prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — I enskilda remissyttranden gesexempel på fall i vilka man anser del inte med säkerhet kunna sägas huruvidaett arbetstagarförhållande föreligger. RRV uppger att verket i betydandeutsträckning anlitar konsulter för kortvariga insatser i projekt som kräverspecifik sakkunskap. Konsulterna knyts till projekten genom kontrakt, somnormall sluts med enjuridisk person. Enligt RRV torde samma förfarandeförekomma hos andra statliga myndigheter. RRV anser att sådana konsultersrättsställning bör klargöras vid den fortsatta behandlingen avlagstiftningsärendet. Även TCO nämner som exempel konsulter samt vidareförsäljare av småhus och frilansmed-arbetare i massmedia. LO och vissa av nämner bl. a. kommissionsförhållanden, underenlreprenader ochanlitande av s. k. grå arbetskraft. Vidare ges exempel på vissayrkeskategorier, i vilka tveksamma fall ofta uppkommer, såsom kategoriernafrisörer, maskinförare, lastbilschaufförer och städare. Svenska fabriksarbetareförbundetuppger att del inom förbundels verksamhetsområde är vanligt att den verkligeägaren av t. ex. en enskild firma låter i firmaregislret införa en annan personsåsom ägare. Denne bulvan kan visa sig sakna möjlighet att erlägga deskadestånd, som ofta blir en följd av den verkUge ägarens tillämpning av lagaroch avtal. Härtill knutna frågor bör enligt förbundets mening utredas. ÖB instämmer i kommitténsuttalanden, att den som utför arbete på grund av offenlligrältsligt tvångfaller utanför arbetstagarbegreppet. Tvister rörande tolkning ellertillämpning av kollektivavtal har handlagts av en särskilddomstol, AD. Genom särskild lagstiftning har AD:s behörighet efter handvidgats. Efter ikraftträdandet den av LRA kommer i princip allaarbetstvister att kunna föras under Prop.1975/76:105 Bilagal 177 Tvister rörande organiserade parter handläggs direkt vid AD somförsta och enda domstol, medan tvister rörande oorganiserade parter försthandläggs vid tingsrätt för att därifrån kunna fultföljas till AD som sistainstans. Beträffande förfarandet i AD gäller i huvudsaksamma regler som för de allmänna domstolarna i tvistemål. AD:s vidgade behörighet har medfört en väsentligtökad arbetsbelastning. Jämfört med har antalet ledamöter därför ocksåutökats. 1 AD tjänstgör f n. efter den nyalagstiftningens ikraftträdande har verksamheten ökat till mer än det dubbla.Utvecklingen tyder på att verksamheten snart kommer att uppgå till det tredubbla,Jämfört med vad som gällde före den . I fråga om AD:s sammansättning gäUer andra reglerän för de allmänna domstolama. Vid huvudförhandling består AD normalt av sjuledamöter, varav tre ledamöter - däribland ordföranden - har utsetts blandpersoner som inte kan anses företräda arbetsgivar- eller arbetstagarintressen.Övriga fyra ledamöter har utsetts efter förslag av privata och offentligaarbetsgivarorganisationer resp. av de stora löntagarorganisationema. Jämförtmed förhåUandena års reform är de offentliga arbetsgivarintres-senaoch tjänstemannaintressena nu bättre representerade inom domstolen än tidigare.1 instraktionen (1974: 589) för arbetsdomstolen har meddelats ytteriigareföreskrifter beträffande AD:s sammansättning. GäUer tvisten mål som är avallmän betydelse för förhållandena på arbetsmarknaden, utgörs arbetsgivar- ocharbetstagarorganisationema av en företrädare för vardera av SAF, de offenfligaarbetsgivama, LO och TCO. Har däremot målet huvudsakligen betydelse endast förvisst förhandlingsområde utses arbetsgivar- och arbetstagarledamötema bland demsom företräder erfarenheter från detta område av arbetsmarknaden. 1 AD:s instruktion slås också fast, att ledamöternaskall indelas för tjänstgöring på ett sätt som främjar fördelning avdomstolsarbetet och cirkulation mellan ledamöterna. Finner AD vid överläggning att den rådande meningenavviker från rättsgrundsats eller lagtolkning som den senast antagit, kandomstolen enligt 3 kap. 9 § LRA förordna att rättsfrågan skall avgöras avdomstolen i dess helhet (plenum). I övrigt har inte några föreskrifter lämnatsrörande äD:s rättsbildandeverksamhet. Kommittén har haft i uppdrag att inom ramen för sinöversyn av arbetsfredslagstiftningen uppmärksamma de grundläggande problem somhänger samman med rättsbildning genom praxis. 1 direktiven erinras om de invändningarsom har riktats mot AD för bundenhet av en gång fastlagda principer. Kommitténhar således haft att undersöka vUken grand som kan finnas för den framlagdakritiken och hur man eventuellt skall kunna för- n-Riksdagen1975/76. 1975/76:105 Bilaga 1 178 bättraföratsättningama för en levande rättsbUdning. Kommittén konstaterar då till en början att synenpå AD och dess verksamhet har skiftat under olika skeden i domstolenstillvaro. Kommittén slår dock fast att del i del väsentliga råder enighet omatt det bör finnas en arbetsdomstol med uppgift att vara dömande instans irättstvister mellan parterna på arbetsmarknaden. Och AD har då enligt kommitténatt lösa tvister på enbart rättsliga grunder, inte att söka träffa förlikningmellan parterna med ledning av vad som kan från olika synpunkter te sig skäUgt. Vad härefter beträffar den framförda kritiken,erinrar kommittén om att en motsvarande debatt förs på ett vidare falt. Liksompå arbetsrättens område höjs för det allmänna domstolsväsendets del röster fören friare och aktivare rättsbildning genom praxis, i vilken ökat utrymme kanberedas för hänsyn till nya normer och värderingar i samhället på bekostnad avtraditionell rättsprövningsmetod. Mot dessa rekommendationer invänds emellertid- framhåller kommittén - att det ofta finns starka skäl för den återhållsamhetsom präglat domstolarnas insatser som självständiga rältsbildare. Detbetonas att domstolarna måste bedriva sin verksamhet så att de behåller allmäntförtroende för opartiskhet och att de måste sträva efter att tillämpa enenhetlig och regelbunden rättsprövningsmetod som är förutsebar och möjlig attefterlikna. Ett öppet och aktivt rättsskapande vid sidan av lagen kan medföraatt domstolarna löser intressekonflikter på grundval av egna värderingar somlätt kan bli kontroversiella. Efter att ha gått igenom både äldre och nyarepraxis i AD konstaterar härefter kommittén, att den framförda kritiken knappastkan åsyfta bundenhet vid prejudikat i formell rättslig mening. Inte hellermenar kommittén att någon kritik kan riktas mot själva den lagtolkningsmetodsom AD liksom andra domstolar tUlämpar. Kommittén anmärker också att AD i sinrättstillämpning oftast är bunden av hur parterna lägger upp rättegången.Kritiken bör enligt kommittén i stället förstås så att AD, där utrymme harfunnits för en Jämförelsevis fri värdering, har låtit sig i alltför hög gradstyras av formella rättsliga hänsyn eller av en praxis som är ett uttryck förett föriegat sätt att se på rättsförhållandet i stort mellan arbetsgivare ocharbetstagare. Kommittén menar emellertid att åtminstone tillsvidare några ingrepp i ÄD:s rättsskipningsmetodersom sådana inte bör göras genom nya processregler i lag. Kommittén konstaterar nämligen att de olikaförutsättningarna för domstolens arbete har förändrats. Den allmännasamhällsutvecklingen och förändringar i värderingar och tänkesätt påarbetsmarknaden har skapat en ny omgivning för domstolen att verka i. Ettsärskilt betydelsefullt drag i utvecklingen är tillkomsten under i synnerhetde av ny lagstiftning på det arbetsrättsliga området. Dettagäller också de regler om medinflytande för de anställda som kommitténföreslår. Kommitténmenar också att det i första hand är genom lagstiftning som 1975/76:105 Bilagal 179 rättsreglernasinnehåll bör ändras och utvecklas. Gäller det t. ex. frågor som berörhömstenarna i den gällande arbetsrätten pekar också behovet av överblick ochinbördes avvägning att det är lagstiftningen som bör användas som medel förrättsutvecklingen. Uppgiften att leda rättsutvecklingen ankommer enligtkomitlén först och främst på lagstiftaren. Denne får inte skjuta ifrån sig sinuppgift genom alt lita till den rättslillämpande instansens förmåga alt göraen självständig rättsbildande insats. Frånsett att det sålunda inte torde låtasig göra att konstalera särskilda lagregler om AD:s rättsbUdning kan enligt kommittén invändas, att dettaskulle kunna föranleda skiljaktigheter i förhållandet till de allmännadomstolarna. På den punkten erinrar kommittén om att AD numera är andra instansi arbetstvister som först prövas av tingsrätt och att det är svårt att tänkasig annat än att samma regler bör gälla för båda instanserna. Vad särskiltgäller kollektivavtalstolkningsmålen tillägger kommittén att regler omavtalslolk-ningen också vore ett ingrepp i partsaulonomin som arbetsmarknadsparternaallmänt sett knappast kan vara betjänta av. Vad härefter gäller organisatoriska reformer sommotverkar låsning av praxis - möjlighet att arbeta på flera avdelningar ellerhänskjuta vissa frågor till avgörande i plenum, en öppnare och mera varieradrekrytering av ledamöter i domstolen osv. - konstaterar kommittén att dessakrav i stort sett har tillgodosetls genom den nya arbetslvistlagen, varförformerna för ÄD:s verksamhet harmindre intresse . Syftet med det anförda har enligt kommittén intevarit alt påstå vare sig att ÄD:s hittillsvarandepraxis har varit oangripbar eller att lagstiftaren för framtiden kan räkna meden i alla detaljer invändningsfri rättstillämpning. Vad som har sagts är enligtkommittén enbart att lagstiftaren inte torde ha någon möjlighet att med reglerom rättstillämpningen på förhand säkerställa sig mot att den rättslillämpandeinstansen i någon fråga slår in på en väg som ler sig otillfredsstäUande av demsom berörs av avgörandena. Övervägande skäl talar därför enligt kommittén föratt man tills vidare bör nöja sig med de nya utgångspunkter för domstolensrättstillämpning som följer av den nya lagstiftningen på arbetsrättens områdeoch de värderingar som har kommit till uttryck i denna. Löntagarreservanterna i kommittén anser däremot attutredningsarbetet rörande ÄD:s praxis bör föras vidare. De menar alt AD i delstora hela har varit starkt ovillig att under hänsynslagande till deförändringar som har skett i arbetsliv och samhälle pröva om de en gångfastlagda rättsprinciperna. Prejudikaten har alltså skapat en barriär som deti många fall inte har gått att forcera. Även om läget har blivit ett annat genom derättsförändringar som den nya lagstiftningen innebär, har dock en stor del avgällande lagbestämmelser förts över i sak oförändrade. Det kan enligt reservanternainte vara tillfredsställande all rättssystemet i vissa delar moderniserasmedan andra lämnas helt åsido. Stora avsnitt av AD:s utomordentligtbetydelsefulla 1975/76:105 Bilaga 1 180 praxis som hänför sig till arbetsskyldigheten och normernaför arbetet i olika hänseenden - har vidare lämnats åsido vad rättsbildningenbeträffar. Även om de nya lagarnaotvivelaktigt innebär ett återhämtande av rätts-eftersläpningar, är detpraktiskt uteslutet att lagstiftaren skall kunna rycka in på tillnärmelsevisalla de punkter där domstolspraxis ter sig otillfredsställande. AD kommer ävenframledes att ha viktiga prejudikatsfunklioner att fylla.Prejudikatsproblematiken är därför långt ifrån överspelad. Det går enligtlöntagarreservanterna myckel väl att finna ramar och medel för en öppnare,rörligare och mer progressivt anlagd rättsbildning än och att sökalämna konstruktiva bidrag till tekniken för en sådan förnyelse. Man kanföreställa sig olika vägar av processrättslig och civilrältslig art, förutomåtgärder som har att göra med domstolens yttre arbetsformer och det sätt varpåparterna driver sina frågor i domstolen. Nära till hands all överväga ärenligt löntagarreservanterna åtminstone någon form av allmän fullmakt ochrekommendation från lagstiftarens sida som stimulerar domstolen till att frånfall till fall pröva behov och möjligheter av förändringar inom de gränser somgällande lagar, avtal och andra regleringar kan anses uppställa. Mycket ärvunnet om man bara kan bryta den ytterst starka presumtionen för alt tidigareställningstagande skall stå orubbat. Man kan gå vidare med förstärkta eller merpreciserade anvisningar för speciella rättsavsnill. Det kan också verkaimpulsgivande att illustrera det hela medelst ett antal konkretalypsituationer varigenom parter, domstol och lagstiftare ges perspektiv påsina roller, aktionsutrymmen och handlingsalternativ. Även principerna föravtalstolkning bör enligt löntagarreservanterna få en mer kritisk genomlysningoch underkastas en sociologiskt anlagd analys. Det bör också kunna omprövas ien riktning som ger större utslag i materiellt tillfredsställande ochframåtsyftande lösningar. Några remissinstanser instämmer iden uppfattning som LO:s och TCO:s representanteri kommittén har redovisat och kräver att ÄD:s prejudikatsfunktioner och reglerför avtalstolkning utreds närmare. Från flera håll riktas å andra sidan kritikmot löntagarreservanternas förslag. Flera remissinstanser framhåller betydelsenav att AD har konventionella domstolsfunktioner och använder sedvanligarättstillämpningsmetoder. ansluter sigtill kommitténs uttalanden, att det inte torde låta sig göra att genom reglerom metoden för rättstillämpningen säkerställa att domstolarna i någon frågaslår in på en väg som ter sig otUl-fredsställande för vissa grupper som berörsav avgörandena. Enligt förbundet skulle del ur skilda synpunkter vara olyckligt,om i detta avseende olika regler skulle gälla för AD och andra domstolar. har anfört i fråga om ochrätlstillämpningsmetoder Prop.1975/76:105 Bilaga 1 181 får även stöd av och juridiskafakuheten vid . Kammarrätten i framhålleratt en så klar linje som möjligt bör gå mellan de politiska organens ochdomstolarnas roll inom rättsbildningen. Domstolen skall inrikta sitt arbete påatt klargöra vad som skall anses som gällande rätt och därifrån bedömaföreliggande frågor på ett konsekvent sätt. Väsentliga avvikelser frångällande ordning bör ske genom beslut av riksdag och regering. Kammarrättenmenar alt en annan ordning lätt kan leda till en politisering av domstolarnasom är främmande för svenskt samhällsliv. Så länge AD betecknas som en domstolbör den, anför kammarrätten, också arbeta som en domstol. Skäl saknas därföratt ge AD särskilda fullmakter i fråga om rättsbildningen. Enligt kammarrättenhindrar inte det sagda att domstolen, om den föreslagna lagstiftningen genomförs,kommer att få förhållandevis vida ramar för sitt handlande. Åtskilliga av deföreslagna reglerna är nämligen så allmänt utformade att de ger ett ganskastort utrymme åt värderingar och rällspolitiska bedömningar. Arbetsgruppen inom juridiskafakulteten vid anser att det, genom den lagstiftningsom avses komma till stånd, bör finnas utrymme för tolkningsläror som i högregrad tar hänsyn till den svagare parten. SJ konstaterar att man enligtkommittén kan räkna med direkta återverkningar av den föreslagnalagstiftningen såtillvida som det kommer att finnas skäl för AD att utgå frånatt kollektivavtalen träffas mot bakgrund av lagstiftningen och de värderingarsom kommit till uttryck i denna. Tolkningen av kollektivavtal om inflytandeför arbetslagarna i företagen kommer t. ex. att ske i ljuset av att ett avlagstiftningens främsta syften är att understödja sådant inflytande. Ser mandetta i sammanhang med de vida latituder för en skönsmässig prövning som enligtallehanda motivuttalanden skall tillkomma AD i dess rättsskipning är detenligt SJ svårt att undgå intrycket att domstolen härigenom hänvisas att i sinaavgöranden anlägga värderingar och väga in hänsyn som eljest bör varaförbehåUna de politiska organen i samhället. LO finner däremot all kommitténsgenomgång av AD:s praxis är otillräcklig. Stora avsnitt, exempelvis omarbetsskyldighetens omfattning, har inte alls behandlats. intenärmare har utrett och föreslagit förändringar av ÄD:s rättsprövningsmetoderbefarar LO att domstolens framtida rättstillämpning inte kommer att ändras. LOframhåller att ÄD:s rättsbildning måste präglas av en rörligare och öppnaresamhällssyn och att domarna måste spegla rådande samhällsvärderingar. Ätt ADhar följt allmänna civilrätlsliga metoder för tolkning av avtal har enligt LOsom regel lett till att den starkare parten i ett avtalsförhållande hargynnats på den svagares bekostnad. LO anser att AD bör präglas aven modernare syn och en vilja att ompröva egna tidigare ställningstaganden. 1975/76:105 Bilaga 1 182 tonar att AD har ett avgörande ansvar förrättsutvecklingen och att detta inte minst understryks av det faktum alt AD:sdomar inte kan överklagas. LO är av den bestämda uppfattningen att reglerna omÄD:s prejudikatsfunklioner och avtalslolkning måste ses över och förändras.Samma uppfattning framförs av TCO, SFO och SPF. /SR känner sig inte övertygadav den kritik som riktats mot AD. Det är emellertid angeläget, hävdarorganisationen, att AD åtnjuter förtroende hos allmänheten ocharbetsmarknadens parter. /SR motsätter sig därför inte att ÄD:srättsbildande verksamhet görs till föremål för en utredning. SAF anser att löntagarreservanternamed påtagligt ignorerande av AD:s uppgift att fungera såsom domstol på rättsliggrund och likaså med påtagligt bortseende från den utveckUng i rättspraxis somförekommit såväl i AD som vid de allmänna domstolarna, har föreslagit åtgärderför att AD mera skall döma sä att säga i takt . SAF, som påintet sätt delai" reservanternas syn på AD och dess uppgift, understrykeratt det bör vara ett oeftergivligt krav alt AD dömer självständigt i enlighetmed lagar och rättsregler och inte under inflytande av tillfälliga strömningareller uppställda exempel. Något behov av att, somlöntagarreservanterna föreslår, frågan om ÄD:s prejudikatsfunktioner och reglerför avtalslolkning utreds närmare anser juridiska fakulteten vid Uppsalauniversitet inte föreligga. Vissa remissinstanser berör ocksåAD:s sammansättning och arbetsformer. Arbetsgruppen inom juridiskafakulteten vid framhåller att AD genom sin rättspraxishar en större betydelse för rättsbildningen på sill område än de flesta andradomstolar. ÄD:s avgöranden får en långsiktig betydelse. I denna verksamhet altskapa normer och bygga upp ett rättssystem har emellertid domstolen, enligtarbetsgruppens mening, en ogynnsam ställning. Domstolen befinner sig i etteninstanssystem och är domstolens behov av Juridisk expertis sämretillgodosett än i de allmänna domstolarna. Arbetsgruppen påpekar att ettcivilmål av större betydelse, som förs till avgörande i högsta instans, påvägen blir bedömt av i regel 12 domare, som dessutom drar fördel avinstanssystemet. I AD sitter i varje mål endast två Jurisldomare. Arbetsgruppenmenar att man inte kan bortse från risken alt mindre lämpUga avgöranden kan kommaatt träffas. Om man inte väljer att införa ett instanssystem eller att utökaantalet juristdomare i AD, förefaller det arbetsgruppen som om den endamöjligheten är att genomföra något slag av rotation av domare av högstakompetens. Enligt arbetsgruppen bör det övervägas att låta ordförande- ochvice ordförandeskapet i AD cirkulera bland Justitieråden i högsta domstolen.Dessa skulle förordnas att tjänstgöra i AD. 1 den översyn av AD som LO anser nödvändig, bör enligt LOockså Prop.1975/76:105 Bilaga 1 183 AD:ssammansättning prövas och då särskilt systemet med tillfålUga ersättare. /SR påpekar att arbetsrättsreformen kanförväntas öka arbetsbelastningen i AD. /SR fömtsätter att utvecklingenhärvidlag följs noga och att domstolen ges tillräckliga resurser för att medönskvärd effektivitet fullgöra sina uppgtfler. KFO förutsätter att ÄD:s sammansättning skall bliföremål för ny utredning och att man därvid tar upp frågan om en vidgadrepresentation på arbetsgivarsidan med utrymme för folkrörelseföretag ochkonsumentkooperation. SAC kräver att bli representerad i AD. SAC anserdessutom att AD:s domar skall kunna överklagas. Vidare påpekar SAC att deskiljedomsförfaranden som följer av vissa kollektivavtal ställer samtligarättsorgan åt sidan, alltså även AD. Detta förhållande betraktar SAC somoacceptabelt. Organisationen anser att dessa skiljedomsbestämmelser måste utmönstras. 10.3Förhandlingsrätt för pensionärer m. m. Av redogörelsen i utredningens betänkande (SOU1972: 33 Förhandlingsrätt för pensionärer) framgår bl. a. att det på helaarbetsmarknaden förekommer att de anställda tillvunnit sig pensionsförmånerutöver dem som följer av den allmänna pensioneringen. Inom den privata sektornregleras numera sådana kompletterande pensionsförmåner på ett dominerande sättgenom kollektiva överenskommelser mellan arbetsmarknadspartema. Påtjänstemannasidan märks främst den mellan SAF och SIF/SALF/CF samt HTFöverenskomna ITP-planen (industrins tilläggspension för tjänstemän). Denna harmotsvarigheter inom andra arbetsgivarorganisationers områden, och enligtutredningen torde ITP-systemet ha vunnit avsevärt insteg även hos kategorinoorganiserade arbetsgivare. När det gäller arbetarna dominerar numeraöverenskommelsen mellan om STP (särskild tilläggspension förarbetare), som tillskapades år 1971.1 fråga om metoderna för kompletterandepensionering inom den privata sektorn har utredningen i betänkandet uttalat attpensionerna efterhand har fått karaktären av förmåner vUka grandas påutfästelse i tjänsteavtal och tryggas genom avsättningar som arbetsgivaren görför den anstäUdes räkning fortlöpande . Pensioneringenkan ordnas antingen medelst försäkring eller så att arbetsgivaren själv svararför pensionema, s. k. direktpensionering, vUken senare metod dock enligtutredningen har på olika sätt kommit att närma sig försäkringsmetoden (se SOU1972:33 s. 28 ff). - Inom den stadiga sektorn är den offenUigrättsligaregleringen i statens allmänna tjänstepensionsreglemente (1959:287), SPR, meddärtill anknytande författningar dominerande på det fält som omfattar myndigheter,affärsdrivande verk, kyrka och statsbidragsverksamheter. På områdena för annanstaflig verksamhet är pensionsregleringen mindre likformig. 1975/76:105 Bilaga 1 184 Därfinns utfästelser i SPR-form och liknande former samt pensionsreglering avprivaträttslig natur, exempelvis av ITP-typ. SPR omfattar också vissakategorier kommunalt anstäUda. Inom den rent kommunala sektorn gäUer kommunaltpensionsreglemente för kommuner (KPR) samt för landstingskommuner (LKPR). Beträffande förhandlingspraxis såvitt avserutgående pensioner till redan pensionerade har utredningen uttalat attförhandlingsverksamhelen rörande de redan pensionerades villkor inom denprivata sektorn är begränsad. Detta torde sammanhänga med att de privatapensionsöverenskommelserna enligt utredningen huvudsakligen fungerar utifrånförutsättningen att partsförhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagareupphör med avgången ur tjänst. De dominerande systemen för privatkompletteringspension är enligt utredningen till sin finansiella uppbyggnadanpassade till att pensionsvillkoren slutligt fastlagts under anställningstid.- Även systemen för statlig och pensionering bygger i grundläggandehänseenden på anställningstidens förhållanden. Utredningen har dock redovisatalt man på det offentliga området gått tämligen långt mot alt regelmässigtbehandla de redan pensionerades villkor som ett ämne för förhandlingar mellanarbetsgivaren och de anställdas organisationer. Frågan om tillägg på utgåendepensioner ingår på detta område som en förhandlingspunkl bland andra ilönerörelserna. I frågan huruvida FFL ger arbetstagarorganisationförhandUngsrätt för pensionerade medlemmar har utredningens undersökning inteutmynnat i något bestämt ställningstagande. Enligt utredningens uppfattningskulle dock uppbyggnaden av FFL närmast tala för att den lagstadgade förhandlingsrättenär begränsad till anställningsvillkor under bestående anställning, däriblandgivetvis framtida pensioner. Utredningen har inventerat de behov som kanföreligga av att arbetstagarorganisation har förhandlingsrätt för pensionerademedlemmar (SOU 1972: 33 kap. 8). Härvid har utredningen konstaterat att manunder pensioneringstid kan behöva förhandla om tolkning och tillämpning avfastställda förmånsvillkor. Ett annat förhandUngsobJekt har angetts varaskyddet för intjänad pension.