prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Mot bakgrund av den kritiksom enligt det anförda kan riktas mot ungdomsfängelsepåföljden och med hänsyntill utvecklingen inom kriminalpolitiken anser jag att tiden nu är mogen attavskaffa denna påföljd. Jag föreslår därför att sakkunniga tillkallas för attutreda därmed sammanhängande frågor om påföljder för unga lagöverträdare. En väsentlig uppgift förde sakkunniga bör vara att belysa de konsekvenser i olika hänseenden förbehandlingen av unga lagöverträdare som uppstår genom ett avskaffande avungdomsfängelsepåföljden. Därvid bör övervägas vilka andra påföljder enligt BrBsom i olika fall bör komma i fråga för de ungdomar som enligt nuvarandelagstiftning och praxis döms till ungdomsfängelse. Som allmän målsättning börgälla att en reform på detta område i varje fall inte får leda till ökadefrihetsberövanden för den kategori av lagöverträdare som det här är fråga omutan närmast bör syfta till en ytterligare förskjutning av tyngdpunkten påandra kriminalvårdande åtgärder. De sakkunniga bör därförbl. a. undersöka i vad mån ungdomsfängelse kan ersättas med skyddstillsyn iöverensstämmelse med den allmänna tendensen i riktning mot ökad tillämpning avkriminalvård i frihet. Möjligheten att i dom på skyddstillsyn förordna ombehandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB bör därvid uppmärksammas. Med hänsyn tillungdomsfängelseklientelets sammansättning och tidigare belastning torde detemellertid inte kunna undvikas att det alternativ till påföljdenungdomsfängelse som i många fall kan komma att ligga närmast till hands är ettfängelsestraff. Med anledning härav böruppmärksammas att det inom ramen för det nya anstaltssystemet kommer att finnasmöjligheter att även vid verkställighet av fängelsestraff utnyttja de särskildabehandlingsresurser som f. n. föreligger för ungdomsfängelseklientelet. Av storbetydelse i detta sammanhang är också det förhållandet att på de nyalokalanstalterna av övervägande öppen karaktär en intim samverkan medfrivårdens personal och olika sociala organ kommer att eftersträvas i syfte attåstadkomma en successiv utslussning av de intagna till vård i frihet, genom bl.a. ökad frigång för undervisning, utbildning, arbete och annan särskildanordnad verksamhet. Otvivelaktigt är sådana åtgärder ofta av särskilt värdeför ifrågavarande kategori unga intagna. Ett speciellt problem idetta sammanhang är hur man i fortsättningen skall förfara med de ungdomar somenligt nuvarande tillämpning döms för mycket grova brott till ungdomsfängelse istället för ett långvarigt fängelsestraff. I dessa fall harungdomsfängelsepåföljden gett en möjlighet Ju.69 Skr 1975:4 118 att begränsa längden av frihetsberövandet och på ettrelativt tidigt stadium låta anstaltsvården ersättas av vård i frihet. Fråganär hur man i fall av förevarande slag skall kunna tillgripa fängelsestraff utanatt den dömde underkastas ett så långvarigt frihetsberövande att förödandekonsekvenser uppstår för hans fortsatta utveckling och möjligheter tillanpassning i samhället. Bestämmelserna i 33 kap. 4 § BrB som i vissa fall germöjligheter till straffminskning bör därvid uppmärksammas. Av dentidigare lämnade redogörelsen framgår att ungdomsfängelse i vissa fall även kanådömas ungdomar som inte fyllt . 126 kap. 4 § första stycket BrBföreskrivs atl den som är får dömas till fängelse endastom synnerliga skäl är därtill. Denna regel ger uttryck för en välmotiveradstark restriktivitet i användningen av fängelse för ifrågavarande åldersgrupp.Det finns emellertid många skäl som talar för att man här bör sträva mot enytterligare begränsning av möjligheterna att använda frihetsstraff. En viktiguppgift för de sakkunniga bör därför vara att i detta sammanhang ocksåundersöka vilka möjligheter det finns att för denna kategori av ungalagöverträdare generellt tillgripa andra påföljder inom BrB:s påföljdssystem. De sakkunniga bör mot bakgrund av nu angivna förhållandenöverväga frågan om behovet av ändringar i bestämmelserna i 26 kap. 4 § BrB, därdet förutom nämnda regel angående den som är anges attfängelse får ådömas personer i ålderna endast när frihetsberövande ärpåkallat främst av hänsyn till allmän laglydnad eller fängelse eljest finneslämpligare än annan påföljd. Vad jag nu har anfört får inte uppfattas som en uttömmandeuppräkning av de frågor som de sakkunniga bör behandla. De sakkunniga bör varaoförhindrade att ta upp även andra frågor som aktualiseras underutredningsarbetet. De bör samråda med de utredningar på andra områden som harberöring med frågor om behandlingen av unga lagöverträdare. Jag avser här iförsta hand socialutredningen (S 1969:29) som har att i viss utsträckningöverväga hur gränsen bör dras mellan olika vårdformer för missanpassad ungdomoch vilka åldersgränser som skall gälla i olika sammanhang (prop. Dessutom bör samråd ske med bl. a. åtalsrättskommittén (Ju 1970:63), 1971års utredning (Ju 1971:08) om behandling av psykiskt avvikande samtövervakningsnämndutredningen (Ju 1973:15). Utredningen har t. o. m. hållit ettsammanträde. Utredningens arbete beräknas pågå . Utredningen (Ju 1974:17) angående översyn avhäktningsbestämmelserna Tillkallade enligt Kungl. Maj:ts bemyndigande den 28 juni1974 för alt utföra översyn av bestämmelserna om de personella tvångsmedlen istraffprocessen (se Post- och Inrikes tidn. Ordförande: , . A., hovrättslagman 119 Kommittéer; Ju;70 Ledamöter: , förbundsordförande, led. avriksdagen , Hans E., folkskollärare, led. Experter: , , advokat , ., byråchef Sekreterare: , L. G. , hovrättsfiskal (fr.o.m.den 17 september 1974) Box 422, 551 02 , tel. växel036/11 94 30 (sekreteraren) Direktiv (anförande av statsrådet lillstalsrådsprolokollet ): För att säkerställa straffrättskipningen står vissatvångsmedel till myndigheternas förfogande. Man brukar skilja mellan personellatvångsmedel, dvs. främst anhållande och häktning, och reella tvångsmedel, t.ex. kvarstad och beslag. Av tvångsmedlen är anhållande och häktning de som ärmest ingripande för den enskilde. Användningen av dessa tvångsmedel har därförsedan länge varit omgärdad av åtskilliga restriktioner. Det gäller såväl deallmänna förutsättningarna för anhållande och häktning som själva förfarandet isamband med att sådan åtgärd beslutas. Även frihetsberövandets utformning harfått en ingående reglering. Regler omhäktning finns i 24 kap. (RB). En allmän förutsättning är attnågon på sannolika skäl misstänks för brott. I normalfallet (1 § förstastycket) skall fängelse i minst etl år ingå i straffskalan för brottet. Enderaav tre förutsättningar måste vidare föreligga för att häktning skall få ske.Det skall skäligen kunna befaras att den misstänkte avviker eller annoriedesundandrar sig lagföring eller straff (flyktfara) eller att han genomundanröjande av bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning(kollusionsfara) eller ocksä skall anledning förekomma att han fortsätter sinbrottsliga verksamhei (recidivfara). Flyktfara kan utgöra häktningsgrund ävenvid brott som är mindre svåra än som krävs för häktning i normalfallet, om denmisstänkte saknar stadigt hemvist inom riket (1 § andra stycket). För särskiltsvåra brott är häktning obligatorisk, om det inte är uppenbart att anledningtill häktning saknas (1 § tredje stycket). Häktningfår i allmänhet inte ske om det kan antas att påföljden kommer att stanna vidböter eller suspension (1 § fjärde stycket). Oberoende av brottetssvårighetsgrad kan emellertid häktning komma till stånd om den misstänktesidentitet är okänd eller om han saknar hemvist inom riket och det föreliggerfara för flykt från riket (2 §). Häktning kan i vissa fall underlåtas om den misstänkte ärung, sjuk, havande kvinna eller kvinna med litet barn (3 §). En förutsättningär då att betryggande övervakning kan ordnas. Enligt 7 § lagen (1964:167) medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare får den som är intehäktas utan att synnerliga skäl finns till det. Beslut om häktning meddelas av domstol. Om skäl föreliggeratt häkta någon får undersökningsledaren eller åklagaren anhålla honom iavvaktan Ju.70 Skr 1975:4 120 pårättens beslut (5 § första styckel). Enligt stadgad praxis utövas befogenhetenregelmässigt av åklagaren. Anhållande kan i vissa fall ske även om skäl tillhäktning saknas (5 § andra stycket). I så fall krävs att det är av synnerligvikt att den misstänkte tas i förvar i avbidan på ytterligare utredning. Anhållandekan föregås av att den misstänkte grips. I 24 kap. 7 § RB ges föreskrifterhärom. Då någon gripits skall anmälan skyndsamt göras till åklagaren. Dengripne skall inställas till förhör (8 §). Efter förhöret skallåklagaren besluta om han skall anhållas eller friges (7 § tredjestycket). Häklningsframställning skall avlåtas till domstolen senast dagen ef ter det attanhållningsbeslut meddelades. Om ytterligare utredning behövs får dock medframställningen anstå från anhållningsbeslutet. Har någonanhållits i sin frånvaro räknas nämnda tider från den dag då den anhållneinställdes lill förhör. Görs inte häklningsframslällning, skall den anhållneomedelbart friges. Isamband med häktningsframställningen skall till rätten överlämnas protokolleller anteckningar rörande förundersökningen. Med rättens medgivande får dockanstå viss med sådant överlämnande (12 §). Om inte synnerligthinder möter skall rätten i normala fall hålla häktningsförhandling senasifjärde dagen efter det alt häktningsframställningen inkom till rätten (13 §).1 samband med häktningsbeslut skall rätten, om inte ålal redan väckts, utsättaviss tid inom vilken åtal skall väckas. Denna tid får inte bestämmas längre änsom är oundgängligen erforderligt (18 §). Mål i vilket någon hålls häktad skallav domstolen behandlas med särskild skyndsamhet. Huvudförhandling i tingsrättskall t. ex. i princip hållas inom från den dag åtalet väcktes (45kap. 14 § RB). Enligt33 kap. 5 § skall vid ådömande av frihetsstraff tid varunder dendömde varit anhållen eller häktad som regel anses som tid under vilken denådömda påföljden avtjänats i anstalt. Enligt24 kap. 11 § RB skall den som är anhållen hållas i förvar men eljest inteunderkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet medanhållandet, ordningen på förvaringsplatsen eller allmän säkerhet. Den som ärhäktad skall utan dröjsmål föras till allmänt häkle (24 kap. 22 §) om intesynnerliga skäl föranleder annat. Om behandlingen av den som berövats frihetenfinns bestämmelser i lagen (1958:213) om behandlingen av häktade och anhållnam. Ivissa fall då det på grund av flyktfara är önskvärt att hålla kontroll över denmisstänkte framstår anhållande och häktning som onödigt hårda ingrepp. Därförfinns en möjlighet att ersätla dessa åtgärder med reseförbud. Regler häromfinns i 25 kap. RB. Ett reseförbud innebär att den misstänkte inte får lämnahonom anvisad vistelseort utan tillstånd. Med ett sådant förbud kan förkontrollens skull förenas särskilda villkor eller föreskrifter som denmisstänkte skall iaktta. Förutsättningarna för meddelande av reseförbud ärlindrigare än för häktning (I §). Misstanken om brott kan vara svagare grundad.Överträds reseförbud skall den misstänkte anhållas eller häktas om det inte äruppenbart obehövligt (9 §). Nuvaranderegler om anhållande och häktning bygger i allt väsentligt på den ordning somutbildats före RB:s tillkomst (jfr SOU 1938:44 s. 32). Den revision av reglernasom företogs genom processreform innebar bl. a. att reglerna bragtes ibättre överensstämmelse med de grundläggande principer för rättegången på vilkaRB bygger. 121 Kommittéer; Ju:70 grundernaeftersträvades vidare att göra bestämmelserna härom mer smidiga, så att störremöjligheler öppnades att ta hänsyn till omständigheterna i varje särskilt fall(SOU 1938:44 s. 297). Inte i något fall gjordes häktning helt obligatorisk. Vidsidan av tidigare förekommande häktningsgrunder upptogs som ett nytt skäl förhäktning risk för fortsatt brottslighet (recidivfara). 1 motiven framhölls atthäktning i detta fall visserligen inte hade karaktären av egentligt straffprocessuellt tvångsmedel men att starka praktiska skäl talade för att på dettasätt skydd bereddes den som hotades av brottsliga handlingar från denmisstänktes sida (SOU 1938:44 s. 298). har vissagrundläggande statistiska förhållanden rörande tillämpningen av reglerna omanhållande och häktning kartlagts genom en undersökning föranstaltad avriksåklagaren(). Av undersökningen framgår bl. a. följande. Omkring 25 000personer anhålls . Endasten tredjedel eller omkring 9 000 personerbegärs häktade. Av häktningsframställningarna leder mera än tre fjärdedelarlill häktning. Anhållnings- och häktningstiderna framstår inte somanmärkningsvärt långa. De lagstadgade maximifristerna utnyttjas sällan. Längrehäktningstider förekommer huvudsakligen i fall då förordnande omrättspsykiatrisk undersökning har meddelats. Förmögenhetsbrott är orsak tillhäktning i majoriteten av alla fall. När häktning har förekommit följer i regelfrihetsberövande påföljd. Kriminalvård i frihet blir dock påföljden i mer än enfemtedel av samtliga fall. I blir samtliga åtalspunkter somgrundat häktningen ogillade. Hittillsvarandeerfarenheter från tillämpningen av reglerna om de personella tvångsmedlen gerenligt min mening inte belägg för att det skulle föreligga behov av en totalrevision av dessa regler. Däremot anser jag starka skäl tala för att man genompartiella reformer bör kunna uppnå en ordning som i skilda hänseenden är mertillfredsställande än den nuvarande. Enligt min mening är tiden därför nu mogenatt göra en översyn av reglerna om de personella tvångsmedlen i straffprocessen. Jag förordar att särskilda sakkunniga tillkallas för att göra dennaöversyn. Det är uppenbart attanhållande och häktning också i fortsättningen bör stå de rättsvårdande organentill buds i den brottsbekämpande verksamheten. Effektiviteten i straff rättskipningenberor i väsentlig mån av att verksamma tvångsmedel står till förfogande för attsäkerställa utredningen med anledning av brott och för att lagföringen avmisstänkta skall kunna fullföljas. Jämsides med intresset aveffektiv brottsbekämpning gör sig emellertid också andra synpunkter gällande.Etl viktigt led i reformarbetet på det kriminalpolitiska området är att minskaanvändningen av frihetsberövande påföljder och att ersätta dessa medkriminalvård i frihet (se prop. 4, JuU 1973:15, rskr 1973:152). Etlannat led i reformeringen av kriminalvården är att anstaltstiden näranstaltsbehandling blir aktuell redan från början skall inriktas på åtgärdersom förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten, allt i denutsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersatts (prop.1974:20, JuU 1974:2, rskr 1974:99). Den antagna lagen (1974:203) omkriminalvård i anstalt syftar i enlighet härmed bl. a. till en ökad integreringmellan kriminalvård i anstalt och fri vård. Detär uppenbarligen av stor vikt atl tillämpningen av de straffprocessuellatvångsmedlen så långt möjligt bringas i samklang med de riktlinjer som hardragits upp för det kriminalpolitiska reformarbetet. Ju.70 Skr 1975:4 122 det förhållandet att ett temporärt frihetsberövandeinnebär ett djupt ingrepp i den enskildes levnadsförhållanden pekar på detangelägna i att man söker begränsa användningen av dessa tvångsmedel så långtdet är möjligt. Om formerna för de straffprocessuella frihetsberövandena ibetydande mån avviker från de principer som skall vara vägledande förkriminalvården, kan det vidare befaras att sådana åtgärder minskar utsikternatill rehabilitering av dem som ådöms påföljd för brott. Också frånintegriletsskyddssynpunkt är det av betydelse att tvångsmedlen istraffprocessen ges en utformning som harmonierar med samhällets reaktioner iövrigt mot dem som lagfors förbrott. De sakkunniga bör i första hand ta ställning till i vilkenomfattning det föreliggande statistiska materialet angående användningen av depersonella tvångsmedlen bör kompletteras för att kunna läggas till grund för enreform. I åtskilliga hänseenden synes det material som har lagts fram i RÅ:sundersökning ge tillräcklig ledning för bedömningen av reformbehovet.Materialet torde dock behöva fullständigas. Jag vill särskilt peka på att RÅ:sundersökning inte innehåller några uppgifter om i vilken omfattning de olikaanhållnings- och häktningsgrunderna har kommit till användning. RÅ:s materialhar också den begränsningen att det i huvudsak inte utsäger något om denanhållnes eller häktades personliga förhållanden. Det är självklart att en så ingripande åtgärd som häktningendast skall få vidtas om det föreligger en betydande säkerhet i fråga om denmisstänktes skuld. Det tillgängliga statistiska materialet över frikännandedomar beträffande häktade tyder inte på att praxis skulle sätta kravet påbevisning i detta hänseende anmärkningsvärt lågt. Om häktningen skall kunnafylla sin bevissäkrande funktion torde bevisningskravet enligt min mening iallt fall inte kunna höjas på något mera markant sätt. Vad gäller de typer av brott som föranleder anhållande ochhäktning utvisar RÅ:s undersökning att sådant frihetsberövande mestadelsanvänds vid förmögenhetsbrott (). Mot bakgrund av den inställning somnumera präglar samhällets syn på ingripande mot förmögenhetsbrott av mindreallvarlig natur finns det anledning för de sakkunniga att närmare undersökaorsakerna till dominansen av förmögenhetsbrotten. Den nu berörda frågan har visst samband med vilkapåföljder som ådöms dem som varit anhållna eller häktade. Också på denna punktkan viss ledning hämtas ur RÅ:s undersökning. Den relativt stora andelen falldär annan påföljd än fängelse, internering eller ungdomsfängelse ådömts geranledning att ställa frågan, om inte möjligheten att använda häktning börbegränsas när endast villkorlig dom eller skyddstillsyn kan förväntas. Desakkunniga bör ägna särskild uppmärksamhet åt denna fråga. Härvid blir bl. a.möjligheterna att omhänderta den misstänkte på annat sätt än genom häktning avintresse. Till detta problem skall jag återkomma i det följande. En fråga som givetvis träder i förgrunden vid en översynav bestämmelserna om de personella tvångsmedlen är utformningen av häktningsgrunderna.Det finns som nämnts ingen officiell statistik om vilka häktningsskäldomstolarna i allmänhet lägger till grund för häktningsbeslut. Recidivriskentorde emellertid spela den mest betydande rollen härvidlag. Som jag tidigareberört har det avsedda tillämpningsområdet för denna bestämmelse varitförhållandevis begränsat. Det kan ifrågasättas om inte praxis har gått vidalängre än lagstiftaren har menat. Vid omprövningen av häktningsgrunderna bör de sakkunnigatill en början uppmärksamma frågan om vilken utredning som skall krävas för attrecidivfara skall anses föreligga. 1 gällande rätt uppställs endast kravet att 123 Kommittéer: Ju;70 anledningförekommer att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet. Enligt minuppfattning bör kravet på utredning om återf allsrisken ställas högre. Desakkunniga bör överväga om tillämpningen av recidivgrunden kan begränsas tillsådana fall där det föreligger en påvisbar fara för fortsatt brottslighet avallvarlig art. En tänkbar möjlighet är att begränsa regelns tillämpningsområdetill vissa särskilt angivna allvarliga brott eller brottskategorier. Tillämpningenav häktningsgrunden flyktfara, vilken torde vara den näst vanligaste grunden,har kritiserats främst av det skälet att den som saknar fast bostad eller fastanställning häktas i alltför stor omfattning. Den omständigheten att någonsaknar fast bostad eller fast anställning kan givetvis öka myndigheternasarbete med att delge kallelser o. d. och att inställa den misstänkte tillförhör eller förhandling. En så ingripande åtgärd som häktning är dock knappastmotiverad i andra fall än när det finns en påtaglig risk för att den misstänktemer varaktigt kommer att undandra sig lagföring eller påföljd. De sakkunnigabör pröva vilka omständigheter som skall få ha avgörande betydelse vidbedömningen av om reell flyktfara föreligger. Detkriminalpolitiska reformarbetet är inriktat på en ökad användning av vård ifrihet. Det bör övervägas om inte motsvarigheter till sådan vård till en delkan ersätta de tillämpade straffprocessuella frihetsberövandena vidrecidivrisk och flyktfara. Som nämnts tidigare anvisar RB övervakning somalternativ till häktning när det gäller ungdomar, sjuka, havande kvinnor ochkvinnor med småbarn. Möjligen kan genom en utvidgning av denna lyp avingripande uppnås en minskning av de rena frihetsberövandena utan attstraffprocessen förlorar alltför mycket i effektivitet. De sakkunniga bör ocksåöverväga om inte åtskilliga häktningar som sker på grund av flyktfara skullekunna undvikas och ersättas av åtgärder inom ramen för ett utvidgatreseförbudsinstitut. Som jag har antytt i detföregående finns det utöver det nu sagda ett påtagligt behov av att åstadkommaandra former för provisoriskt frihetsberövande i straffprocessen än de som nustår till buds. Jag syftar bl. a. på situationer då endast villkorlig dom ellerskyddstillsyn kan förväntas. En annan kategori är de fall då visserligen riskför återfall i brottslighet föreligger men skäl för en så ingripande åtgärd somhäktning ändå inte kan anses föreligga. En viktig uppgift för de sakkunniga börvara att närmare undersöka hur alternativa former av frihetsberövande kanåstadkommas. Jag vill erinra om att denna fråga har uppmärksammats i den internationelladebatten. Inom pågår ett arbete som syftar till att utveckla sådanaalternativa lösningar. a. har förts fram tanken på att inrätta ett slagshärbärgen för kortvarigt omhändertagande av personersom annars skulle ha blivit häktade. De sakkunniga bör ha stor frihet att prövaolika vägar för att tillgodose önskemålet om nya former för straffprocessuellafrihetsberövanden. Ennärbesläktad fråga är om den misstänkte skall kunna tas om hand av väsentligenindividualpreventiva skäl när återfallsrisk föreligger, t. ex. för att hindrahonom från att begå nya brott. Denna fråga har ett nära samband med de frågorsom omfattas av socialutredningens (S 1969:29) uppdrag. De sakkunniga börsamråda med denna utredning. Fråganom de straffprocessuella frihetsberövandenas utformning har också en annansida. När det föreligger en påtaglig flyktfara, t. ex. om någon genomskattebrott undandragit det allmänna betydande belopp och man har anledningbefara att medlen placerats utomlands, kan det finnas skäl att Ju.70 Skr 1975:4 124 I en del fall torde visserligen reseförbud utgöra etttillräckligt remedium, eftersom denna tvångsåtgärd kan förenas med villkor attvederbörande skall lämna ifrån sig sitt pass. Erfarenheten har emellertid visatatt det i vissa fall har varit möjligt att kringgå passbestämmelserna. Desakkunniga bör i samråd med utredningen (Fi 1973:01) om säkerhetsåtgärder m. m.i skatteprocessen överväga hur samhället i fall av förevarande typ skall kunnasäkerställa att den misstänkte inte avviker från riket. De sakkunniga bör ävenpröva om tillämpningen av kollusionsfaregrunden ger anledning till revision avreglerna i denna del. Vadjag nu har anfört har närmast gällt häktningsförutsättningarna. Med RB:skonstruktion av grunderna för anhållande kommer en revision avhäktningsförutsättningarna automatiskt att påverka anhållandefrekvensen.Härutöver bör emellertid framhållas att anhållande f. n. kan ske också medtillämpning av den speciella regeln i 24 kap. 5 § andra stycket RB. Dennaregel, vilken ger möjlighet till anhållande om det är av synnerlig vikt att denmisstänkte tas i förvar i avbidan på ytterligare utredning, kan antas ha ganskaomfattande tillämpning. De sakkunnigas översyn bör ta sikte också påanhållningsinstitutet i dess helhet. Ett anhållande kan ofta utgöra ett mycketallvarligt ingrepp från den enskildes synpunkt och det är givetvis angelägetatt begränsa sådana ingrepp så långt som möjligt. En mycket stor andel av de personersom f. n. anhålls blir åter försatta på fri fot förhållandevis efteringripandet. Detta tyder på att det finns skäl för en mer restriktiv utformningav anhållningsreglerna.