prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Betalning av förfallen skuld och överlämnande avpant för skuld, vid vars tillkomst sådan säkerhet avtalats men inteöverlämnats, kan enligt 30 § återvinnas, om åtgärden vidtagits inom 30 dagarföre konkursansökningen och det visas att borgenären vid mottagandet hadeskälig anledning anta att gäldenären var på obestånd eller kännedom omkon-kursansökningen. Från bestämmelsema om återviiming av betalning gör 36 §vissa undantag i fråga om växel och check. Även bestämmelsema i 3234 §§ bör beröras i dettasammanhang. I 32 § föreskrivs att om gäldenären i andra fall än som anges i 28och 29 §§ före konkursansökningen har ingått avtal till skada förborgenärerna, detta kan bringas att gå åter under förutsättning att den medvilken avtalet ingicks hade skälig anledning anta att gäldenären var påobestånd eller kännedom om konkursansökningen. Återgång skall emellertid inteske, om den andre visar att han varken insåg eller bort inse att avtalet skullevara till förfång för borgenärerna. I 33 § finns särskilda regler omåterviiming av bodelning samt av avtal m. m. vid dödsbos konkurs. Dessutomgäller enligt detta lagrum att tidigare angivna frister förlängs till ett årnär det gäller återvinning från gäldenärens make. I 34 § finns en iförhållande till bl. 28, 29, 32 och 33 §§ subsidiär återvinningsbestämmelse.För återvinning förutsätts, att gäldenären ingått avtal varav kommit skada förborgenärerna, att det var gäldenärens avsikt att åstadkomma sådan skada ochatt medkontrahenten hade kännedom om gäldenärens avsikt. I fråga om avtal medgäldenärens make gäller ingen särskild återvinningsfrist, men i andra fall ärfristen från avtalet. 2.5.2Anmälningsskyldighet vid misstanke om gäldenärsbrott Enligt 55 § konkurslagen skall konkursförvaltarenså snart del kan ske upprätta en skriffiig berättelse om konkursboets tillståndoch om orsakerna till gäldenärens obestånd i den mån dessa kan utrönas. Idenna berättelse skall också anmärkas om det finns skälig anledning till antagandeatt gäldenären har gjort sig skyldig till brottsligt förhållande mot sinaborgenärer. Om det finns anledning till sådant antagande, skall Prop.1975/76: 82 57 grunden härför anges. Uppges det i berättelsen att detfinns skäl att misstänka gäldenärsbrott, är konkursdomaren skyldig att lämnaunderrättelse om saken till allmän åklagare (218 § konkurslagen). De nu redovisade bestämmelsemagäller bara ordinära konkurser. I sådana konkurser där det bedömts attgäldenärens bo inte räcker till för betalning av konkurskostnadema (s. k.fattigkonkurs enligt 185 eller 186 § konkurslagen) finns ingenkonkursförvaltare, och någon motsvarande anmälningsskyldighet vid fall avmisstanke om gäldenärsbrott har därför inte kunnat föreskrivas. I den åklagarinstmktion (1964: 739)som gällde fram föreskrevs att länsåklagare skullefullgöra åklagaruppgiften i mål där denna uppgift var särskilt krävande ellerav annat skäl borde fullgöras av statsåklagare. Om det förekom anledning attåklagaruppgiften i visst mål hos distriktsåklagare borde fullgöras avlänsåklagare, skulle distriktsåklagaren underställa länsåklagarmyndighetenfrågan vem som skulle handlägga målet. Om inte riksåklagaren förordnat annorlunda,skulle sådan underställning alltid ske bl. a. när det gällde brott som avses i11 kap. BrB. Åklagaruppgiften vid gäldenärsbrott med undantag avbokföringsbrott som brukat överlämnas åt distriktsåklagare har ocksåregelmässigt fullgjorts av länsåklagare, när målet inte hört tillåklagarmyndighet i någon av de tre största kommunerna. I den fr. o. m. den 1 januari 1975gällande nya åklagarinstruktionen (1974: 910) har den särskilda uppräkningen avbrott som kräver obligatorisk underställning hos länsåklagare slopats. I 20 § finnsen allmän bestämmelse om att länsåklagare skall fullgöra åklagaruppgiften imål där denna uppgift är särskilt krävande eller av annat skäl bör fullgöras avstatsåklagare. Från denna bestämmelse får riksåklagaren förordna om undantag iden mån särskilda skäl föreligger. När det gäller åklagarmyndigheterna i detre största städerna föreskrivs i 30 § att chefsåklagare bör handlägga de måldär åklagaruppgiften är särskilt krävande eller av annat skäl bör fullgöras avchefsåklagaren. 3 Vissa ändringsförslag m. m. Vid remissbehandlingen av förslagettill BrB framställdes i fråga om gäldenärsbrotten erinran endast beträffandemannamån mot borgenärer. Invändningar mot utformningen av rekvisiten för dettabrott kom från som gav uttryck åt den uppfattningen, att 1 Jfr beträffande fattigkonkurs i Företagsekonomi1968 s. 268269, NTfK 1970 s. 5960 och TSA 1971 s. 273 ff samt i SvJT1970 s. 573 ft. 1975/76: 82 58 stadgandeti gällande rätt erhållit en alltför vid utformning. Om gäldenärens gärninginte består i annat än att han med vanliga betalningsmedel betalt förfallenskuld, synes det inte rimligt att han skall kunna fällas till ansvar. Iförhållande till borgenären är han civilrättsligt skyldig att betala. Det ärobilligt att fordra att gäldenären imder hot om straff vid eventuellfelbedömning skall vara pliktig att träffa det rätta avgörandet i den stundommycket tveksamma frågan huruvida konkurs kan anses "förestående"eller, såvitt angår köpmän, han "bör" inställa sina betalningar.Mången gång händer det att gäldenären genom att i en dylik situation betala enförfallen gäld kan vinna en tidsfrist, som gör det möjligt för honom att klaraupp sina affärer så att ingen borgenär drabbas av förlust. Det är visserligensant att det, om konkurs i allt fall inte kan undvikas, hade varit bättre attbetalning inte erlagts, men konkurslagens återvinningsregler synes här utgöradet naturliga korrektivet. Speciellt egendomligt ter det sig att gäldenäreninte ens skall kunna utan risk för straff betala sin skuld, när han genom domförpliktats att betala. Om borgenären därefter begär utmätning och gäldenärenlåter förfarandet ha sin gång med påföljd att borgenären genom utmätningenerhåller betalning för sin fordran, kan gäldenären inte fällas till ansvar,men om han i denna situation i stället erlägger betalning, kan straffstadgandetbli tillämpligt. Ett skäl mot det vidsträckta straffansvaret för mannamånligger vidare i att hot om åtal för sådant brott lätt kan begagnas för attförmå gäldenärens anhöriga att betala hans skulder. Erfarenheten ger intebelägg för att straffhotet skulle i nämnvärd mån förmå beträngda gäldenärer attinrätta sitt handlande efter de riktlinjer som strafflagstiftaren funnitönskvärda; strafflagen har i själva verket en ganska begränsad förmåga attpåverka gäldenärer i detta hänseende. Samfundet hemställde på anförda skäl omen inskränkning av paragrafens tillämplighets-oinråde. Skulle det anses mötaalltför stora betänkligheter att låta betalning av förfallen gäld under allaomständigheter falla utanför det straffbara området, synes andra möjligheteratt begränsa stadgandets räckvidd böra undersökas. Måhända kunde en lämpligbegränsning ernås genom att i subjektivt avseende uppställa krav på avsikt attskada övriga borgenärer. Departementschefen ansåg, i likhet medadvokatsamfundet, att bestämmelsen om mannamån mot borgenärer inte var fullttillfredsställande avfattad men förldarade sig med hänsyn till ämnetsinvecklade beskaffenhet inte beredd att framlägga något ändringsförslag utannärmare utredning (prop. 1962: 10 s. B 208). Bestämmelsen togs därför upp iBrB i överensstämmelse med den förut gällande lydelsen. Synpunkter av samma slag som hari den juridiska debatten framförts bl. a. av professor iuppsatsen och avkriminalisering (för ,1970, s. 385). Enligt Thornstedt kan det ifrågasättas om mannamån mot borge- Prop.1975/76: 82 r 59 närer över huvud taget behöver vara straffbart. Med ettvisst fog kan man nämligen begära av borgenärer att de själva håller sigorienterade om sma gäldenärers ekonomiska ställning och att de genom konkursansökanmed därmed följande rätt till återvinning själva förhindrar eller oskadliggörmannamånshandlingar. Även beträffande vårdslöshet mot borgenärer har i skildasammanhang gjorts gällande att en ändring av nuvarande bestämmelser bör kommatill stånd. Från flera håll har föreslagits avkriminalisering av brott av dennatyp. Ett förslag i sådan riktning har framställts av riksåklagaren (for Kriminalvidenskab s. 213). Riksåklagaren framhåller attklart oredliga förfaranden som skadar borgenärernas intressen genom att minskaderas utsikter till betalning bör vara straffbara också i fortsättningen. Mendet är inte lika givet att man bör straffa en företagare för att han avoaktsamhet fortsätter en förlustbringande rörelse under utnyttjande av denmöjlighet att få ytterligare kredit som han har därför att han driver enrörelse. Förfarandet ter sig ofta som föga straffvärt. Det kan t. ex. förhållasig så att företagaren har hållit sin rörelse i gång av omtanke om sinaanställda. Mot önskvärdheten av att förebygga vårdslöshet mot borgenärer börockså vägas den belastning som beivrandet av detta slags brottslighet innebärför det allmänna. För utredning av gäldenärsbrott behövs särskilt kvalificeradpolispersonal. Det råder brist på sådan personal och utredningarna är i sigtidskrävande. Målen handläggs därför regelmässigt avsevärd tid efter denbrottsliga gärningen, inte sällan i närheten av preskriplionsgränsen. Dettaförhållande är ägnat alt minska den kriminalpolitiska effekten av lagföringen.Genom att slopa kriminaliseringen av vårdslöshet mot borgenärer skulle manenligt riksåklagaren frigöra betydande utredningsresurser. Dessa skulle istället kunna sättas in i kampen mot de grövre formerna av förmögenhetsbrott.Hit hör också skattebrotten. Synpunkter av liknande art har framförts avThornstedt (ovannämnda uppsats s. 384; jfr också brottsförebyggande rådetsrapport ; 1 bil. 5 s. 4) och av Kälebo i tidskriften (nr3/1972 s. 22).i Frågan om gäldenärsbrotten har tagits upp även av 1968 årsbrotl-målsutredning (Ju 1969: 54) i en skrivelse till chefenför .. Enligt brottmålsutredningen är det synnerligenangeläget att kriminaliseringens omfattning vid gäldenärsbrott tas upp tillförnyad prövning. Just beträffande dessa brott finns det enligt utredningensmening särskild anledning att ifrågasätta om rättsväsendets insatser kananses rimliga när det gäller att tillgodose intresset av att motarbeta vårdslösaekonomiska förehavanden från gäldenärers sida. Det är inte givet att straffhothär i första hand skall använ- 1 Jfr å andra sidan i för Sverigesadvokatsamfund 1971 s. 278, i Svensk Polis nr 4/1972 s. 1819 ochBomgren i 1972 s. 207. Prop.1975/76: 82 60 das som påtryckningsmedel och det är än mindre klart attstraffhotet skall vara så långtgående som är fallet. Utredningen uppställeri detta sammanhang frågan om inte borgenärerna i större utsträckning än f. n.bör visa aktsamhet vid beviljande av krediter och i mindre utsträckning kuimaförlita sig på rättsväsendets stöd om gäldenären brister i ansvar. framhåller ibetänkandet Åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmännaordningen (Ds Ju 1973: 5) det angelägna i att man påskyndar det pågåendeutredningsarbetet beträffande möjlighetema att underlåta åtal ochförundersökning då krimmalpolitiska eller processekonomiska skäl föranlederdetta. Kommissionen anser också att från samma utgångspunkter en översyn börske av gäldenärsbrotten eller utredningsförfarandet beträffande dessa brott. I en skrivelse den 13 juni 1973fill chefen för har liksåklagaren () hemställt omlagändring ill kap. BrB. I skrivelsen upplyser RÅ att vid de av honomföretagna inspektionerna hos länsåklagarna balanserna till stor del harbefuimits utgöras av ärenden som gäller misstanke om gäldenärsbrott. Iskrivelsen anförs vidare. avser utredningen endast attklarlägga humvida den misstänkte gjort sig skyldig till vårdslöshet motborgenärer. Utredningen härom kräver liksom vid annan brottslighetenligt 11 kap. särskilt kvalificerad polispersonal. Det råderbrist på sådan personal och utredningarna är dessutom i sig tidsödande. Det ärinte blott från det allmännas aspekt som det är en olägenhet att kvalificeradoch dyrbar arbetskraft binds vid dessa utredningar; även ur den enskildessynvinkel måste lagföringen ofta framstå som omotiverad. På grund avtidsutdräk-ten handläggs målet ofta efter det att gärningen begåtts,inte sällan i närheten av preskriptionstiden. Detta förhållande är ägnat attminska den kriminalpolitiska effekten av lagföringen. Den tilltaladesförfarande ter sig i många fall inte särskilt straffvärt. Det kan t. ex. rörasig om en företagare som fortsatt att driva sin rörelse av omtanke om sinaanställda. Påföljden synes i regel bli villkorlig dom. Det är givet att det allmänna böringripa mot klart oredliga förfaranden som syftar till att skada borgenärersrätt. Det är å andra sidan angeläget att de kriminalpolitiska insatsema styrsdit där de bäst behövs. Som jag i skilda sammanhang framhållit och som ävenunderstrukiis av brottskommissionen i dess betänkande (Ds Ju 1973:5 s. 39) ärdet påkallat med en översyn av gäldenärsbrotten. En sådan översyn blir med nödvändighetganska tidsödande. Med hänsyn till att de mest kvalificerade åklagarna ochkriminalpoliserna nödgas tillsätta en väsentlig del av sin arbetstid förutredningen om vårdslöshet mot borgenärer till men för andra och frånkriminalpolitisk synpunkt viktigare uppgifter finner jag det angeläget attåtgärder vidtas redan nu i avvaktan på en allmän översyn av gäldenärsbrotten.Detla synes mig kunna ske genom en partiell avkriminalisering i form avsärskild åtalsprövning efter mönster av ett flertal andra bestämmelser ibrottsbalken. Med stöd av en regel om åtalsprövning kan åklagaren på grundvalav ett begränsat utredningsmaterial bedöma om det finns skäl att inledaförundersökning i fallet. Prop.1975/76: 82 61 ifrågasatt vårdslöshet mot borgenärer ger det från börjantillgängliga materialet i allmänhet tillräckligt underlag för en sådanbedömning. Genom den sålunda föreslagna reformen synes man kunna i görligastemån eliminera de olägenheter som är förbundna med utredningen och lagföringenav brottet vårdslöshet mot borgenärer. Prövningen bör ankomma på statsåklagare. Under åberopande av det anfördahemställer RÅ att det i 11 kap. BrB införs den bestämmelsen beträffandevårdslöshet mot borgenärer att brottet skall åtalas endast om åklagare finnerdet påkallat ur allmän synpunkt. har frågan omgäldenärsbrotten tagits upp också av konkurslagskommittén (Ju 1971: 06) ibetänkandet Förenklad konkurs (SOU 1974: 6). Där framhålls att det i sådanafall ofta uppkommer betydande utrednings- och bevissvårigheter. Polisen harinte alltid tillräckliga resurser för de komplicerade och tidskrävandeundersökningar som måste göras i samband med gäldenärsbrott. Inte sällan behövsekonomisk och affärsjuridisk expertis. Å andra sidan kan enligt kommittén skälanföras för avkriminalisering av vissa föga straffvärda förfaranden som f. n.faller under gäldenärsbrotten. Hithörande frågor har senast tagitsupp i en studie över gäldenärs-brottsligheten som utförts avuniversitetslektorn . Studien har gjorts på uppdrag av rådet förmindre och medelstora företag vid statens industriverk och ingår i en rapportkallad Konkursföretagets förvaltning och ekonomi (industriverkets skriftserieSIND 3: 1974). Kedner har efter en undersökning av ett stort antalföretagskonkurser som avslutats dragit vissa preliminära slutsatser. Istudien anges sålunda att det nuvarande rapportsystemet ger åklagarnaotillräcklig information om misstänkta gäldenärsbrott. En ökad effektivitet iuppdagandet av denna brottstyp är angelägen ur allmänpreventiv synpunkt.Konkurslagen bör föreskriva rapportskyldighet också vid fattigkonkurser.Anmärkning om misstänkt gäldenärsbrottslighet måste grundas på en sakkvmniggranskning av omständigheterna kring fattigkonkurserna. Samtliga gäldenärsbrott således även bokföringsbrott bör vara åtalbara under ett företagsverksamhetstid. Det nuvarande rapportsystemet konkursdomare åklagare bör iallt väsentligt behållas men göras smidigare och effektivare.Underhandsmeddelanden till åklagare om misstänkt brottslighet bör bli en normalrutin. Åklagarmyndigheterna bör åläggas att eftergranska både ordinärakonkurser och fattigkonkurser. Vid länsåklagarmyndighetema bör finnas ensärskild avdelning som handlägger gäldenärsbrott. 1 Se vidare s. 7071. 1975/76: 82 62 4 Förslag till ändringar i konkurslagen I en proposition (prop. 1975:6) har lagts fram förslag till vissa ändringar i konkurslagen som främst berörden materiella konkursrätten, dvs. frågor om fömtsättningarna för konkurs, gäldenärensförlust av rådigheten över sin egendom samt återvinning till konkursbo men ävenförfarandet i inledningsskedet av konkurs. Förslaget bygger på lagberedningensdelbetänkande Utsökningsrätt X(SOU 1970: 75). I fråga om återvinning innefattar förslagetgenomgripande ändringar av nuvarande regelsystem i konkurslagen. Förslagetinnebär i denna del att reglernas tillämpningsområde vidgas avsevärt.Utvidgningen åstadkoms på flera sätt. Återvinningsfristerna förlängsbetydligt, bl. a. i fråga om benefika transaktioner och transaktioner tUlförmån för närstående. Den krets av närstående som träffas avåtervinningsreglema vidgas. Vidare föreslås ändringar av bevisbördereglerna.Återvinning skall i de flesta fall inte längre vara beroende av att det visasatt gäldenärens medkontrahent haft insikt om gäldenärens ekonomiska ställningeller om att han gynnats framför andra borgenärer. A andra sidan föreslås ocksåen möjlighet till jämkning i vissa fall när synnerliga skäl föreligger. Redogörelseni det följande för vissa av de föreslagna bestämmelserna begränsas till vadsom närmast har intresse vid ett övervägande av kriminaliseringens omfattningi fråga om gäldenärsbrotten, främst straffbestämmelsen beträffande mannamånmot borgenärer. Reglema om återvinning inleds enligt förslaget meden bestämmelse enligt vilken möjlighet tUl återvinning utesluts i två fall (28§). Det ena fallet avser betalning av skatt eller allmän avgift som avses i 1 §lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m., om fordringenvarit förfallen till betalning. Det andra gäller betalning av eller förmånsrättför underhållsbidrag enligt giftermåls- eller , om bidragsbeloppetvarit förfallet till betalning och den underhållsberät-tigade inte gynnats påett otillbörligt sätt. Ed allmän regel om återvinning av otillbörligarättshandlingar finns i 30 § enligt förslaget. Det föreskrivs där atträttshandling, varigenom på otillbörligt sätt viss borgenär gynnats framförandra eller gäldenärens egendom undandragits borgenärema eller hans skulderökats, går åter, om gäldenären var eller genom sitt förfarande blev insolventsairit den andre kände till eller bort känna till gäldenärens insolvens och deomständigheter som gjorde rättshandlingen otillbörlig. Ägde rättshandlingenrum före fristdagen dvs. i allmänhet dagen för konkursansökan går den åter endast om den företagits gentemot gäldenären närstående. Prop.1975/76: 82 63 och därmed jämställda rättshandlingar gårenligt 31 § åter om rättshandlingen har fullbordats senare än förefristdagen. Har gåvan fullbordats senare än eller, när den skett tillnärstående, före fristdagen, går den också åter, om det inte visas attgäldenären varken var eller genom gåvan blev insolvent. I 35 § enligt förslaget behandlas betalning avskuld. Sådan betalning skall, om den skett senare än förefristdagen, gå åter i tre fall, nämligen om den har gjorts med annat änsedvanliga betalningsmedel, eller med belopp som avsevärt försämratgäldenärens ekonomiska ställning. För att återvinning skall äga rum förutsättsi samtliga fall att betalningen inte med hänsyn till omständigheterna kan ansessom ordinär. Liksom enligt gällande lag finns en specialbestämmelse som gällerbetalning för växel eller check (36 §). För överlämnande av säkerhet bliråtervinningsfristen enligt förslaget (37 §). För att återvinningskall äga rum förutsätts att säkerheten inte var betingad vid skuldenstillkomst eller att överlämnandet inte har skett utan dröjsmål efter dennafidpunkt. Också när det gäller betalning av skuld och lämnande av säkerhetföreslås längre återvinningsfrister för det fallet att rättshandlingen harföretagits gentemot närstående. har i sht förut nämndabetänkande (SOU 1974: 6) lagt fram förslag om ett nytt summarisktkonkursförfarande för små och enkla konkurser. Förfarandet, kallat förenkladkonkurs, avses träda i stället för de nuvarande fattigkonkursema och vissa avde konkurser som enligt gällande lag skall handläggas i ordinär form. I förenkladekonkurser skall förvaltare regelmässigt utses. Av intresse i förevarandesammanhang är särskilt att kommittén föreslår att förvaltaren också när detgäller förenklade konkurser skall skriftligen göra anmärkning hoskonkursdomaren, om det finns skälig anledning anta att gäldenären har gjortsig skyldig fill brott mot sina borgenärer. Uppger förvaltaren att det finnsanledning till sådant antagande, skall konkursdomaren underrätta allmänåklagare (185 a § 2 tredje stycket och 218 § konkurslagen enligt kommitténsförslag). I sin motivering till förslaget i denna del framhåller kommittén attden omständigheten att konkursen handläggs i förenklad form inte hindrar atteventuell bakomliggande brottslighet kan vara av allvarlig beskaffenhet och atten ökning av upptäcktsrisken får även brottsförebyggande effekt. Kommitténsförslag innebär vidare bl. a. att både förvaltare och borgenär skall kunnaföra talan om återvinning i samband med förenklad konkurs. f. n. i . 5 Vissa uppgifter om utländsk rätt Enligt 283 § i den danska borgerliga straffelovenär "skyldnersvig" straffbelagt. Som allmän brottsförutsättning gällerhär att det straffbara handlandet skall syfta till att bereda gärningsmanneneller annan obehörig . För skyldnersvig straffas under angivnaförutsättning bl. a. gäldenär som, efter det att han har försatts i konkurseller förhandling om tvångsackord har inletts, företar handling som medför attboets egendom inte kommer borgenärerna till godo. Vissa förfaranden som syftartill att undanhålla borgenärerna eller någon av dessa egendom straffas somskyldnersvig, även oin inte konkurs eller tvångsackord pågår vid tiden förhandlingen. Det förutsätts här att gäldenären döljer egendom eller undandrarden genom falska förespeglingar, skenhandling, betydande gåvor,oproportionerlig förbrukning, försäljning till underpris, betalning av ellerställande av säkerhet för skuld som inte är förfallen eller på annat liknandesätt. Straffet är i normalfallet fängelse i högst och . Förvissa förfaranden av mannamånskaraktär kan straffet sättas ned till haefte somi princip kan utdömas mellan och . För grovtbrott kan dömas till fängelse upp till . Anses brottet mindre straffvärtmed hänsyn till omständighetema vid dess förövande eller till att det har varitfråga om endast mindre värden eller av annan gmnd, gäller generellt att straffetkan sättas ned till böter eller haefte. Är omständigheterna särskiltförmildrande, kan påföljden bortfalla. Straffbestämmelser finns också för vissaförfaranden i gäldenärsför-hållanden som inte syftar till att beredagärningsmannen eller annan obehörig . Den som genom att förstöra, skadaeller undanskaffa sina tillgångar undanhåller borgenärema eller någon av dessaegendom kan sålunda dömas till straff. För detta brott är stadgat böter, haefteeller fängelse i högst (292 §). Till fängelse i högst , haefteeller, under förmildrande omständigheter, böter kan vidare gäldenär dömas som,i ett läge då han inser eller borde inse att han inte kan förnöja sinafordringsägare, avsevärt försämrar sin förmögenhetsställning genom att stiftany gäld eller genom att betala eller ställa säkerhet för förfallen skuld tillbetydande belopp. Samma straff ådöms gäldenär som avsevärt förringarborgenärernas möjlighet att få betalning genom slösaktigt levnadssätt, spel,äventyrligt företag, som står i missförhållande till hans förmögenhet, ellergenom höggradigt oordnad affärsrörelse eller annat lättsinnigt beteende samtgäldenär som lämnar oriktiga uppgifter i samband med konkurs eller liknandeförfarande (300 §).