prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — Talan om ersättning får enligtkonventionen bara föras vid domstol i den stal där olyckshändelsen inträffat.För att inte rätten att framställa ersättningskrav skall gå förlorad måstevissa reklarnationsfrister iakttas. Ersättningsanspråk preskriberas efter treår, räknat för olyckshändelsen. Vid dödsfall räknas dockpreskriptionstiden från dödsfallet men för delta fall gäller en ytterstapreskriptionstid av räknat för olyckshändelsen. Konventionen innehåller också vissaregler om förfarandet när resande vill framställa krav mol järnväg utan allinleda rättegång. Slutligen innehåller den bestämmelser om verkställighet avdom, om konventionens lillänipligliet vid s. k, kombinerad befordran samt omfrihet från ansvar för atomskador. 4.3 De enskilda bestämmelsema i konventionen Art. 1: 1 denna artikel slås början fast att konventionen inte har lill ändamål alt reglera järnvägensansvarighet i andra fall än då resande kommit till skada. Få skador somtillfogats järnvägens anställda i flänsten eller utomstående personer, t. ex.en vägtrafikant som påkörts av tåget, kan konventionen således inte tillämpas.Med resande i konventionens mening förstås i huvudsak endast sådana resande,vilkas befordran regleras av , dvs. resande med internationellbefordringshandling utfärdad för sträcka som berör minst två fördragsstatersområden och som uteslutande oinfallar linjer, vilka är upptagna påcentralbyråns lista över ClV-linJer. Som resande skall dock även anses personersom åtföljer en sändning som är underkastad bestämmelserna i detinternationella fördraget om godsbefordran med (), exempelvisdjurskötare eller ledsagare av avlidens stoft. 1 art. 1 anges vidare konventionensgeografiska användningsområde. Så som delta angivits är konventionen i principtillämplig så snart en resande kommit till skada inom stat som tillträttkonventionen. Som förut nämnts kan det självfallet inträffa att en resa,under vilken en tågolycka inträffat, för vissa av offren varit en inrikes resamedan den för andra inneburit en internationell resa. Få ersättningsanspråkfrän de senares sida är konvenlionen, enligt vad sagts, tillämplig medanövriga anspråk blir alt bedöma enligt gällande nationella regler. 1 ländervilkas regler om inrikes befordran skiljer sig från konventionens regelsystemkan det te sig otillfredsställande att passagerare i samma tåg skall behandlasolika, i vart fall om det leder till inbördes skillnader i behandlingen avstatens egna medborgare eller utlänningar som stadigvarande uppehåller sig istaten. Varje konventionsstat har därför beretts möjlighet att somden undertecknar, ratificerar eller biträder konventionen avge en förklaringatt den förbehåller sig rätten att inte tillämpa konventionen, när statens egnamedborgare eller utlänningar, som stadigvarande Uppehåller sig i staten,kommer till skada på statens eget territorium. Denna reservationsrätt anges i§ 2 av förevarande artikel. Art. 2: 1 denna artikel anges förutsättningarna för att enjärnväg skall bli ersättningsskyldig för skada som drabbat en resande.Konventionen gäller i princip endast personskada, dvs. skada som uppkommit tillföljd av att den resande dödats eller tillfogats kroppsskada eller eljestdrabbats av kroppslig eller själslig ohälsa, men däremot i allmänhet inte skadagenom att den resandes egendom går förlorad eller skadas. Hndasl i det falletatt en resande, som utsatts för personskada, i samband därmed också lidit skadai fråga om egendom, som han bar pä sig eller förde med sig som handresgods,omfattar järnvägens ansvarighet också egendomsskada. Beträffande orsaken tillskadan gäller att järnvägen blir ansvarig endast 1975/76:7 14 om den inträffade person- eller sakskadan är en följd aven händelse, som sammanhänger med järnvägsdriften. Utanför konvenlionsregleringenfaller således i allmänhet situationer av typen att en resande misshandlats aven med resande. Tidrymden för Järnvägensansvarighet är begränsad till den resandes vistelse på tåget, inbegripetpåstigningen och avstigningen. Kommer en resande flll skada medan han går överperrongen för att byta tåg, medan han befinner sig i väntsalen eller medan hanuppehåller sig någon annanstans inom järnvägsområdet, får frågan om Järnvägensersättningsskyldighet avgöras efter andra regler än konventionens. För att den som lidit skada, som ärersättningsgill enligt konventionen, skall bli berättigad till ersättning avjärnvägen för skadan räcker det med att han visar, att skadan är en följd avatt den resande under den nyssnämnda tidrymden utsatts för en skadeorsakandehändelse som sammanhänger med järnvägsdriften. Någon utredning om vad som gettupphov till händelsen behöver den skadelidande inte förebringa. Även om detinte kan fastställas vad den skadeorsakande händelsen beror på blir järnvägenansvarig. Förmår emellertid visaatt skadan beror på en i konventionen särskilt angiven omständighet, kanjärnvägen undgå ansvarighet fastän skadan är en följd av järnvägsdriften.Konventionen anger tre typer av fall, i vilka inverkan på järnvägsdriften av sådanaomständigheter medför ansvarsfrihet. Den första typen omfattar sådanafall i vilka den skadeorsakande händelsen inte primärt utgör en aktualiseringav en i järnvägsdriften inneboende risk (såsom vid hjulringsbrolt, urspårningtill följd av för hög hastighet eller brand till följd av varmgäng) utanuppkommit därför att ett skeende som ligger utanför järnvägsdriften harinverkat på denna. Exempel på sådana skeenden är att sten till följd av ras ien bergssluttning blockerat spåren, atl rälsen brutits till följd av sättningari marken, att en stoppsignal satts ur funktion genom blixtnedslag. Järnvägenblir emellertid inte utan vidare befriad från ansvarighet genom att visa, attden skadeorsakande händelsen utlösts av en omständighet som utifrån inverkatpå järnvägsdriften. måste dessutom visa att det inte ens mediakttagande av den omsorg som förhållandena påkallat gått atl hindra deninverkan som förekommit. Därutöver måste emellertid för att undgåansvarighet också visa, att den trots iakttagande av särskild omsorg inteheller kunnat hindra, att den inverkan som förekommit fick skadliga följder.Eftersom järnvägen genom fortlöpande inspektion av banan i stor utsträckningkan fastställa, om driften hotas av inverkan utifrån, och i sådant fallundanröja hotet eller inställa driften, synes tillämpligheten av förevarandeansvarsfrihetsgrund bli begränsad lill situationer, i vilka det antingenförflutit endast från det inverkan utifrån uppkom och till detskadan inträffade eller det varit svårt eller omöjligt att innan skadaninträffade upptäcka atl inverkan utifrån liolade eller redan hade förekommit. 1975/76:7 15 Den andra typen av fall, i vilkajärnvägen kan undgå ansvarighet, kännetecknas av att den resande själv helteller delvis orsakat skadan genom att bete sig oriktigt. Också dessa fall kan,åtminstone delvis, rymmas under den förut nämnda ansvarsfrihetsgrunden; denskadefram-kallande faktorn är Ju inte någon i järnvägsdriften inneboende riskutan den resandes oriktiga beteende. Emellertid skiljer sig förevarande ansvarsfrihetsgrundfrån den tidigare nämnda genom att det för ansvarsfrihet inte krävs attjärnvägen vidtagit särskilda åtgärder för att hindra det oriktiga beteendeteller förebygga dess skadliga följder. I sin beskrivning av de beteenden frånden resandes sida, som kan medföra ansvarsbefrielse för järnvägen, skiljerkonventionen mellan två slag, vårdslösa beteenden och beteenden "som intemotsvarar resandes normala beteende". Båda uttrycken avses emellertidtäcka samma faktiska handlingssätt från den resandes sida. Det senare uttryckethar valts främst för att beteckna ett objektivt oriktigt beteende avsinnessjuka, minderåriga och andra personer, vilkas handlingar på grund av denhandlandes otillräknelighet inte kan läggas honom flll last som culpa och somdärför inte ansetts kunna betecknas som vårdslösa. Omfattningen av denansvarsbefrielse som iärnvägen kan uppnå på förevarande grund bestäms medhänsyn till den större eller mindre betydelse som den resandes beteende haftför skadans uppkomst. Som en tredje ansvarsfrihetsgrundanges i förevarande artikel att den skadeorsakande händelsen framkallats genometl förfarande från tredje mans sida. Ansvarsfrihet kan emellertid inte hellerenligt denna grund komma i fråga om järnvägen genom att iaktta den omsorg somförhållandena påkallade kunnat hindra tredje mans inverkan på järnvägsdrifteneller åtminstone kunnat förebygga, att denna inverkan flck skadliga följder förden resande. Ehuru fallet att den skadeorsakande händelsen framkallats avtredje man nämns särskilt (art. 2 § 4 första stycket), utgör förfarandena avtredje man i själva verket endast ett speciellt slag av sådana för självajärnvägsdriften främmande omständigheter som kan medföra befrielse frånansvarighet enligt den första ansvarsfrihetsgrunden (art. 2 § 2). Att falletändå nämns särskilt kan sammanhänga med att den skadelidande i detta fall kanvara berättigad till ersättning av tredje man och att frågan därför kanuppkomma hur järnvägens ansvarighet förhåller sig till tredje mans. Denna frågabesvaras i art. 2 § 4 andra stycket så, att , om den över huvud tagetär ansvarig, gentemot dtin skadelidande skall svara på samma sätt som om den varitensam ansvarig. Den rätt till regress mot tredje man som enligt regler utanförkonventionen kan tillkomma järnvägen påverkas emellertid inte av dennabestäninielse. Som framgått av redogörelsen förkonventionens ansvarighetsregler tar dessa sikte på skador som drabbat resandeunder deras vistelse i tåget eller vid på- eller avstigning. Inga regler gesdäremot om skador som genom järnvägsdriften tillfogats resande i andrasammanhang eller tillfogats andra personer än resande. Detta innebär självfallet inle att 1975/76:7 16 järnvägen skall vara utan ansvarighet för sådana skador.De regler som gäller i dessa avseenden påverkas inte av tillkomsten avkonventionen. En uttrycklig erinran härom återfinns i art. 2 § 5. När det gäller skador som omfattas av eller ärfrågan pä vilken jårnvägssträcka skadan uppkommit i regel av underordnadbetydelse för den skadelidande. Enligt de båda fördragen är nämligen samtligajärnvägar som deltagit i den aktuella befordringen solidariskt ansvariga förskadesländsbetalningen. Någon sådan solidarisk ansvarighet är däremot inteföreskriven i tilläggskonventionen. Enligt § 6 av denna artikel vilaransvarigheten enbart på den järnväg, som driver den sträcka, pä vilken denresande kom till skada. Vilken järnväg som driver en viss sträcka framgår avden hos centralbyrån för internationella järnvägstransporter förda listan överjärnvägslinjer sotn är underställda . Beträffande vissa linjer anges ilistan alt de drivs gemensamt av två järnvägar. Har en resande kommif tillskada på en sädan linje, kan vilken som helst av de båda järnvägarna görasansvarig. Art. 3: 1 denna artikel anges de former av skada somjärnvägen är skyldig atl ersätta om den beflnns vara ansvarig för resandes död.Det åligger järnvägen att betala alla kostnader, som nödvändiggjorts avdödsfallet. Av dessa nämns särskilt kostnader för transport av den döde och begravningskostnader.Enligl konventionstexlen har järnvägen inle skyldighet att ersätta kostnadersom inte är "nödvändiga". Av förarbetena flll konventionen framgåremellertid att man inte åsyftat någon alltför snäv tolkning av detta uttryckutan förutsatt, att järnvägen skall vara ersältningsskyldig även vad beträffarkostnader, som visserligen inte är oundgängligen nödvändiga men är brukligaenligt sedvänjan i den ort det gäller. Om den resande avlider först någonlid efter det alt han kommit till skada, skall självfallet ersättning utgåockså för värdkostnader, inkomstbortfall m. m. i enlighet med vad som närmareanges i art. 4. En uttrycklig hänvisning till denna artikel finns upptagen iart. 3 § 1 under b). Den ekonomiskt mest betydelsefulla posten iskadeståndsanspråk på grund av dödsfall utgörs oftast av efterlevandes krav påkompensation för lörlust av försöflare. Vilka efterlevande som bör ansesberättigade till sådan ersättning är en fråga som inte fått någon enhetliglösning i de skilda nationella rättsordningarna och som därför endast delviserhållit en materiell reglering i konventionen. I art. 3 § 2 fastslåsemellertid att järnvägen är skyldig att ersätta det bortfall av underhåll somden resandes död medför för efterlevande, gentemot vilka han hade ellerframdeles skulle komma att fä laglig underhållsskyldighet. Vad beträffar rättentill skadestånd för personer som genom den resandes död gått miste omunderhåll, till vilket de varit berättigade på grund av privaträttsligt avtaleller som utgått utan att del förelegat någon rättslig grund härför, inskränkersig konventionen till att förklara, att frågan huruvida rätt flll 1975/76:7 17 skadestånd föreligger skall avgöras i enlighet mednationell rätt. Den rättsordning som i första hand skall tillämpas vidbedömningen av frågan är, som framgår av art. 18 § 2, rättsordningen i den statdär den resande kom flll skada. Hänvisningen till denna rättsordning innefattaremellertid också dennas internationellt privaträttsliga regler. Ehuru självade centrala skadeståndsfrågorna bör bedömas enligt lex loci delicti, synes detinte vara uteslutet att frågan om möjligheten för efterlevande utan lagligunderhållsrätt att erhålla ersättning för mistat underhåll bör avgörasexempelvis med tillämpning av samma rättsordning som reglerade den dödeslagliga underhållsskyldighet. En sådan tillämpning har i vart fall stöd ikonventionens förarbeten. Art. 4: Denna artikel innehåller bestämmelser omersättningsskyldighet för kroppsskada. Enligt dessa bestämmelser skallersättning utgå dels för de under a) angivna kostnaderna för att återställa denskadade till hälsa, dvs. kostnaderna för läkarbehandling, vård, transporter m.m., dels för de under b) angivna ekonomiska förlusterna på grund avinkomstbortfall flll följd av minskad eller förlorad arbetsförmåga eller pågrund av att den resandes skador medfört fördyring av hans levnadskostnader. Ensådan fördyring kan föranledas av den skadades behov av fortlöpande vård, dieteller liknande. Kostnader av denna typ kan uppenbarligen i och för sig hänförasunder såväl a) som b). Ehuru det knappast kan utläsas ur konventionstexten, haravsikten, enligt vad som framgår av förarbetena, varit att under a) skallhänföras kostnader som redan uppkommit när skadeståndsfrågan prövas, medanframtida kostnader skall anses falla under b). Denna uppdelning kan varabetydelsefull, eftersom poster som avses under a) alltid skall ersättas tillfullo, medan skadestånd som grundas på bestämmelserna i b) kan bli föremål försummamässig begränsning (jfr art. 6). Art 5: Ursprungligen avsåg man att i denna artikel endastbehandla s. k. ideell skada. 1 sin slutliga formulering omfattar den emellertidall skada som inle avses i artiklarna 3 och 4, således även ekonomisk skada sominte är hänförlig under dessa artiklar. Frågan huruvida ersättning skall utgåför andra former av skada än som avses i artiklarna 3 och 4, såsom sveda ochvärk, vanprydande ärr etc, regleras emellertid inle direkt i konventionen, somi stället hänvisar till innehållet i tillämplig nationell lag. Art. 6: Skadeslåndsskyldighet kan fullgöras antingen genomerläggande av engångsbelopp eller genom periodiska utbetalningar (livränta).Särskilt när det gäller skadestånd som inte utdöms i den skadelidandes hemlandtorde det regelmässigt vara en fördel för denne att få ersättningen i form avengångsbelopp. Genom reglerna i § 1 av denna artikel tillförsäkras han ocksårätt härtill. 1 den män tillämplig nationell rält tillåter att skadeståndetutdöms i form av livränta, skall dock den skadelidande ha rätt att i 2 1975/76. 1975/76:7 18 stället välja denna form. Det ligger i sakens natur attlivränteformen inte används vid ersättning av kostnader som redan uppkommit.Bestämmelserna i förevarande paragraf tar, som klart framgår av texten, hellerinte sikte på sådana kostnader. 1 motsats till flera andratransporträttsliga konventioner innehåller inte tilläggskonventionen någon egenregel om begränsning av skadeståndets storlek vid personskada. Vad beträffarskadeståndets storlek hänvisar konvenlionen i stäUet tUl nationell rätt (art. 6§ 2 första punkten). Denna hänvisning är trots sin allmänt hållna formuleringavsedd att utsäga, att konventionen tillåter att skadeståndets slorlekbegränsas genom nationella rättsregler. Om den tillämpliga nationella rätteninnehåller en begränsningsregel, enligt vilken den maximala ersättningenunderstiger (ca . ), får dock denna regel inletillämpas på skada, som omfattas av konventionen. I sådant fall skall i ställetgälla en maximigräns för ersättningens storlek om . Tilläggskonventionens reglering avfrågan om summamässig begränsning av skadeståndet avviker också i ett annatavseende från motsvarande regler om ersättning i t. ex. Warszawakonventionen ominternationell luftbefordran. Enligt tilläggskonventionen skall nämligen i detangivna maximibeloppet inräknas endast sådana belopp som utgår enligt art. 3 §2 eller art. 4 lill. Även om ersättning för t. ex. den akuta vården av denskadade har uppgått till betydande belopp, kan således hela det inommaximigränsen beflntliga utrymmet disponeras för invaliditetsersättning ellerersättning lill efterlevande. Art. 7: I motsats till vad som är fallet vid personskadainnehåller konventionen en regel om begränsning av skadeståndets storlek, närdet gäller sakskada. Enligt denna artikel är nämligen järnvägen, om den beflnnsansvarig för skada beträffande egendom som den resande bar på sig eller fördemed sig som handresgods, inte skyldig att betala högre skadestånd än (ca . Art. 8: Varken konventionens subsidiära begränsningsregeli art. 6 § 2 eller begränsningsregeln i art. 7 eller någon i nationell rättföreskriven begränsningsregel får tillämpas, när skadan uppkommit under sådanaomständigheter att uppsåt eller grov vårdslöshet kan läggas järnvägen tilllast. Denna regel, som har motsvarigheter i vissa andra konventioner, återfinnsi förevarande artikel. Någon större praktisk betydelse får regeln först när densammanställs med bestämmelserna i art. 11, enligt vilka varje handling ellerunderlåtenhet i flänsten av järnvägens personal eller andra som järnvägenanlitar för utförandet av befordran skall tillräknas . Innebörden avbegreppet "grov vårdslöshet" är inte närmare preciserad ikonventionen. Begreppet har emellertid länge använts i och . 1 motsatstill vad som är fallet enligt och skall enligt tilläggskonventionen denomständigheten att skadan vållats genom 1975/76:7 19 grov vårdslöshet medföra obegränsad ersättningsskyldighetockså när det gäller sakskada. Enligt och medför grov vårdslöshetendast en fördubbling av det belopp som eljest utgör högsta möjliga skadeersättning. Art 9: Denna artikel innehåller i § 1 regler om beräkningav ränta på ersättningsbelopp. Enligt dessa regler är den skadelidandeberättigad att erhålla ränta efter på det skadestånd han har attfordra. Räntan böflar i princip löpa så snart skriftlig framställning omersättning har ingetts flll järnvägen. Om den skadelidande utan atl först göranågon sådan framställning väcker skadeståndstalan vid domstol, räknas räntanfrån den dag då talan väcktes. I vissa fall skall dock räntan räknas först frånen senare tidpunkt. Detta gäller i fråga om sådana i artiklarna 3 och 4 avseddaskadeståndsposter vilkas storlek det inte varit möjligt att bestämma redan vidden tidpunkt då framställning om ersättning ingavs eller talan väcktes. Påsådana skadeståndsbelopp räknas ränta först från den tidpunkt då allaomständigheter som lagts till grund för skadeståndets beräkning blivitförebragta. Den skadelidandes ränteanspråk skall, enligt vad som framgår avkonvenflonens förarbeten, inte anses omfatta rätt till ränta på ränta. Enligt artikelns § 2 föreliggeråterbetalningsskyldighet för vafle belopp som någon mottagit som skadeståndutan att rätt därtill förelegat. Art. 10: Konventionens ansvarighetsregler är avsedda attvara tvingande gentemot . Detta resultat uppnås genom bestämmelserna idenna artikel om ogiltighet av vissa villkor, som intagit i sinatariffer eller betingat sig i särskilda avtal med resande. Ogiltighelen drabbarföljande i artikeln uppräknade villkor, nämligen sådana som syftar till att iförväg helt eller delvis utesluta den ansvarighet som åvilar järnvägen enligtkonventionen, sådana som syftar till att befria järnvägen från bevisskyldighetsom den enligt konventionen har att fullgöra samt sådana som syftar till attfastställa lägre maximigränser för ersättningens storlek än som anges i art. 6§ 2 och art. 7. Att villkor av angivna slag blir ogiltiga påverkar integiltigheten av befordringsavtalet i övrigt. som sådantomfattas allflämt av och tilläggskonventionen. Art. 11: Som framgått av redogörelsen för innehållet iart. 8 behandlas i förevarande artikel frågan om järnvägens ansvarighet för depersoner som utför de i Järnvägsdriften ingående göromålen. Enligtkonventionstexten ansvarar för två kategorier medhjälpare, nämligendels anställda, dels andra personer, av vilkas flänster järnvägenbegagnar sig vid utförandet av befordran. Denna uppdelning av medhjälparna itvå grupper förekommer också i och . Det har ibland gjorts gällande attjärnvägens ansvarighet inte är densamma för båda grupperna. Sålunda har dethävdats atl ansvarighet för andra medhjälpare än anställdainskränker sig tiU dessas verksamhet vid just den 1975/76:7 20 befordran, vid vilken den resande kom tiU skada. inte skulle vara ansvarig för alla i dess drift sysselsatta personerär emellertid en tolkning som det förefaller svårt att acceptera. Den har ocksåavvisats av flera kommentatorer. Det synes rimligt att förutsätta altJärnvägens ansvarighet enligl denna artikel omfattar alla personer somJärnvägen använder för att upprätthålla Järnvägsdriften. A andra sidan kan inteanses ansvarig för vad dess anställda och övriga medhjälpare företar sig utomtjänsten. Huruvida en viss handling skall anses som företagen inom eller utomtjänsten är emellertid inte alltid lätt att avgöra. För bedömningen av dennafråga ges vissa riktlinjer i artikelns andra stycke. Enligt detta skallJärnvägens anställda, om de på en resandes begäran utför någon tjänst som detinte åligger järnvägen att lämna, anses handla på uppdrag av den till vilkentjänsten lämnades. Den avsedda innebörden av denna bestämmelse synes först ochfrämst vara att man i den angivna situationen inte skall anse, att detföreligger någon sådan bindning mellan den anställde och att denanställdes handlande kan tillräknas järnvägen. Det har beträffande motsvarandebestämmelse i gjorts gäUande, atl bestämmelsen inle bara fastslår frånvaronav ansvarighet på järnvägens sida utan också positivt fastslår en ansvarighetför den person, för vilken den anställde var verksam, för det fall att denanställdes handlande orsakat skada för eller tredje man. Emellertidsynes avsikten med den aktuella bestämmelsen i tilläggskonventionen inte havarit att tiU någon del reglera det utanför konventionens ram liggandespörsmålet vem som är ansvarig för skada, för vilken inte järnvägen kan görasansvarig. Artikelns rubrik "järnvägens ansvarighet för sin personal"tyder också på atl syftet med andra stycket enbart varit att närmare angegränserna för denna ansvarighet. Art. 12: Har en resande tillfogats skada som omfattas avkonventionen, torde det oftast vara gynnsamt för honom att som grund för sinaanspråk åberopa konventionens regler. Förutom dessa kan emellertid andraskadeståndsrättsliga regler, t. ex. allmänna regler om ansvar för eget vållandeeller om principalansvar, i och för sig vara tillämpliga på skadan.Konventionen hindrar inte att sådana regler i stället åberopas. Enligt förstastycket av denna artikel får emellertid järnvägens ansvarighet för skada somomfattas av konventionen, oavsett vilken grund som åberopas för anspråket, barabestämmas med beaktande av de förutsättningar och begränsningar som anges ikonventionen.