommitténanser jag detla vara en klar fördel. Jag biträder därför förslaget attstraffansvar skall inträda endast i fall där oaktsamheten är grov. Vid bedömningen av om grovoaktsamhet föreUgger skall självfallet samtliga omständigheter beaktas. Som ettmotiv för att låta straffansvaret täcka även fall av oaktsamhet har jagframhållit de allvarliga följder för både det allmänna och den enskUde som kanvara förenade med oriktig myndighetsutövning. Endast den omständigheten attoriktig myndighetsutövning medfört aUvarligt förfång får dock inte föranledaatt oaktsamhet bedöms som grov. Visserligen måsle man i sådana fall, där detstår klart att myndighetsutövningen får avsevärda konsekvenser för de berörda,kräva särskUd noggrannhet från den utövandes sida. Det innebär emellertid bara får ha en.annan utgångspunkt än i fråga om myndighetsutövning i allmänhetnär man bedömer om oaktsamheten är grov. Sker myndighetsutövningen t. ex.under tidspress och avser den komplicerade rättsfrågor bör oaktsamheten å andrasidan bedömas mildare. föreslagna strafflalituderna för uppsåtiigt brott böter ellerfängelse i högst eller, om brottet är grovt; fängelse i högst sex årsamt för ciUpöst brott böter eller fängelse i högst elt år anser jag vara välavvägda. Straffbestämmelseni nuvarande 20 kap. 1 § BrB skall inte tUlämpas om gärningen annars är särskiltbelagd med straff. Kommittén föreslår att även den nya bestämmelsen om oriktigmyndighetsutövning skall vara subsidiär i förhållande till andrastraffstadganden. Jag ansluter mig till kommitténs förslag. Brottsbenämningarnamissbruk av myndighet och vårdslöshet i myndighetsutövning kritiseras av någraremissinstanser såsom mindre lämpliga från språklig synpunkt. För egen delanser jag det vara angeläget att brottets allvarliga karaktär kommer tilluttryck även i brottsbenämningen. Jag förordar därför den av kommittén för detuppsålliga brottet föreslagna benämningen missbruk av myndighet. Beträffandedet cul-pösa brottet anser jag att benämningen vårdslös myndighetsutövning äratt föredra från språklig synpunkt. Reglerom straffansvar för tagande av muta eller annan otiUbörlig belöning ioffentlig tjänst finns f. n, i 20 kap. 2 § BrB. Prop.1975: 78 148 stämmelsefår ämbetsman eller den som varit ämbetsman inte motta, låta åt sig utlovaeller begära muta eller annan otillbörUg belöning för sin tjänsteutövning.Bestämmelsen är inte tillämplig om gärningen eljest är belagd med straff.Kommittén har genom tUläggsdirektiv fått i uppdrag att utredafömtsättnmgarna för en generellt utformad ansvarsregel som tar sikte på varjeanställd eller uppdragstagare oavsett om han är verksam inom den offentligaeller den privata sektorn. Resultatet av denna utredning har nyligenredovisats i belänkandet (SOU 1974: 37) Mut- och bestickningsansvaret. Överbetänkandet har yttranden inhämtats från myndigheter och organisationer. Jaghar ännu inle tagit slutlig ställning tUl frågan och det saknas därför skäl altföregripa en reform av detla slag genom alt nu ändra bestämmelsen i 20 kap. 2§ i vidare mån än som betingas av övriga ändringar i sanima kapitel. Eftersombegreppen ämbetsman och ämbetsansvar inte kommer att finnas kvar i detföreslagna sanktionssystemet, måste en ny bestämning av den ansvarigapersonkretsen ske. Dét synes därvid.vara lämpligt att i första hand anknytaansvaret tUl den offentiiga verksamheten på så sätt att det kommer attomfatta alla arbetstagare hos staten eller hos kommun oavsett om de intarställnmg som tjänstemän eller inte. Liksom f. n. bör även vissa personer somutan anstälhiing utför uppdrag åt det allmänna vara underkastade mutansvar. TUldenna gmpp hör ledamöter av statiiga och kommunala beslutande församlingar,nämnder och styrelser liksom personer som annars tUl följd av val,eller, pliktutför uppdrag åt det allmänna eller vilkas uppdrag finns reglerade i författning.Vidare bör ansvaret iräffa krigsmän eller andra som fullgör lagsladgadtjänsteplikt liksom samtiiga utövare av offentiig myndighet, oavsett om myndighetsutövningenhar samband med mnehav av tjänst eller uppdrag som förut har nämnts. Dennya straffbestämmelsen bör liksom den nu gällande vara tUlämpr lig också på densom har begått gärningen, innan han erhållit ifrågavarande anställning elleruppdrag eller efter det han har avgått från anställningen eller uppdraget.Däremot torde det knappast finnas något praktiskt behov av att behålla densärskilda föreskrift som anger alt bestämmelsen om ansvar för mutbrottskall vara subsidiär i förhållande till straffbestämmelser rörande allmännabrott. Ifråga om påföljden hänvisar nuvarande 2 § till 1 §, Den nya straffbestämmelsenom mutbrott bör innehålla ett uttryckligt stadgande om påföljden. Jag anslutermig tUl kommitténs förslag att sttaffet skall vara böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, fängelse i högst . Dettaöverensstämmer i sak med vad som gäller, om man bortser från att 1 § f, n.också föreskriver åläggande av de särskUda ämbetsstraffen suspension och avsättning. Dennu gällande straffbestämmelsen i 20 kap. 3 § BrB om brott mot Prop.1975: 78 149 tystnadsplikthar ansetts tillämplig inle bara när den tystnadspUkt som åsidosatts gmndas påuttrycklig föreskrift i lag eUer annan författning utan även när den beror avmyndighets eller överordnads föreskrift, av annat slag eller enbart följer avämnets natur. Kommittén anser att ett straffbud inte bör gälla generellt inomett så diffust bestämt område ulan alt för dess tiUämpning bör krävas attsjälva tystnadsplikten finns angiven i författning. Samma uppfattning harsedermera kommit tUl uttryck i den efter betänkandets framläggande genomfördagmndlagsreformen. Med hänsyn till Uinehållet i 2 kap. 1 § samt 8 kap. 3 § och7 § andra stycket RF är således efter RF:s ikraftträdande inte längre möjligtalt ulan författningsstöd upprätthålla någon tystnadsplikt. Jag ansluter migdärför tUl kommitténs förslag att ersätta stadgandet i 20 kap. 3 § BrB med enny straffbestämmelse som, utan angivande av personkrets, föreskriver ansvarför var och en söm uppsåtiigen eller av oaktsamhet yppar vad han till följd avförfattning är pliktig alt hemlighålla. Jagförordar också att de straffbestämmelser rörande brott mot tystnadsplikt somf. n. finns i olika specialförfattningar och som genom den nya ansvarsregelnblir överflödiga upphävs. Sådana specialstraffrättsliga beslämmelser sominnehåller subjektiva rekvisit i skadehänseende bör dock behållas oförändrade.Det gäller här framför allt sådan tystnadsplikt för revisorer m. fl. som harföreskrivits i bl. a. lagen (1919: 240) om fondkommissionsrörelse ochfondbörsverksamhet, lagen (1955: 183) om bankrörelse och lagen (1973: 370) omarbetslöshetsförsäkring. Regeln i 9 kap. 6 § (RB) om straffför den som ulan giltigt skäl röjer vad enligt rätlens ellerundersökningsledarens förordnande inte får uppenbaras bör också behållas i sinnuvarande lydelse liksom även beslämmelser av motsvarande eller liknande typ iandra författningar. Den straffrättsliga sanklionering av brott mottystnadsplikt som finns i gränsälvsöverenskommelsen den 16 september 1971mellan och (jfr SFS 1971: 850) kan inle ändras utanöverenskommelse med och bör därför t. v, behållas i nuvarande lydelse. I 9§ radioansvarighetslagen (1966: 756) finns en bestämmelse om förbud för den somhar att ta befattning med radioprogram att avslöja vem som har författat ellerframställt program m. m. Förbudet är förenat med straffansvar och harmotsvarighet i 3 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen. Ändring av dessa bådastraffbestämmelser bör anslå tills andra ändringar i tryckfrihetsförordningenpå sätt jag återkommer till aktualiseras. Specialstraffrättsligabestämmelser i författningar som har begränsad gikighetstid eller som utan altha blivit formellt upphävda till följd av sitt sakliga innehåll i praktikenendast har begränsad gUtighetstid bör också lämnas oförändrade (jfr SOU 1972: 1s. 201 f). Detkan, såsom kommitién framhåller, övervägas om inle vissa fall av den oregleradetystaadsplikt som gällt bör förfaltningsregleras såatt även dessa fall kommer att omfattas av straffansvaret. Ett sådant fall, somföranlett lagstiftning sedan kommittén lagt fram sitt betänkande, är den i 2kap. 4 § nya riksdagsordningen (RO) stadgade skyldigheten för ledamot ellertjänsteman i att inte obehörigen yppa vad som har förekommit vidsammanträde inom stängda dörrar. Någon motsvarande bestämmelse för de kommunalaförsamlingamas del anser jag inte f, n. vara erforderlig. Iett framlagt förslag till lag om offentiiga funktionärers-tystnadsplikthar jag förordat att regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om förbudatt yppa eller utnyttja vad någon har erfarit på gmnd av anställning elleruppdrag hos staten, kommun, landstingskommun eller annars i allmän tjänst ellerunder utövande av tjänsteplikt, oiri förbudet är påkallat bl. a, av hänsyntill rikets säkerhet, privatlivets helgd, enskilds personliga säkerhet ellerdet allmännas eller enskilds behöriga ekonomiska intresse (prop. 1975: 8),Regeringen skall enligt förslaget få överlåta åt statlig förvaltningsmyndigheteller åt kommun eller landstingskommun att meddela föreskrifter av detta slag.Jag framhöll i prop. (s. 61) bl. a. alt ett sådant generellt bemyndigande är enförutsättning för att man, utan att sätta meddelarskyddet åt sidan och ulan altbelasta med detaljfrågor, skall kunna behålla ungefär det rättslägesom råder på tystnadspliktsområdet, I den mån regeringen använderbemyndigandet kommer nämligen den sålunda reglerade tystnadsplikten attsanktioneras av en sttaffbeslämmelse i den föreslagna lagen. Denna bestämmelsebör utgå i samband med alt den nu förordade ändringen i 20 kap. 3 § BrB träderi kraft. Enannan persongmpp som enligt min mening bör åläggas förfaltningsregleradtystnadsplikt är tolkar och översättare. På grimdval av ett avinvandrarulredningen avgivet betänkande (SOU 1972: 83) kommer jag därför altföreslå en särskild lag i delta ämne. Ivissa författningar finns beslämmelser om tystnadsplikt som inle sanktionerasav något straffstadgande. Som exempel på sådana beslämmelser kan nämnas 11 §lagen om fondkommissionsrörelse och fondbörsverksamhet, 5 och 8 §§ lagen (1949:345) om rätten till arbetstagares uppfinningar, 192 § lagen om bankrörelse och28 § kungörelsen (1968: 104) om förelagsnämnder m. m. inom statsförvaltningen.Om den som åsidosätter tystnadsplikt av detta slag inte är underkastad ämbetsansvaroch alltså inte kan straffas enligt nuvarande 20 kap, 3 eller 4 § BrB, ärgärningen f. n. följaktligen straffri. Med den utformning som 20 kap. 3 § harenligt förslaget skulle däremot straffansvar inträda. En sådan konsekvens skuUestrida mol syftena vid tillkomsten av ifrågavarande beslämmelser (se t. ex.prop. 1949: 101 s. 79) och bör därför undvikas. I förslaget tillövergångsbestämmelser har av denna anledning tagits in elt stadgande om att vadsom sägs i 20 kap, 3 § inte skall tillämpas i fråga om åsidosättande av sådantystnadsplikt som vid de nya bestämmelsernas ikraftträdande inte ärslraffsanktionerad. DesärskUda ämbetsstraffen avsättning och suspension avskaffas enligt kommitténsförslag. Kommittén påpekar emellertid att dessa påföljder utom att utgörastraff även har en skyddsuppgift, nämligen alt från tjänsten skUja den befattningshavaresom inle fyller förutsättningarna för en godtagbar tjänsteutövning. Även omåtskilliga skäl talar för alt låta enbart de allmänna strafformerna följa påbrott av offentliga funktionärer måste givetvis, framhåller kommittén, denoffentliga tjänstens integritet skyddas genom att funktionären i förekommandefall kan skiljas från tjänsten. Detla syfte skall enligt kommitténs förslagkunna uppnås genom en tillämpning av det avskedandeinstitut som regleras i dendisciplinlag som kommittén föreslår. Motförslaget att avskaffa avsättning och suspension som straff har jag ingentingatt erinra. Det synes av olika skäl vara mest ändamålsenligt alt liksom påden privata arbetsmarknaden frågan om arbetslagarens avskedande på grund avolämplighet får avgöras med beaktande av alla relevanta omständigheter varesig det är fråga om brottsligt förfarande eller icke straffbar förseelse itjänsten. I vissa fall kan det sålunda tänkas vara tillräckligt altarbetstagaren förflyttas till annan tj"änst. Närdet gäller ledamöter av beslutande församlingar framhåller kommittén att detär svårare all anlägga den privaträtlsliga syn på avskedandefrågan, som liggerlill grund för dess förslag beträffande offentiiga funktionärer i allmänhet,och att avskedandeinstitutet således inte bör tillämpas här. KommUtén anseremellertid att del även framgent bör finnas möjlighet att till följd av brottskilja sådan ledamot från hans uppdrag och alt denna befogenhet liksomhittills bör anförtros åt den domstol som har att döma över brottet. Jag delarkommitténs uppfattning, som f. ö. väl stämmer överens med del eflerbetänkandets framläggande tillkomna stadgandet i 4 kap. 7 § RF attriksdagsledamot eller ersättare av domstol kan skiljas från uppdraget om hangenom brott har visat sig uppenbarligen olämplig för uppdraget. Om man, som jagsenare återkommer till, inte låter det nya utomstraffrättsliga ansvarssystemetomfatta någon kategori av uppdragstagare, synes det vara mest följdriktigt attutsträcka allmän domstols befogenhet i förevarande hänseende även till andraförtroendemän än ledamöter av beslutande församlingar. Anledning saknas dockalt gå utanför den krets som har alt utöva offentiig myndighet. Befogenhetenbör således omfatta t, ex. ledamöter av barnavårds- och nykterhetsnämnder. Sammanfattningsvisanser jag att övervägande skäl talar för att en motsvarighet tillåvsättningsslraffei bör finnas kvar beträffande valda uppdragstagare som haralt utöva offentiig myndighet. För att utmärka att sanktionen är avsedd merasom skyddsåtgärd än som straff bör emellertid benämningen avsättning undvikasoch den mera neutrala termen skiljande från uppdrag användas. Sanktionen tordehärigenom bli att be- traktasom särskUd rättsverkan av brott (jfr 1 kap. 8 § och 36 kap. 11 § BrB). Avgörandeför frågan om förtroendemannen skall skiljas från sitt uppdrag synes böra varaom han genom brottet har visat sig uppenbarligen olämplig att inneha uppdraget(jfr det nämnda stadgandet i 4 kap. 7 § RF), En viss nedre gräns förbrottets svårhetsgrad bör också bestämmas. Enligt 20 kap. 8 § första stycketBrB gäller f. n. som huvudregel att avsättning på grund av allmänt brott kanske endast om det för brottet är stadgat fängelse eller däröver. Dennagränsdragning synes lämpUgen kunna behållas och utsträckas till alt gälla ävende enligt förslaget i 20 kap. upptagna brotten. Detla innebär alltså alt skiljandefrån uppdraget kan komma i fråga vid missbruk av myndighet i den månuppdragstagaren är underkastad ansvar för detla brott och mutbrott men inlevid vårdslös myndighetsutövning eller brott mot tystnadsplikt. Densom har två eller flera uppdrag med vilka det följer myndighetsutövning börskUjas från samtliga uppdrag som han genom brottet visat sig uppenbarligenolämplig att inneha. I20 kap. 9 § BrB stadgas f. n. beträffande tjänstemän med ämbetsansvar attdomstol skall ta hänsyn till dlscplinär bestraffning som har ålagts för brott,då domstolen bestämmer påföljd för samma brott. Enligt nuvarande 20 kap, 8 §BrB gäller vidare alt om tjänsteman för annat brott än ämbetsbrott ådöms såvälämbetsstraff i form av t. ex. avsättning som annan påföljd, den förlust hanlider genom ämbelsstraffet skall beaktas vid bestämmandet av den andrapåföljden. Kommitién föreslår att dessa bestämmelser i ersätts med en nyregel i 33 kap, BrB som har till syfte att förekomma dubbelbestraffning. Denföreslagna regeln lar lill skillnad från den nu gällande sikte på såväloffentligt som privat anställda och lämnar domstol möjlighet all vidstraffmälning alltid beakta de sanktioner som arbetsgivaren inom ramen för eltarbetsavtal utkräver då arbetstagare har begått brott. Jag biträder förslaget.Den föreslagna regeln bör äga motsvarande tillämpning om uppdragstagare, påsätt jag fömt har berört, genom beslut i brottmål skiljs från uppdraget. Deansvarsregler som jag har behandlat riktar sig i allmänhet motoffentiiga funktionärer som inle fullgör sina uppgifter på ett riktigt säll.Den allmänna verksamheten behöver emellertid också skyddas mot angrepp frånutomstående, I 17 kap. BrB, som behandlar brott mot allmän verksamhet,straffbeläggs en del sådana gärningar. Bestämmelserna i 15 §§ åsyftar attförhindra obehöriga påtryckningar på utövarna av sådan verksamhet. Den kretssom skyddas enligt dessa bestämmelser består huvudsakligen avbefattningshavare som har eller har haft ämbetsansvar samt i stor utsträckningäven av dem som har kallats att biträda sådan befattningshavare vidförr'åttning. Enligt kommitténs mening föranleder den föreslagna reformen avämbetsansvaret en omprövning även Prop.1975: 78 153 Kommittén hävdar sålunda att en stor del av dennapersonkrets saknar behov av ett särskUt ämbetsskydd och att de för de allmännabrottstyperna stadgade strafflatituderna i allmänhet torde vara tillräckligtvida för alt tUlgodose förekommande behov av straffskärpning i fall dågärningarna riktat sig mot offentliga funktionärer. Med hänsyn tillmedborgarnas intresse av att i synnerhet offentlig myndighet utövas på ettriktigt sätt anser emellertid kommittén alt det särskilda straffansvaret, utomsåvitt gäller missfirmelse, skall bibehållas för den som förgriper sig motnågon i dennes myndighetsutövning. Några remissinstanser anser alt ävenstraffansvaret för missfirmelse bör kvarstå. Jagansluter mig till kommitténs ställningslagande och de överväganden som liggerbakom delta. Behovet av straffskydd mot missfirmelse av någon i dennesmyndighetsutövning anser jag kunna tillgodoses genom tillämpning av denallmänna straffbestämmelsen om förolämpning i 5 kap. 3 § BrB underförutsättning att denna bestämmelse kompletteras med en åtalsregel som gör detmöjligt för allmän åklagare ätt efler angivelse av målsäganden beivragärningen när det av särskUda skäl är påkallat ur aUmän synpunkt. Denmot straffbestämmelsen om missfirmelse mot tjänsteman i 17 kap. 5 § svarandebestämmelsen i 7 kap. 4 § 7 tryckfrihetsförordningen bör helt utgå.Framställning i tryckt skrift som innefattar förolämpning mot någon i eller förhans utövning av offentlig myndighet får i stället beivras med slöd av 7 kap. 4§ 15 samma förordning, enligt vilken tryck-frihetsålal kan ske på grund avärekränkning mot enskild person. Ändringen bör emeUertid anslå tiUs massmedieutredningen(Ju 1970: 59) har framlagt resultatet av sitt arbete, eftersom detla sannoliktkommer att aktualisera andra ändringar i tryckfrihetsförordningen och förslagtill sådana ändringar med hänsyn till bestämmelserna i 8 kap. 15 och 17 §§ RF ändåinle kan slutligen anlas av . Jag lägger därför inle nu framnågot förslag till ändring i tryckfrihetsförordningen. Från praktisk synpunktsaknar detta betydelse, efiersom elt upphävande av den grundläggandebestämmelsen i 17 kap. 5 § BrB återverkar på tillämpligheten avmotsvarande bestämmelse i tryckfrihetsförordningen. Enligt 7 kap. 4 § i dennaförordning skall nämligen som otillåtet yttrande 1 tryckt skrift anses endastsådan framställning som är straffbar enligt lag. Straffbestämmelseni 7 § om besticknmg bör, som- kommittén har föreslagit, ändras så att denpersonkrets som avses med detla brott överensstämmer med den krets som skallvara underkastad ansvar för mutbrott. Bestämmelsernai 14 § och 15 § första stycket om obehörig tjänsteutövning resp. föregivandeav allmän ställning föreslås av kornmittén sammanförda till ett stadgande somendast tar sikte på obehörig ut- Prop.1975: 78 154 övningav offentlig myndighet. För denna ändring anför kommittén i huvudsak samma skälsom förut redovisats i fråga om bestämmelserna i 14 §§.