prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — Tillde områden där tvekan rörande ränleberäkning har yppats hör regresskrav när enav flera solidariskt ansvariga gäldenärer har infriat en skuld och därefterfrån medgäldenär helt eller delvis kräver tillbaka vad han har utgivit. Ulövertypfallet all flera har åtagit sig solidariskt ansvar för en gemensam skuld kansom exempel på mera särpräglade situationer nämnas alt borgensman kräverhuvudgäldenär, atl borgensman kräver medborgensman, att försäkringsgivare somhar utbetalt försäkringsersättning lill försäkringshavare kräver skadeståndsskyldigmed stöd av 25 § försäkringsavialslagen, samt atl av flera skadeståndsskyldigaden som har eriagl skadestånd till den skadelidande anställer regresskrav molannan skadeståndsskyldig. Ulredningenhar övervägl all i räntelagen föreslå regler om ränteberäkning för sådanasituationer men kommit till resultatet all så inle bör ske. Skälen härtill ärflera. Del viktigaste är all vid de nämnda regresskravenomständigheter spelar in som är speciella för de särskilda rättsförhållandenaoch som i sin tur har samband med andra regler som gäller för dessarättsförhållanden. Del är knappast möjligl atl föreslå enhetliga regler omränta som är oberoende av dessa omständigheter. 4.6Räntebestämmelser som inte föranlett förslag av utredningen Ulredningenhar gått igenom ett stort antal författningar som f.n. innehållerräntebestämmelser. Åtskilliga av dessa författningar föreslås ändrade. Somtidigare nämnts framgår ändringsförslagen av specialmoliveringen. Beträffandevissa författningar med räntebestämmelser konstaterar utredningen all ändringarinle behöver göras eller alt ändringar får göras i annat sammanhang. Dessabedömningar görs beträffande följande författningar. Vattenlagen(1918:523) innehåller bestämmelser om ränta i 3 kap. 9 §, 6 kap. 11 §, 7 kap.19, 28, 29 och 30 §§, 8 kap. 12 § saml 9 kap. 23, 68 och 69 §§. Inte något avstadgandena föreskriver atl räntan skall, beräknas efter bestämd räntefot ulande flesla anger endasl alt räntan skall vara skälig eller beräknas efler skäligräntefot. I några fall där det blott talas om ränta - 6 kap. 11 § samt 9 kap.68 och 69 §§ - torde del enligl ulredningen vara den ränta som faktiskt utgåttsom avses. En bestämmelse, 7 kap. 29 §, anger atl ränta i visst fall överhuvudtaget inle skall beräknas. Enligtulredningens mening behöver inle i och för sig förslaget lill räntelagföranleda några ändringar i vallenlagens regler om ränta, sådana dessa f.n. ärutformade. Ulredningen hänvisar lill pågående översyn av vattenlagen och menaralt eventuella ändringar i fråga om räntebestämmelser bör ske i samband med deändringar som i övrigt kan komma all företas i vattenlagen. Lagenom allmänna vatten- och avloppsanläggningar Vidtiilkomslen av lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningarbetonades särskilt den offentligrällsliga karaktären av rättsförhållandetmellan brukare och huvudman. 1 27 § tredje stycket infördes en beslämmelse sommotsvarar 63 § byggnadslagen (1947:385) och som innebär all skälig ränta påobetalda avgiftsbelopp får räknas för anfordran. Utredningenframhåller all den ränta det här är fråga om, trots den offentligrällsligakaraktären av förhållandet mellan brukare och huvudman, såtillvida synes hauppfattats såsom civilrätislig som den tillkommitdärför atl regeln i 9 kap. 10 § HB, som ju kräver stämnings delgivning för altränta skall börja utgå, vid dröjsmål ansetts alltför oförmånlig förhuvudmannen. Utredningen har därför ansett sig böra nämna stadgandet ulan attföreslå atl däri upptas en hänvisning lill räntelagen. Utredningenerinrar om del redan nämnda stadgandet i 63 § byggnadslagen, som reglerarskyldigheten alt erlägga ersättning för galumark. Inle heller beträffandebyggnadslagen föreslår utredningen någon ändring. I5 kap. 15 § tredje stycket fastighetsbildningslagen (1970:988) sägs att om detär påkallat med hänsyn till omsländighelerna skall den betalningsskyldigeåläggas att utge skälig ränta på belopp som ej är betalt. Räntan skall utgåfrån den dag som bestäms med hänsyn lill liden för tillträdel och övrigaförhållanden. Isamband med tillkomsten av detta stadgande konstaterades alt den nya lagenöppnade möjlighet för förrättningsmännen att beslula om tillträde redan föreförrättningens avslutande, om det bakomliggande fastighetsbildningsbeslutetvunnit laga kraft, och atl avräkningen till följd härav kunde komma attverkställas tämligen efter tillträdet. Med hänsyn lill de i hög gradvarierande förhållandena ansågs det inte kunna komma i fråga atl införa enallmän regel om alt ränta skall utgå på belopp, som skall betalas enligt denverkställda avräkningen. Al förrältningsmannen överlämnades att efter prövningav omständigheterna i det enskilda fallet avgöra om ränta skall ulgå och i såfall från vilken dag. Del skulle också tillkomma förrältningsmannen attbeslämma räntesatsen. Utredningenfinner det med hänsyn lill de synpunkter som anförls i förarbetena tillfaslighetsbildningslagen mindre lämpligt att nu framlägga förslag som berörräntan vid fastighetsreglering. Dennuvarande lagen (1944:705) om aktiebolag innehåller etl flertal bestämmelser omränta. Sålunda föreskrivs i 31 § all återbäring av skedd inbetalning på tecknadeaktier när fråga om bolags bildande förfallit också skall omfatta"förkovran", där sådan uppkommit. 1 43 § ges en bestämmelse omdröjsmålsränta efler om årel från förfallodagen, om inbetalning på tecknadaktie inte fullgörs i rält lid. Till bl.a. denna regel hänvisas i 60 § tredjeslyckel där del föreskrivs att vad i 41 44 §§ finns stadgat skall ägamotsvarande tillämplighet vid ny aktie- teckningmed avseende på aktietecknare som ej vid teckningen eriagl full betalning. I 61§ tredje stycket behandlas en annan återbetalnings-situation, nämligen sedan entidigare anteckning angående beslut om aktiekapitalets ökning avförts uraktiebolagsregislrel. Vad som inbetalats på de tecknade aktierna skall dååterbäras till aktietecknarna jämte ränta därpå. Denna regel skall enligt63 § sjätte stycket äga molsvarande lillämpning när gjord aktieteckning inlevidare är bindande på grund av att frågan om aktiekapitalets ökning förklaratsförfallen enligt 195 § 4 mom. aktiebolagslagen. 73och 74 §§ avser återbetalning lill bolaget av vad som uppburits på grund av atlvinstutdelning, inlösen av aktier eller annan återbetalning skett obehörigen.På belopp som omfattas av återbetalningsplikten skall beräknas ränta. Denräntefot enligl vilken räntan utgår är angiven till . Slutligen har AL enregel om ränta i 219 §. Där behandlas bl.a. betalning för tecknad aktie genominsättning på bankräkning som gjorts i viss ordning. Inträffar sådanl fall atlaktieteckningen enligl 19, 61 eller 63 § inle vidare är bindande, skall del påräkningen insatta beloppet jämte därå gottgjord ränta återbetalas lillaktielecknaren. Ulredningenhänvisar lill att aktiebolagsutredningen har överiämnalbelänkande med förslag lill ny aktiebolagslag m.m. och att förslagel f.n. ärföremål för bearbetning inom jusiiiiedepariemenlet. Förslaget innebär allvissa räntebestämmelser lämnats i sak oförändrade medan andra sådanabestämmelser slopats eller ersatts med nya regler. Med hänsyn lill att arbetetmed den nya lagstiftningen rörande aktiebolag är i ell förhållandevis långtframskridet stadium finner utredningen inte skäl att i detta sammanhang lämnanågra förslag i fråga om aktiebolagslagens räntebestämmelser. Lagen(1948:433) om försäkringsrörelse ansluter sig nära lill aktiebolagslagensregelsystem. Den nuvarande aktiebolagslagens föreskrifter om ränta i 43, 60,61, 73 och 74 §§ motsvaras sålunda i lagen om försäkringsrörelse av regler i39, 55, 56, 67 och 68 §§. 1 195 § har lagen om försäkringsrörelse dessutom enspecialregel om återbäringsskyldighel jämte ränleplikl då räntebetalning ellervinstutdelning skett obehörigen enligt garantiavtal eller till garant. Avsamma skäl som angivits angående lagen om aktiebolag lämnar utredningen intenågot förslag lill ny lydelse av räntebestämmelserna i lagen omförsäkringsrörelse. Lagenom ekonomiska föreningar Lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar föreskriverf.n. 1975: 102 64 altde som uppburit vinstutdelning som beslutats och verkställts i slrid mot lageneller föreningsstadgarna är skyldiga all återbära denna jämte ränta därå.Detsamma gäller om lill föreningsmedlem i ond tro obehörigen utbetalatsgollgörelse i form av efterlikvider, återbäringar e.d. Bestämmelsen torde varautformad med aktiebolagslagens motsvarande regler som mönster. Hurföreningslagens regler om ränta skall avfattas torde vara beroende av hurfrågan får sin lösning i aktiebolagslagen. Utredningen finner därför all deninle bör ta slällning i frågan. Ävenbestämmelserna i lagen (1955:184) om bankrörelse ansluter sig nära tillaktiebolagslagens regelsystem. Räntebestämmelserna är i stort sell likalydandei de båda lagarna. Den nuvarande aktiebolagslagens föreskrifter i 43, 60, 61och 73 §§ har sålunda sin motsvarighet i 28, 41, 42 och 51 §§ lagen ombankrörelse. Härutöver innehåller sistnämnda lag en beslämmelse om aktieägaresrält lill ränta efler den räntesats som avtalals, dock högst , påverkställt tillskott för återställande av aktiekapitalet, när vad som blivilliUskjutet erhålls åter. Avskäl som angivils i samband med att aktiebolagslagen behandlats lämnarulredningen inle något förslag lill ny lydelse av räntebestämmelserna i lagenom bankrörelse. Förordningenom nya utsökningslagens införande och vad i avseende därå iakttagas skall Ulredningenberör de ålderdomliga bestämmelserna om "invisning" i 10 § 4förordningen (1877:31 s. 51) om nya utsökningslagens införande och vad iavseende därå iakttagas skall men avslår från all föreslå någon ändring i dem. Ulredningenerinrar om all såväl växellagen (1932:130) som checklagen (1932:131) grundarsig på internationella överenskommelser, Genévekonventioner omgemensam växellag resp. checklag. Vid tillträdet av konventionerna har Sverigeinte gjort något förbehåll belräffande föreskrifterna om ränta. Så längeSverige är bundet av konventionerna kan därför någon ändring i växel- resp.checklagens regler om ränta inle göras. Enliglsåväl växel- som checklagen (48 och 49 §§ resp. 45 och 46 §§) skall räntanberäknas efter den fasta räntesatsen . Vid återgångskrav i anledning av attväxel eller check inte infriats lorde del i och för sig vara motiverat allbetrakta räntan som dröjsmålsränta. Om inie de nyssnämnda konventionerna lade hinder i vägen, skulle enligl utredningenen anpassning lill räntelagens syslem genom en hänvisning till denna lag synasmest följdriktig. Utredningenframhåller all den låga växelränlan anses innebära en nackdel för bankerna,efiersom del av dessa tillämpade växeldiskoniol legal över 6 %.Vid acceplanlens dröjsmål med växelns betalning har detta inneburit attväxelräntan - före förfallodagen i form av diskonto - blivit lägre efler änföre förfallodagen. Enligt vad som upplysts för utredningen har detta också ipraktiken medfört olägenheter, bl.a. att växlar i stor uisträckning betalasförst efter förfallodagen, så som möjligl innan proteslliden ulgår.Ulredningen anser därför alt starka sakliga skäl i och för sig talar för allräntebestämmelserna i de här diskuterade lagarna ändras, så att dröjsmålsränlanblir rörlig och kommer i nivå med den som föreslås för den allmänna räntelagensdel. Konventionenom fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR) och deinternationella fördragen angående godsbefordran å järnväg () samt angåendebefordran å järnväg av resande och resgods () CMRföreskriver i artikel 27 all den som är berättigad lill ersättning enliglkonventionens beslämmelser äger fordra ränta på ersättningsbeloppet. Räntanskall därvid beräknas efler om årel och löper från den dag då skriftligtanspråk på ersättning avsändes lill fraktföraren eller, om sådant anspråk inteframställts, från den dag då talan väcktes. Artiklarna 141 i CMR skall, enligllagen (1969:12) med anledning av tillträde till konventionen den 19maj 1956 om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg, gälla somsvensk lag. CMR:sräntebestämmelse skiljer sig i inte oväsentlig mån från de regler som föreslåsi räntelagen. Utredningen framhåller emellertid all liksom andrafördragsslutånde parter är förhindrat all ändra bl.a. räntebestämmelsenefiersom förbehåll mol konventionen på denna punkt inle är tillåtet. Deinternationella fördragen och innehåller även de, båda i artikel 38,liknande bestämmelser om ränta. Även här är emellertid avtraktatmässiga hänsyn förhindrat alt ensidigt vidta några ändringar. Kommunsom lämnat socialhjälp åt svensk medborgare vilken hjälpen utgivitsmantalsskrivits inom annan kommun, äger enligt lagen (1956:2) om socialhjälperhålla ersättning därför av denna kommun. Därvid skall den kommun som villerhålla sådan ersättning 5 1975. 1 saml Nr 102 föreutgången av april månad året näst hjälpen utgivits skriftligenanmana den kommun mot vdken kravet riktas atl belala ersättningen. Träffas inteuppgörelse i godo, får sedan tiden för anmaningen gått till ända talan omutbekommande av ersättningen väckas hos . I vissa fall får äventalan föras ulan föregående anmaning. Enliglden nuvarande avfattningen av 29 § fjärde stycket socialhjälpslagen skall denersättningsskyldiga kommunen belala ränta på utdömd ersättning efler omårel från den dag ansökningen delgivits den kommun som finnesersättningsskyldig. Bestämmelsen är präglad av det offentligrällsligasammanhang i vilket den ingår. Ulredningen anser sig därför inle böra föreslånågon ändring i bestämmelsen. Förordningenangående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m.m. Ulredningenanser att förordningen (1959:522) angående uppbörd av vissa avgifter enligtlagen om allmän försäkring m.m. rimligen bör anses tillhöraskattelagstiftningen, vars räntesatser utredningen enligl direktiven inte skallbehandla. Den f.n. angivna räntefoten, , lyder dock på att det varil etlslags skälig förräntning i återbetalningsärenden som åsyftats. Utredningenanser sig likväl inte ha skäl alt föreslå ändring i stadgandet. bör den nya räntelagen träda i kraft den . Utredningen föreslår enövergångsbestämmelse, enligt vilken lagen inle skall tillämpas på fordran påvilken ränta utgår vid lagens ikraftträdande. Utredningen menar attbestämmelsen medger en praktisk och i flertalet fall lältillämpad övergång tillde nya reglerna. Bestämmelsen innebär all om ränta före ikraftträdandet utgåttmed från förfallodagen enligl 9 kap. 10 § HB, räntan fortsätter att utgåefler denna räntefot, även om betalningen skulle dröja avsevärd tid. Om vidfordran utan bestämd förfallodag ränta utgår på grund av att stämning skett ochdelgivils gäldenären, kommer på liknande sätt ränta att fortsätta all utgåäven efler det lagen trätt i kraft. Om på grund av avtal skuldebrev löper medränta före förfallotiden, kommer efler dröjsmål 6 § första stycketskuldebrevslagen alt vara tillämpligt, inle den regel som enligt förslaget tillräntelag träder i stället. Den praktiska innebörden av delta är, att om räntanär lägre än som följer av förslaget till räntelag, den högre räntan enligträntelagen inle utgår ens om förfallodagen inträffar efler lagens ikraftträdande.Del är ulan betydelsehuruvida ränta faktiskt erlagts före ikraftträdandet. Det avgörande är istället om ränta då utgick enligl lag eller avtal. Att fordran uppstått redanföre lagens ikraftträdande är å andra sidan enligt den föreslagna bestämmelsenintet hinder mol alt lagen blir tillämplig när fordran förfaller eflerikraftträdandet och ränta då börjar utgå. Detta medför visserligen alldröjsmålsränlan kan bli högre än gäldenären trodde vid skuldens tillkomst.Ulredningen anser dock att en gäldenär inte kan räkna med atl han vidunderlåten betalning på förfallodagen skall äga åtnjuta några särskildafördelar. Ulredningen finner del också vara mycket opraktiskt om man lång tidefter lagens ikraftträdande skulle behöva räkna med fordringar som tillkommitföre ikraftträdandet och.som skulle bedömas enligt äldre rält. Något slörre tvekan kanenligt utredningens mening råda i fall då betalning återgår. Om betalning somhar skett före lagens ikraftträdande återkrävs efler det lagen har trätt ikraft skulle, om man antar att redan enligl äldre rätl ränta utgick, lagen intebli tillämplig. Om återigen ränta inte utgick - exempelvis därför att det ansesbäst överensstämma med grunderna för 9 kap. 10 § HB alt under omständigheternamedge ränta endasl från slämningsdagen - torde övergångsbestämmelsens lydelsemedföra, all ränta ulgår från datum för ikraftträdandet men inle för längre tidtillbaka. Även om viss osäkerhet kan råda om bedömningen av dessa räntefrågor,anser ulredningen del vara så osäkert huruvida problemet uppslår i praktikenatt en specialbeslämmelse för detla fall inle synes motiverad. 1 förslagen till ändringav särskilda lagstadganden anges endasl alt ändringen skall träda i kraft den Ijanuari 1975, dvs samma datum som ulredningen antagit bli lämplig dag förräntelagens ikraftträdande. 1 den mån hänvisning sker till räntelagen, anlashänvisningen också gälla den del av övergångsbestämmelsen som säger all lageninte skall tillämpas på fordran på vilken ränta utgått före lagensikraftträdande. Enligl utredningens mening passar denna regel även för deföreslagna ändringarna av särskilda lagstadganden. 5Remissyttrandena 5.1 Allmänna synpunkter Remissinsiansernaansluter sig över lag till de allmänna synpunkler som utredningen har anfört.Från många håll betonas del angelägna i alt om dröjsmålsräntaersätts med en för vår tids förhållanden bättre anpassad lagstiftning. Fleraremissinstanser, t.ex. , bankinspektionen, kommerskollegium,skadeslåndskommitlén, konkurslagskommiltén. , och , anser all förslaget ärväl avvägt och lämpat atl ligga till grund för lagstiftning. Liknandesynpunkter redovisas av bl.a. . SPK framhåller atlförslaget bör medverka till en rikligare fördelning mellan olika konsumenter avde särskilda kostnader för borgenären som försumliga gäldenärer förorsakar. RRVfinner det tillfredsställande att förslag lill nya och utförligare bestämmelsernu lagts fram och anser att en allmän räntelag kan underlätta införande avdröjsmålsränta vid de statliga myndigheler som f.n. inle tillämpar sådan. Fleraremissinstanser, t.ex. bankinspektionen. Föreningen mellan ombudsmännen hos Sverigeslandshypoteksinstitution, och , betonar denföreslagna lagstiftningens dispositiva karaktär. Några av dessa instanser menaratt lagstiftningen av den anledningen inle berör deras verksamhet och gårdärför inte in i närmare bedömning av de olika bestämmelserna. sida framförs krav på att ränlereglerna görs tvingande lillförmån för konsumenterna på det sättet atl högre ränta inle får tas ut än somanges i lagen. Verket påpekar alt konsumenterna i regel inte har möjlighet atli etl avtal påverka räntereglernas utformning, även om dessa skulle innebärabetydande nackdelar för konsumenten. Om lagen i sin helhel görs dispositiv,finns del därför stora risker för all den inte vinner lillämpning iförhållandel mellan näringsidkare och konsument utan atl mer oförmånligaräntevillkor kommer atl gälla. påpekar också atldröjsmålsräntan ofta lorde sakna betydelse som påtryckningsmedel gentemot enkonsument. Skälet till konsumenters dröjsmål med betalningen torde i flertaletfall inte vara tredska utan bristande solvens. Konsumentverketdiskuterar också det befogade i att ansvaret för dröjsmålsränla är rent striktoch att någon form av social force majeure, när konsument på grund av sjukdom,arbetslöshet eller av annat liknande skäl hindras från alt betala sina skulder,inte godkänns. Enligt verkets mening bör en föreskrifl om sådan social forcemajeure införas. KOifrågasätter om de föreslagna reglerna passar och är tillräckliga närgäldenären är enskild konsument. KO anser del ligga nära lill hands atl förkonsumenlområdel tänka sig en särreglering när del gäller beslämmelser omränta. KO finner det angelägel alt frågor som berör ränta på konsumenlområdelsnarasl blir föremål för närmare överväganden. .Sveahovrätt och handelskamrarna i och framhåller det önskvärda ilikformighet hos de nordiska ländernas lagstiftning. Hovrätten uttalar i dettasammanhang atl en närmare redovisningav möjligheterna till en gemensam nordisk lagstiftning hade varit önskvärd.Hovrätten inser emellertid att möjligheterna till enhetlighet, i vart fallbeträffande valet av räntesats, kan vara begränsade med hänsyn till skiftandeekonomiska och räntepoliliska förhållanden och att detta kanske nödvändiggör enlagstiftning på egen hand från svensk sida, anpassad efter penningpoliliska ochandra förhållanden i vårt land. Handelskamrarna hemställer att önskemålet omlikformig lagstiftning såvitt möjligt beaktas vid den fortsatta behandlingen avfrågan. 5.1.2Ränta av annat slag än dröjsmålsränta Utredningensförslag att 9 kap. 10 § första punkten HB skall upphöra att gälla utan attersättas av någon allmän regel i räntelagen om ränta på fordran som inte ärförfallen kritiseras av Ooch konkurslagskommiltén. Dessa instanser anser atträntelagen bör innehålla en uttrycklig regel av innehåll att skyldighet attutge ränta föreligger bara med stöd av avtal eller föreskrift i lag. Förslagetatt införa en särskild ränteregel för sådana situationer då redan erlagdbetalning går åter har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av de flestaremissinstanserna. anser del tillfredsställande att räntelageninnehåller en regel om ränta i hithörande fall. För att bestämmelsen skallvinna tillämpning mellan konsumenter och näringsidkare anser verket emellertidatt det erfordras att regeln görs tvingande till förmån för gäldenären, närdenne är enskild konsument. ifrågasätter däremotsystemet att skilja mellan dröjsmålsränta och avkaslningsränla. Med ettbankmannamässigt synsätt är det förmodligen riktigt att en allmänt sett någotlägre räntefot liilämpas i fråga om den kategori fordringar för vilka enliglutredningens förslag avkastningsränta skall utgå. Från synpunkten att lagen börvara lält all tillämpa torde det emellertid vara en stor fördel om denlagstadgade räntan kunde vara enhetlig för alia typer av fordringar. Inle minslgäller detta de förmodligen inte alls sällsynta fall, då en lillämpning av bådareglerna skall ske i fråga om samma fordran. Lantbrukarnas riksförbundframhåller att det i vissa fall skulle innebära praktiska fördelar att haendast en lagstadgad ränta för alla typer av fordringar men föreslår ändå attutredningens förslag följs. , som i allt väsentligt tillstyrker ifrågavarande regel,påpekar att med den utformning bestämmelsen givits ränta skall ulgå också närfråga är om återbetalning av mindre belopp och då sålunda räntan måste ansessakna all ekonomisk betydelse för köparen eller motsvarande. Inte minst idetaljhandeln kan detta förhållande komma att vålla praktiska problem. För atlnågon ränteberäkning inte skall behöva ske i dessa fall förordar för- bundetatl från bestämmelsen undantas fall då det belopp som skall återbetalasunderstiger en viss angiven beloppsgräns. 5.2Utgångspunkt för beräkning av dröjsmålsränta m.m. föreslagil i fråga om utgångspunkten för beräkning avdröjsmålsränla har i allmänhet godtagits under remissbehandlingen. Vissakritiska synpunkter framförs emellertid. Bl.a. tar några remissinstanser uppfrågan om beräkning av den frist som borgenären bör ha till sitt förfogande. KOoch kritiserar den föreslagna regeln om all fristen skallräknas från den dag borgenären avsänder räkning eller annars framställer krav.Dessa remissinstanser menar all fristen bör börja löpa från det gäldenärenmottog kravel. framhåller att missbruk kan förekomma särskiltbeträffande översända räkningar, där fristen enligt praxis börjar löpa frånräkningens datum, även om det vid tvist ankommer på borgenären att görasannolikl atl han har avsänt räkningen. Enskilda konsumenter lorde i regel inlevara uppmärksamma på delta datum, och anledalerade räkningar kan härigenomavsevärt minska frislen. Konkurslagskommiltén pekar också på atl den berördaregeln i vissa lägen kan slå ganska hårt mol gäldenären.