prop · FZ0312 · 1975-12-31 00:00:00 — Den närmast till handsliggande lösningen torde enligt inspektionen vara att lönegarantimedel på etteller annat sätt tas i anspråk för utbetalning av förskott och att staten igengäld får ett regresskrav mot konkursgäldenären. Ackordscentralens Stockholms-avdelninguttalar att den lösning som enligt uppgift i det remitterade betänkandet ärunder övervägande inte är helt tUlfredsställande. I stället bör i förevarandehänseenden fordran på innestående lön helt likställas med fordran på lön föruppsägningstid. I sammanhanget vill stockholmsavdelningen också peka på denspeciella ansvarsproblematik som uppstår när konkursförvallaren bedömt enlönefordran som klar och till följd därav utbetalning har skett frånlönegarantifonden, men fordran inte godkäns fullt ut vid den prövning som skeri samband med av utdelningsförslaget. Enligt avdelningens mening är detnödvändigt alt frågan belyses närmare under det fortsatta lagstiftningsarbetet.Också handelskammareförbundet menar att innestående lön bör likställas med lönunder uppsägningsfld. Vikten av att reglerna om utbetalning under den statligagarantin utformas så alt lönerna kan fortlöpande ulan dröjsmål betalas undergarantin betonas av bankföreningen och . Frågan i vad månlönefordran som belöper på tid efter konkursbeslulel är alt anse som enmassafordran eller konkursfordran i det fallet att löneborgenärerna efterbeslutet om egendomsavträde utfört arbete åt konkursgäldenären diskuterasnärmare av ett par remissinstanser. Sålunda anför konkurslagskommiltén att, omkonkursboet säger upp tjänsteavtal med anledning av konkursen, så börarbetstagarens fordran på lön räknas, inte sommassafordran utan som konkursfordran och som sådan åtnjuta förmånsrätt underhögst från uppsägningen. Lönen är i motsvarande mån tryggad genomlönegarantin med viss beloppsmaximering. Vad som har anförts bör enligtkommittén i princip gälla även om arbetstagarna utför arbete åt boet. Del skallses i belysning av alt en arbetstagare för att bevara rätten tilluppsägningslön är skyldig att utföra arbete (jfr prop.1973: 129 s. 27 och 138). Kommittén framhåller vidare att ett konkursboemellertid kan träda in i ett föreliggande tjänsteavtal som självständig partpå arbetsgivarsidan. Om så skulle ske, blir arbetslagamas löneanspråk för tidendärefter massafordran. Vill konkursboet ta uppsagd arbetstagare i anspråk förfortsatt drift av gäldenärens rörelse efler uppsägningstidens utgång, måsteboet uppenbarligen träda in i avtalet. Sådant inträde får emellertid i principäga rum bara om konkursförvaltaren bedömer det vara fördelaktigt förkonkursborgenärerna (jfr 53 § konkurslagen). Inträde från konkursboets sida kanockså tänkas äga rum med verkan från en tidigare lidpunkt än uppsägningstidensutgång. Boet vill t. ex. försäkra sig om fortsatt medverkan i rörelsen avarbetstagare som på grund av 11 § tredje stycket FRL saknar förmånsrätt ellersom har högre löneanspråk än vad som kan utgå med förmånsrätt eller enligtlönegarantin. Träder boet in i ett sådantfall, blir lönefordringen massafordran åtminstone till den del som den inletäcks av förmånsrätt eller lönega- Prop.1975/76:12 91 angivna fall av inträde från boets sida tordeemellertid tillhöra undantagen och bör enligt kommittén normall inte behövabeaktas vid kreditgivningen med företagsinteckning som säkerhet. I sammanhangeterinrar kommittén om att det, såvitt angår tillämpning av kungörelsen (1972:302) om statsbidrag tUl nedläggningshotade företag, har förutsatts attkonkursborgenärerna skall hållas skadeslösa (se prop. 1972: 64 s. 15 och 24samt InU 1972: 12 s. 3). vill betona ullalandet ibelänkandet att det skulle vara utsiktslöst att försöka stärka företagsinteckningarnasStäUning, om lönefordringar för sådan uppsägningstid efter konkursutbrotletunder vilken arbetstagama utför avtalsenlig arbetsprestation, skulle kunnagöras gällande som massafordringar. anför att det är angelägetatt under den fortsatta handläggningen av lagstiftningsärendet blir klarlagtatt lönefordringarna i nu åsyftade fall endast är vanliga konkursfordringar ochinte massafordringar. Med hänsyn lill den vikt som utredningen vid sinbedömning av rättslägel synes ha tillmätt den statliga lönegaranfln bör enligtföreningen ett klarläggande uttalande avse kvalificeringen av lönefordringen idess helhet, således även den del som inte täcks av garantin. Bankinspektionen anför att det inte ankommer på inspektionenatt göra något uttalande i den föreliggande rättsfrågan men att enligt in-spekflonensmening utredningen väsentligt har överdrivit frågans betydelse. För attåterställa företagsinleckningens värde som kreditunderlag är det i och för sigtillräckligt att lönefordringar som uppkommer före konkursutbrottet inleinkräktar på underlaget för företagsinteckningama. Beträffande senare uppkomnalönefordringar blir det en fråga för konkursförvaltaren att utifrån sitt ansvargentemot borgenärerna ta ställning tUl om en fortsatt drift av den konkursdrabbaderörelsen är försvarlig. Givetvis skulle förutsättningarna för att fortsättadriften öka något, om de ifrågavarande lönefordringarna har karaktär avkonkurs-fordringar. Men det bör framhållas att det i rege! endast kanbli tal om en kort tids fortsatt drift och att avgörandet om fortsatt drifteller ej är beroende av en mängd olika faktorer. Huravida de anställdasfordringar på lön efter konkursutbrottet blir konkursfordringar eller massavfordringarbli sålunda mera sällan avgörande. I vart fall har inspektionen för sin delinte ansett sig ha anledning alt fästa någon vikt vid denna fråga, när detgällt att bedöma om krediter på grund av företagsinleckning är förenliga medbanklagstiftningens krav på betryggande säkerhet. Enligt Ackordscentralens stockholmsavdelning. och bör löneprivilegiet kunnaavskaffas helt. a. alt lönefordringarna utgör enåterhållande faktor när det gäller att erhålla förtroendekrediler, leverantörskrediteroch liknande krediter även om löneprivilegiet genom föreliggande förslag skulleflyttas ner i förmånsrättshänseende. erinrar om alt frågan om att avskaffa hyres-och arrendeprivilegiema har diskuterats i tidigare lagstiftningsärenden (jfr prop.1970: 142 s. 92). Med hänsyn till alt dessa förmånsrätter enligt förslaget fåren betydligt säkrare ställning kan det enligt hovrättens mening sättas i frågaom de bör beslå oförändrade. Frågan förtjänar atl övervägas ytterligare. Konkurslagskommiltén,som i denna del ansluter sig lill utredningsförslaget, erinrar om att man ocksåi andra lagstiftningssammanhang har strävat efler alt behandla hyres- och arrendepri- 1975/76:12 92 vilegiernaoch företagsinteckning gemensamt (se t. ex. 9 kap. 12 § förslaget till utsökningsbalkenligt SOU 1973: 22 jämte motiv s. 342 och 81 § andra stycket förslaget tilländring i konkurslagen enligt SOU 1974: 55 jämte motiv s. 199). Konkurslagskommilténanför att löneprivUegiet enligt förslaget skall sättas ned efter förmånsrätt pågrund av utmätning enligt 8 § FRL. Utrednmgen synes ha utgått från att det ären nödvändig konsekvens av huvudförslaget. Så är emellertid egentligen falletbara om under konkurs fartyg, som inte är infört i skeppsregistret eller imotsvarande utländska register, eller gods i fartyg eller i luftfartyg skallsäljas utmälningsvis (139 § 3 mom. utsökningslagen : 31 s. 1 i lydelsenenligt SFS 1973: 1131). För övriga situationer behövs i och för sig inte någon ändring.Sålunda gäller antingen att utmätningen verkställts så sent före konkursen attden skall gå åter och därigenom uppkommer inle någon konfliktsituation. Ellerockså gäller, om utmätningen står fasl, alt utmätningsförfarandet skall fortgåoch att löneborgenären inle kan göra anspråk på köpeskiUingen från den utmättaegendomen (se bl. a. SOU 1973: 22 s. 344). Sveahovrätt och bankföreningen biträder utredningsförslaget att inle ändra påförmånsrätten för de fordringar som avses i 10 § FRL. Inte heller enligt konkurslagskommilténkan det komma i fråga atl ulan sakliga skäl försämra den säkerhet somförmånsrätten enligl 10 § FRL utgör för där avsedda borgenärer. Förhandenvaronav sådana förmånsrätter torde inte spela någon roU vid bedömningen av enlåntagares kreditvärdighet. Kommittén pekar emellertid på att en lösning i motsattriktning kan tänkas. Sålunda skulle man kunna lyfta ut de ifrågavarande fordringamaur förmånsrättsordningen och i stället hantera dem som konkurskostnader. Fråganhar övervägts tidigare (jfr 1969: 5 s. 144). Även om det av utredningenframlagda lagförslaget har ändrat läget i det atl de allmänna förmånsrätternaenligt 10 § FRL blir ensamma om alt kunna tränga undan särskUda förmånsrätter,anser kommittén särskUd anledning alUjämt saknas för alt byta system. Riksskatteverkettar upp frågan om utmätning av företagsinteckning. I små och medelstora förelagär det ofta staten som visar sig vara den störste kreditgivaren åt företaget.Om en företagsinteckning inle är fullt ut belånad, har gäldenären möjlighet atthelt eliminera statens möjligheter till betalning genom att pantförskrivainteckningen till annan även efter det att den företagsintecknade egendomen harutmätts. Enligt verkets mening är det inte oförenligt med utredningens förslagatt stärka statens ställning som borgenär genom alt medge ulmätnmg avförelagsinteckning. En sådan ordning synes emellertid förutsätta att ägarhypotektill företagsinteckning införs. Viktigare än att medge utmätning avföretagsinteckning är emellertid enligt verket alt komma till rätta med denuvarande förhållandena beiräffande A-skatters behandling i konkurs. Sålundagäller nu att staten på vanligt sätt måste bevaka vid konkursutbrottetinnehållna, men inte redovisade käll-skatlemedd som staten å andrasidan får källskattemedel direkt genom skatteavdrag beträffande lön som utbetalasefter konkursulbrottet. Visserligen har detta ologiska förhållande fått mindrebetydelse efter tillkomsten av den statliga lönegaranfln men det hindrar inteatt en lagändring är angelägen. En sådan bör enligt verkets mening innebäraföreskrift om redovisningsansvar för arbetsgivare såvilt avsei innehållnaskattemedel. 1975/76:12 93 kan invändningar riktas mot att en arbetstagares fordran motarbetsgivaren får, till den del den överstiger vad han har fått ut erUigtlönegarantilagen, i konkurs stå tillbaka för statens regresskrav.Bankföreningen anför att den enskUdes intresse att även i arbetsgivarenskonkurs såvilt möjligt få ut sin lön så länge anställningsavtalet gäller bör tUlmätasstörre tyngd än statens intresse att genom utdelning i konkursen nedbringa suiförlust. Också nedflyttnmg-en av löneprivilegiet enligt det remitteradeförslaget ökar den enskUde arbetstagarens intresse att inte ställas efter statensregresskrav för sin fordran. Enligt bankföreningens mening borde den naturligaordningen därför vara att den enskUde arbetstagarens överskjutande fordran ikonkursen får företräde framför statens regresskrav på grund av betalningunder lönegarantin. Enmycket omdiskuterad fråga under remissbehandlingen är utredningens förslag atthöja maximibeloppet enligt lönegarantin från fem tUl åtta basbelopp.Visserligen tillstyrks eller lämnas förslaget i denna del utan erinran avflertalet remissinstanser men flera av dem förordar andra lösningar än dembetänkandet upptar. Enligt bankföreningen, TCO, , /bör begränsningen slopas helt. Sålunda anförTCO alt lönegaranlisystemet kommer att i högre grad än nu utgöra det skydd som löneborgenäremasintresse kräver i en konkurssiluation, om utredningsförslaget genomförs. Syftetmed lönegarantisyslemet kan inte längre begränsas till att tillgodose de storaflertalet löneborgenärers behov. I stället måste man nu lönegarantivägenkompensera för löneprivilegiets försvagning och tillgodose också den högtavlönade arbetslagarens rättmätiga behov av att få ut sin lön. TCO anför vidareatt det av utredningen anförda argumentet mot att slopa beloppsbegränsningen inteförefaller övertygande. Liknandesynpunkter framförs av bankföreningen som vidare framhåller att en full stafliglönegaranti vid konkurs kan bidra till att skapa del rådrum som behövs för attföretaget skall kunna rekonstrueras eller avvecklas på ett sätt som ärföretagsekonomiskt riktigt och ur sysselsättningssynpunkt lämpligt genom attden personal på det administrativa och tekniska planet som har väsentligbetydelse för företagets funkflon känner trygghet för sina löner också i konkurssiluationen.SACO t SR framhåller att en begränsning av lönegarantin torde ur kostnadssynpunktvara betydelselös. Enligt organisationen är farhågorna för missbruk av denstatliga lönegarantin överdrivna. En metod utöver dem som finns nu att undvikamissbruk skulle vara att alltid låta en facklig organisation ombesörjabevakningen för medlemmens räkning. Omutbetalning under lönegarantin skall maximeras bör i vart fall enligtadvokatsamfundet, SACOfSR och TCO beloppsgränsen höjas utöver åtta gångerbasbeloppet. TCO förordar för sin del en höjning av gränsen till tolv gångerbasbeloppet. I sammanhanget erinrar TCO bl. a. om att det förekommer attanställda i högre befallningar låter viss del av lönen stå iime för att hjälpaföretaget ur tillfälliga likviditetskriser. En höjning från åtta till tolvbasbelopp skulle medföra bara en ringa kostnadsökning med hänsyn tiU det fåtallöneborgenärer som berörs. och anser attbeloppsgränsen, om den skall finnas kvar, bör höjas tUl 15 basbelopp. Skulle inleheller detta godtas, är det enligt /SR tänkbart alt stärka förelagsinteckningarnasställning i konkurs genom att behålla nuvarande förmåns- 1975/76:12 94 rättsordningmen låta statens fordran på källskatt i stället utgå enligt 13 § FRL även när källskattenavser lön som bevakas i konkurs. En sådan ordning skulle enligtorganisationens mening öka företagsinteckningamas utdelning i konkurs medhälften av vad utredningen föreslår, fömtsatt alt källskatteavdraget genomsnittiigtär av den lön som bevakas. En följd härav skulle då bh attlänsstyrelsernas nuvarande skyldighet att göra källskatteavdrag vidutbetalningen i lönegarantilagen slopas eller m. a. o. alt lönegarantin fåromfatta bara arbetstagarnas nettolöner. Länsstyrelseni anför att beloppsbegränsningen bör sättas högre än åttabasbelopp men delar utredningens mening att det bör finnas en spärr.Metallindustriarbetarförbundet biträder utredningsförslaget i denna del understryka vikten av att det sker en framlida uppräkning avlönegarantibeloppen. Också handelskammarförbundet ställer sig tveksamt till omåtta basbelopp är tillräckligt för att ge trygghet åt den kvalificeradearbetskraften. erinrar om att trygghetslagarna också innehåller reglerom skyldighet för företagarna att betala skadestånd med i vissa fall upp tillfyra årslöner. Förbundet föreslår att lönegarantin får omfatta också belopp somkan tUlerkännas löntagare enligt de nämnda skadeståndsreglema. Kronofogdemyndigheteni anför bl. a. att det i ett inte obetydligt antal fall, dåbeloppsbegränsningen utgjort ett hinder för ytterligare utbetalning, inte harvarit fråga om högavlönades krav på uppsägningslön utan om ej fackanslutnapersoners lönefordringar tillbaka. 1 fråga om lön för förflutentid kan det emellertid sättas i fråga om de sociala skäl som bär upplönegarantisystemet kan göra sig gäUande med samma styrka. Det kan därförenligt myndighetens mening vid en framtida prövning av frågan om ytterligareuppräkning av antalet basbelopp vara skäl att överväga en regel som särskiltmaximerar lönegarantins ersättning för ackumulerad lönefordran. Denna synpunktdelas av . Verket anför dessutom att en höjning avbasbeloppsgränsen förefaller motiverad men att höjningen inte bör vara störreän tUl sex basbelopp. Beträffandefinansieringen av den statliga lönegarantin uttalar kammarkollegiet att ävenom det kan vara svårt alt.närmare uppskatta de ekonomiska konsekvenserna avutredningens förslag torde en höjning av avgiftsuttaget åtminstone på någonsikt sannolikt bli oundviklig för arbetsgivarna, om förslaget genomförs. Fråganom tidpunkten för Och omfattningen av avgiftshöjningen torde kunna tas upp iett senare sammanhang då någon erfarenhet vunnits av hur det nya regelsystemetverkar i praktiken. Utvecklingen av fondens ställning bör därför enligtkollegiet noga följas efter ikraftträdandet av de föreslagna författningsändringarna.Även och i framhåller attutvecklingen bör följas med uppmärksamhet. Metallindustriarbetarförbundetgodtar en höjning av lönegarantiavgiften för att möjliggöra en ändrad förmånsrättsordningi konkurs. erinrar om att slopandet i samband med skatteomläggningenför av "taket" för vissa arbetsgivaravgifter (7,5 X basbeloppet)automatiskt kommer att medföra en förstärkning av lönegaran-lifonden. Medutgångspunkt i underlagen preliminära avgifter kan förstärkningenberäknas till 1 milj. kr. Innan ställning tas till eventuella återverkningarpå lönegaranflavgiften av ett genom- 1975/76:12 95 förandeav utredningens förslag bör frågan utredas. Med hänsyn lill nu föreliggandeöverskottsmedel i fonden behöver enligt SAF:s mening genomförandet avutredningens förslag inte anstå. anför att det inte på dettastadium av lagstiftningsärendet står klart i vad mån elt genomförande avutredningsförslaget kräver höjning av avgiftsuttaget för finansiering av denstatliga lönegarantin. Enligt förbundet framstår detta som en brist ibeslutsunderlaget och förbundet fömtsätter alt frågan klarläggs, innan det nuframlagda förslaget genomförs. Synpunkterpå den lagtekniska utformningen anläggs av konkurslagskommiltén. Tryckeri, 1975 7503si