prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — Enligt trafikskadelagen kan flera trafikförsäkringar ivissa faU bära ersättningsansvar för samma skada. Det gäller dels situationerdär två eller flera motorfordon har orsakat skada på person eller egendomutanför 1975/76:15 133 fordonen (11 §), dels i kollisionsfall där det beträffandetvå eller flera motorfordon har förekommit vållande i samband med förandeteller bristfällighet och bägge fordonen på så sätt har orsakat skada på elttredje motorfordon eUer pä egendom som befordras med ett tredje motorfordon (10§ andra stycket). I det praktiskt sett vanligaste kolU-sionfallet, nämligen dåtvå fordon kolliderar och det därvid uppkommer skador på dem som färdas ifordonen eUer på fordonen eller därmed befordrad egendom, uppkommer däremotinte något dubbelt ersättningsansvar utan det är beträffande vafle sådan skadaalllid bara en försäkring från vilken ersättning kan utgå. När två eller flera trafikförsäkringar svarar för sammaskada, är deras ersättningsansvar enligt 14 § solidariskt. Den skadelidande kanalltså vända sig mot försäkringen för vUket som helst av fordonen med sittersättningskrav. En annan situation då soUdariskt ersättningsansvar för fleratrafikförsäkringar uppkommer anges i 22 § andra stycket. Enligt första punkten i förevarande paragraf ärhuvudregeln vid solidariskt ersättningsansvar för flera försäkringar att dessavid en slutlig fördelning skall sinsemeUan ta lika del i ersättningsansvaret.Formellt sett innebär detta en skUlnad i förhållande tUl gällande rätt, därmotsvarande huvudregel är atl fördelningen sker efter skälighet. Denna skUlnadär dock bara skenbar, eftersom den nuvarande regeln i rättstillämpningen sågott som undantagslöst har lett till en likafördelning av ansvarigheten. Regeln omhälftendelning skall emellertid frångås, om vållande i samband med förandet avnågot av fordonen eller bristfällighet på något av fordonen har medverkat tUlskadan. 1 så faU gäller enligt andra punkten att försäkringen för fordonbeträffande vUket vållande eller bristfällighet ej föreligger inte skaUbelastas av något slutligt ersättningsansvar. Har vållande i samband medförandet eller bristfäUighet förekommit beträffande flera av de inblandadefordonen, sker den slutliga fördelningen enligt tredje punkten efter vad som ärskäligt med hänsyn lUl den medverkan tiU skadan som har förekommit på ohkasidor samt omständigheterna i övrigt. Bestämmelsen har aUtså sakligt sett sammainnebörd som den regel som enligt 12 § tredje stycket skall tiUämpas vidJämkning av trafikskadeersättning på grund av medvåUande på den skadelidandessida. Fördelningsreglerna i denna paragraf är tUlämpliga ocksånär staten har utgett trafikskadeersättning enligl 16 §. Vad som sägs iförevarande paragraf om ersättningsansvaret för ett fordons trafikförsäkringavser i så faU i stället staten. När ersättninghar utgetts enUgt 17 § för skada som har orsakals genom ell oförsäkrat eUerokänt fordon, bUr fördelningsreglerna i förevarande paragraf tUlämpliga påförhållandet mellan å ena sidan den eller de försäkringsanslalter som harmeddelat trafikförsäkring för ett eller flera andra inblandade fordon och åandra sidan samtliga försäkringsanstalter, företrädda avtrafikförsäkringsföreningen, såsom ansvariga för de ersättningar som skuUe hautgått från det oförsäkrade eller okända Prop.1975/76:15 134 Paragrafen innehåller bestämmelser om den slutligafördelningen av belopp som trafikförsäkringsanslallerna enligt 17 § svararsoUdariskt för och om återkrav av dessa belopp. Enligt första stycket, som motsvarar 15 § andra stycketandra punkten i utredningens lagförslag, fördelas trafikförsäkringsanstalternasinbördes ansvar efter förhållandet mdlan beloppen av de för direkttecknade trafikförsäkringar som för var och en av dem belöper på nästföregående kalenderår. Bestämmelsen skiljer sig något från den regel som f. n.gäller i detta hänseende enligt 21 § andra stycket trafikförsäkringslagen menstår i överensstämmelse med den ordning som med försäkringsinspektionensgodkännande har tiUämpats av försäkringsanstalterna tiUbaka. SomJag senare skaU återkomma tUl bör denna ordning lagfästas även såvitt gällerfördelningen av kostnaderna för trafiklivränte-tUlägg enligt 15 § lagen(1967:663) om tUlägg tUl vissa trafiklivräntor. I andra stycket, som motsvarar 22 § andra punkten iutredningens lagförslag, behandlas återkrav för belopp som trafikförsäkringsanstalternahar utgett för oförsäkrat motorfordon. Försäkringsgivarna medges att från denförsäkringspUktige återkräva ersättningen intill det högsta självriskbelopp somär tUlåtet för fysiska personer enligt 21 §. Härigenom undviks att den som harkört ett oförsäkrat fordon kommer i ett bättre läge i självriskhänseende än omhan hade försäkrat det. I andra punkten görs undantag för det fall att fordonetvid skadetillfället brukades olovligen och därvid antingen var avställt ellervarken var eller skuUe vara registrerat här i landet. I en situation som denangivna är ett fordon försäkringspUktigt bara när det används här i trafik, ochett olovligt brukande bör då inte gå ut över den försäkringspliktige. Tredje stycket, som motsvarar 22 § första punkten i utredningenslagförslag, innehåller en bestämmelse om återkrav mot försäkringen för ettmotorfordon, vars identitet inle har kunnat fastställas vid skaderegleringenmen som sedermera bUr känt. Visar det sig att fordonet är sådant att statenenligt 16 § svarar för trafikskadeersättningen, får återkravet i stället riktasmot staten. I denna paragraf, som saknar motsvarighet i utredningenslagförslag, regleras rätten för den som har utsatts för återkrav att i sin turkräva ersättningen åter av annan regresskyldig person. Paragrafen avser för det första det fallet attförsäkringsanstalt som har utgett trafikskadeersätlning riktar återkrav molnågon som är regresskyl- 1975/76:15 135 dig enligt 20 §, dvs. någon som har våUat skadanuppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller som i egenskap av ägare ellerinnehavare av järnväg eller spårväg är enligt lag eller annan författningansvarig för skadan. Denne inträder då i försäkringsanstaltens rätt alt krävaersättning från annan som är regresskyldig enligt den paragrafen. Deregresskyldiga kan alltså rikta anspråk mot varandra. Den inbördes fördelningenfår avgöras enligt allmänna grundsatser om fördelningen avskadeståndsskyldighet mellan flera skadeståndsskyldiga. Av 26 § framgår att den som är regresskyldig enligt 20 §inte får rikta återkrav mot någon som inte har sådant regressansvar. Denregresskyldige kan alltså inle vända sig mot annan som t. ex. på grund av enkelvårdslöshet är ansvarig för skadan enligt skadeståndsrättsliga regler. Paragrafen tar vidare sikte på faU när försäkringstagarenenligt 21 § har utsatts för återkrav av självriskbelopp. Enligt utredningen ärden förmögenhetsförlust som försäkringstagaren härigenom kan vidkännas attanse som ren förmögenhetsskada, vilket skulle innebära att skadan i allmänhetär ersättningsgill bara om den har orsakats genom brott. Vid remissbehandlingenhar man emellertid från något håll ifrågasatt om denna uppfattning verkligen ärriktig, åtminstone när försäkringstagaren själv är den skadelidande. Även jaganser att denna fråga är tveksam. För det fall att man i rättstillämpningenskulle bedöma självrisken som person- eller sakskada, bör en begränsninguppställas i försäkringstagarens möjligheter att återkräva självrisken frånannan som enligt skadeståndsrättsliga regler är ansvarig för denna skada. I enUghet härmed har i förevarande paragraf intagits enbestämmelse om att försäkringstagaren får återkräva självriskbeloppet bara frånden som är regresskyldig enligl 20 §, dvs. den som har vållat skadan uppsåtligeneUer genom grov vårdslöshet eller som i egenskap av ägare eller innehavare avJärnväg eller spårväg är enligl lag eller annan författning ansvarig förskadan. Enligt 26 § är paragrafen i princip tvingande. Samma begränsade möjlighet tUl återkrav gäller enligtparagrafen även för den som enligt 24 § andra slyckel har krävts på beloppmotsvarande självrisk när det gäller ett oförsäkrat fordon. Genom denna paragraf, som motsvarar 23 § i utredningenslagförslag, görs regressreglerna i 2025 §§ i princip tvingande. Paragrafen harbehandlats i avsnitten 5.7.1 och 5.7.2 i den allmänna motiveringen. Paragrafen innebär tUl en början att försäkringsanstaltsom har utgett trafikskadeersättning inte i vidare mån än som följer av nämndabestämmelser får återkräva ersättningen från annan. Återkrav får dock skegentemot annan än försäkringstagaren som har åtagit sig att slutUgt svara förersättningen. Ett sådant åtagande är gUtigl även när det har 1975/76:15 136 gjorts av annan trafikförsäkringsanstalt. Som jag harnämnt i den allmänna motiveringen bör försäkringsanstalterna kunna förenklaskaderegleringen genom genereUa överenskommelser som innebär vissa avvikelserfrån den fördelning av deras ersättningsansvar som följer av trafikskadelagen.Den totala fördelningen bör dock i huvudsak bli densamma som enligttrafikskadelagen. Vid sidan av överenskommelser mellantrafikförsäkringsanstalterna om särskUda normer för fördelningen av derasersättningsansvar får möjligheten tUl avsteg från regressreglerna genomåtagande sin främsta betydelse vid avtal om återförsäkring. Även en utomstående tredje man kan med giltig verkanenligt paragrafen åta sig att gentemot en trafikförsäkringsanstalt svara förutgiven trafikskadeersältning. Som ett tänkbart praktiskt fall kan anföras atten motortävlingsarrangör, som önskar nedbringa premiekostnaderna för detävlandes trafikförsäkringar, utställer en generell förbindelse tillförsäkringsgivaren att intUl vissa belopp svara för utgivna ersättningar.Återkrav enligt en sådan förbindelse är tUlåtna. Gentemot försäkringstagaren får däremot återkrav integöras gäUande ens med stöd av särskUt åtagande från dennes sida, annat än i densituation som regleras i 21 §. Av 16 § andra stycket framgår att bestämmelserna i dennaparagraf gäller också i fråga om statens möjlighet att utöva regress förtrafikskadeersättning som staten har utgett enligt 16 § första stycket. Somjaghar framhållit i specialmotiveringen tUl den bestämmelsen får undantagsregelni förevarande paragraf om återkrav på grund av åtagande betydelse framför allti sådana fall när staten svarar för trafikskadeersättningen för ett utländsktstatsägt fordon som med stöd av 4 § 1 är undantaget fråntrafikförsäkringsplikt. Paragrafen begränsar vidare möjligheten för annan änförsäkringsanstalt att kräva åter ersättning som han har utgett enligt dennalag, dvs. på grund av regressbestämmelserna i 20 och 21 §§ samt 24 § andrastycket. I vidare mån än som framgår av 25 § får sådant återkrav göras gällandeendast på grund av åtagande av annan än försäkringstagaren. Ett exempel på ettsådant åtagande är när någon lånar en bU av försäkringstagaren och därvid åtarsig att gottgöra vad denne kan få utge på grund av avtal om självrisk. Enligt denna paragraf skall ägare, brukare eller förare avmotordrivet fordon så snart han har fått kännedom om händelse som kan medföraförsäkringsfall underrätta den trafikförsäkringsanstalt som har meddelattrafikförsäkring för fordonet om denna händelse. Han är vidare skyldig att påbegäran lämna försäkringsanstalten behövliga upplysningar och handlingar. Innehållet i paragrafen överensstämmer med 22§ första stycket 1975/76:15 137 trafikförsäkringslagen, som i sin tur grundar sig på entilläggsbestämmelse tUl Europarådskonvention om obligatorisktrafikförsäkring (se prop. 1968:115 s. 22). Till skillnad från utredningen harjag ansett att dessa bestämmelser allflämt bör finnas i lag. FörslagettUl trafikskadelag innehåller inte någon bestämmelse om sanktion vidunderlåtenhet att fullgöra de skyldigheter som föreskrivs i förevarandeparagraf. Givetvis kan dock försäkringstagaren som part i avtalsförhållandetbli skyldig alt ersätta försäkringsgivaren skada som har uppkommit i följd avunderlåtenhet, t. ex. i form av ökade utrednings-kostnader (se härom prop.1968:115). Det är mera ovisst om enligt svensk rätt en motsvarandeskadeståndsskyldighet kan åläggas brukare eUer förare. Den frågan får avgöras irättstillämpningen enligt allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser. 1 22 §andra stycket trafikförsäkringslagen finns f. n. en bestämmelse om att den somför talan mot ägare, brukare eller förare av motorfordon om ersättning förskada i följd av fordonet skall underrätta försäkringsgivaren om denna talan iså god tid att denne kan inträda i rättegången. Om del då målet förekommer tillhandläggning inte visas att underrättelse har lämnats skall käranden geserforderlig tid att fullgöra underrättelseskyldigheten. Försittes ,förlorar käranden sin talan mol försäkringsgivaren. Dessa bestämmelser hartUlkommit för att förebygga atl frågor om ägares, brukares eller föraresskadeståndsskyldighet avgörs utan att trafikförsäkringsgivaren har hafttillfälle att intervenera i rättegången (se NJA II 1928 s. 329). I det nya trafikskadesystem som föreslås torde det blimindre vanligt att en skadelidande, som har rätt till trafikskadeersättning,väcker skadeståndstalan mot den som enligt skadeslåndsrättsliga regler är ansvarigför skadan. 1 de undantagsfall då sådan talan väcks är det en rimlig ordningatt försäkringsgivaren liksom f. n. blir underrättad om rättegången och färmöjlighet att inträda som intervenient. Däremot synes det inte nödvändigt attgöra det till en processförutsättning att sådan underrättelse har lämnats. Inteheller bör det komma i fråga atl låta den skadelidandes rätt tilltrafikskadeersättning påverkas av om försäkringsgivaren har blivit underrättadeller ej. 1 likhet med utredningen anser Jag att en lämpligareordning än den nuvarande är att låta den domstol där skadeståndstalan väckssörja för att försäkringsgivaren blir underrättad. En sådanunderrättelseskyldighet kommer med all sannolikhet inte att bli särskiltbetungande för domstolarna, som man får säkrare garantier för att underrättelseskyldighetenfuUgörs än om denna uppgift läggs på de enskUda skadelidande. En bestämmelse om underrättelseskyldighet för domstolarnai nu angivna fall kan lämpligen tas in i den lillämpningsförfatlning som Jagtidigare har talat om (se 7 § trafikskadelagen). Någon sådan bestämmelsebehöver därför inte las upp i detta sammanhang. 1975/76:15 138 Denna paragraf, som motsvaras av 26 § i utredningenslagförslag, innehåller bestämmelser om preskription. De preskriptionsbestämmelser som utredningen harföreslagit innebär bl. a. att talan om anspråk på trafikskadeersättning skallväckas från det skadan uppkom. Bestämmelserna har kritiserats avnågra remissinstanser, som har förordat en tioårig preskriptionstid i enlighetmed nu gällande preskriptionsbestämmelser för utomobligatoriskt skadestånd iallmänhet. För vill Jag först nämna atl den allmänna preskriptionslagstiftningen f. n.ses över inom . 1 avvaktan på den nya lagstiftning ompreskription som sålunda kan komma att genomföras anser jag inte att man nu börgenomföra några mera långtgående ändringar i de preskriptionsregler som f.n.gäller på trafikskadeområdet. Den preskriptionstid som föreskrivs ibUansvarighetslagen, dvs. från det skadan inträffade, får dock ansesvara aUtför kort. Enligt min mening bör man i stället anknyta till försäkringsavtalslagensbestämmelser om preskription av fordringsrätt på grund av försäkringsavtal ochinföra en treårig preskriptionstid. Liksom är fallet enligtförsäkringsavtalslagen bör preskriptionstiden räknas från det att den somframställer krav fick kännedom om att kravet kunde göras gällande. Som ytterstapreskriptionstid bör dock gälla av , räknat från det att kravettidigast kunde göras gällande. Med hänsyn tUl det sagda har i första stycket tagits in enhänvisning till 29 § försäkringsavtalslagen. Första stycket ärtillämpligt, förutom på anspråk på trafikskadeersättning som riktas mot försäkringsgivare eller staten, också på återkrav som framställs med stöd av trafikskadelagen och på annan fordringsrätt på grund av avtal om trafikförsäkring. Däremot avser första stycket inte talan om skadestånd. I detta fall är det inte fråga om ersättning enligt trafikskadelagen. Enligt 30 § försäkringsavtalslagen kan försäkringsgivaregenom förbehåll i försäkringsavtalet föreskriva kortare preskriptionstider ändem som gäller enligt 29 § samma lag. Denna möjlighet torde hittUls inte hautnyttjats inom trafikförsäkringen. Enligt min mening bör en sådan möjUghetinte finnas i det nya trafikskadesystem som föreslås. Med hänsyn härtiU hari andra stycket av förevarande paragraf föreskrivits att förbehåll som avses i30 § försäkringsavtalslagen inte får göras gällande mot den som har anspråk påtrafikskadeersättning. Andra stycket innehåller vidare en regel beträffandepreskription av fordran på premie enligt avtal om traflkförsäkring. BakgrundentUl regeln är bestämmelserna i 15 § försäkringsavtalslagen som innebär att omen försäkringsgivare, som är fri från ansvarighet till följd av bristandepremiebetalning, vill anhängiggöra talan för att få ut premien, så skall detske från förfallodagen. Dessa bestämmelser är tvingande tUlförsäkringstagarens förmån. Eflersom en trafikförsäkringsgivare, som säger uppförsäkringsavtalet på grund av bristande premiebe- 1975/76:15 139 talning, enligt 5 § första stycket trafikskadelagennormalt inte blir fri från sin ansvarighet förrän efter det att hanhar anmält att avtalet har upphört, skulle en tillämpning av tremånadersregelni 15 § försäkringsavtalslagen kunna leda tiU att han förlorar rätten att få utobetald premie efter det att enmånadsfristen har löpt ut. För att förhindra ettsådant resultat har i andra stycket av förevarande paragraf föreskrivits att 15§ försäkringsavtalslagen inte äger tillämpning på premie enligt avtal omtrafikförsäkring. Detta innebär att preskriptions-bestämmelserna i 29 §försäkringsavtalslagen blir tillämpliga också i detta fall. Paragrafen, som motsvarar 27 § i utredningens lagförslag,innehåUer bestämmelser om bl. a. utmätningsfrihet för fordran påtrafikskadeersättning med anledning av personskada, kvittning samt förbud motöverlåtelse av fordran i vissa fall. I första stycket föreskrivs att fordran påtrafikskadeersättning med anledning av personskada inte får utmätas för denskadelidandes skuld. Utmätning av livräntebelopp kan dock ske enligt vad somföreskrivs i utsökningslagen. Dessa bestämmelser motsvarar vad som gäller f. n.beträffande skadestånd med anledning av personskada. De föreskrifter iutsökningslagen som avses är 66 § 3 och 8 mom. samt 67 d §. I första stycket föreskrivs vidare atttrafikförsäkringsanstalt får mot försäkringstagaren kvitta fordran påsjälvriskbelopp enligt 21 §. På grund härav kan försäkringsgivaren redan närtrafikskadeersältning skall betalas ut till försäkringstagaren göra avdrag fördetta självriskbelopp. Detta gäller vare sig försäkringstagaren har rätt tUltrafikskadeersättning som skadelidande eUer enligt 19 § första stycket harträtt in i annans rätt till trafikskadeersättning. Däremot fär kvittning inteske mot någon som enligt den bestämmelsen har trätt in i försäkringstagarensrätt till trafikskadeersättning. 1 ett sådant fall får självrisken återkrävasfrån försäkringstagaren på vanligt sätt. Kvittning kan också ske mot den som är försäkringsskyldigmen som har underlåtit att fullgöra sin försäkringsplikt. Kvittningen avser iså fall fordran på ersättning som avses i 24 § andra stycket, dvs. fordran påbelopp motsvarande det högsta självriskbelopp som får åberopas mot fysiskperson. Enligt utredningens förslag skall även fordran på obetaldpremie kunna kvittas mot försäkringstagarens fordran på trafikskadeersättning.Detsamma skaU enligt förslaget gälla beträffande en av utredningen föreslagenpremieavgift för den som inte har fullgjort sin försäkringsplikt. Med anledningdärav vill jag erinra om att jag i den allmänna motiveringen (avsnittet 5.8.1)har behandlat frågan om sanktioner mot dem som inte fuUgör sin försäkringsplikteller som underlåter att betala i enlighet med försäkringsavtalet. Jaghar därvid förordat att man inte nu tar slutlig ställning i dessa frågor utanavgör dem i sin helhet i samband 1975/76:15 140 med prövningen av det förslag tUl nytt kontroU- ochsanktionssystem som har lagts fram av en särskild arbetsgrupp. I enlighetdärmed har Jag inte nu funnit skäl att i lagen föra in bestämmelser omkvittning mot vare sig obetald premie eUer premieavgift. I andra stycket föreskrivs att fordran påtrafikskadeersättning med anledning av personskada inte får överlåtas innantrafikskadeersättningen har blivit tUlgängUg för lyftning. Genom detta förbudhindras den ersättningsberättigade att överlåta sin fordran till underpris. Trafikskadeersättning torde få anses vara tillgänglig förlyftning först när betalningsskyldighet för försäkringsgivaren har inträttenligt 22 och 24 §§ försäkringsavtalslagen. Om försäkringsgivaren i visst fallvägrar att betala ut ersättning, trots att betalningsskyldighet har inträttenligt dessa bestämmelser, torde ersättningen vid tillämpning av andra stycketi förevarande paragraf likväl få anses vara tillgänglig för lyftning. Överlåtelse i strid mol andra stycket är ogiltig.Försäkringsanstalten är alltså inte skyldig att betala ut ersättning tUlförvärvaren. SkuUe försäkringsanslalten ändå göra det, kan den bli skyldig altpå nytt utge beloppet till den skadelidande. Del bördock observeras att överlåtelseförbudet avser bara fordran på trafikskadeersättningmed anledning av personskada. Bestämmelsen i andra stycket hindrar alltså inteatt den skadelidande överlåter sin rätt till annan ersättning äntrafikskadeersättning med anledning av skadan, vare sig ersättningen enligt 9 §trafikskadelagen Jämfört med 5 kap. 3 § skadeståndslagen (i paragrafens lydelseenligt prop. 1975:12) skall avräknas vid bestämmandet avtrafikskadeersättningen eller får uppbäras vid sidan av sistnämnda ersättning.Som Jag har nämnt i specialmotiveringen till 19 § andra stycket föreliggerinte heller något hinder mot att försäkringstagaren överlåter sin rätt tilltrafikskadeersättning för skador på fordonet tUl den som har utstäUt en s. k.vagnskadegaranti. Genom denna paragraf, som motsvarar 28 § i utredningenslagförslag, lagfästs den nuvarande ordningen med trafikförsäkringsförening. Första stycket medför en skyldighet förtrafikförsäkringsanstalterna alt sluta sig samman i entrafikförsäkringsförening. Från associationsrättsliga synpunkter fårföreningen som karaktär av ideell förening. Föreningen skall enligt huvudregeln ensam företrädaförsäkringsanstalterna i alla frågor som sammanhänger med det solidariskaersättningsansvar som anstalterna har enligt 17 §. Den skadelidande har atthålla sig till föreningen, när han vill begära ersättning i ett fall då denbestämmelsen är tillämplig, och han kan alltså inte vända sig mot någon avanstalterna. Uppkommer det tvist om rätten till ersättning eller omersättningens storlek, skall talan riktas mot samtliga anstalter, och dessaföreträds då av föreningen som legal ställföreträdare. Den regressrätt somenligl 20-24 §§ kan tillkomma anstalterna för utgiven irafikskadeersätt- 1975/76:15 l'*l ning skall också utövas av föreningen på anstalternasvägnar. Enskild anstalt kan således inte väcka regresslalan. Från principen att trafikförsäkringsföreningen exklusivtföreträder anstalterna i de nu nämnda fallen gäller dock det undantaget attföreningen kan delegera visst ärende eller viss grupp av ärenden till enskildförsäkringsgivare. Genom detta undantag blir det möjligt att tillgodose vissautländska försäkringsanslalters önskemål att företrädas av den svenskatrafikförsäkringsanstalt som i andra sammanhang företräder dem. Trafikförsäkringsföreningenhar med den föreslagna regleringen ställning uteslutande som legalställföreträdare för de enligt 17 § solidariskt ansvarigaförsäkringsanstalterna och blir inte själv att anse som sådan anstalt.Föreningens uppgifter är dock delvis av samma slag som en trafikförsäkringsanstalts.Det finns därför behov av insyn och kontroll över föreningens verksamhet.