prop · FZ0318 · 1975-12-31 00:00:00 — har av flera ansetts vara en lämplig tid. Vidare har bl. a.SIV och LO framfört den åsikten, atl förvisningsbeslul inte bör omfattas avpreskriptionen. Enligt dessa instanser är det från samhällssynpunkt angelägetalt kunna verkställa avlägsnande av en grov brottsling. Man framhåller, atl dethar förekommit fall där verkställighet har kunnat ske först efler detbeslutet meddelades därför att vederbörande har hållit sig undan. De nämndaremissinstanserna föreslår därför atl beslut om förvisning undantas frånpreskription och alt sådana beslut liksom får upphävas först efter enprövning i del enskilda fallet. Som riktpunkt anges böra gälla alt sådant upphävandebör ske senast från det beslutet vann laga kraft eller, om beslutetförenats raed frihetsstraff, från frigivningen. Såvittangår beslut om avvisning, förpassning och utvisning finns enligt min meningknappast anledning alt frångå utredningens uppfattning som lämpligpreskriptionstid. Beträffande beslut om förvisning är läget dock komplicerat.Vad och LO anfört som skäl för att förvisningsbeslut undantas från preskriptionsynes väl-moflveral. Man bör hålla i minnet alt med undantag för brott mot Prop.1975/76:18 122 utlänningslagstiftningen beslut om förvisning inte kan meddelas annat än när utlänningen har funnitsskyldig till brott, för vilket är föreskrivet fängelse i mer än elt år.Samhällsintresset av att kunna avlägsna personer som dömts till förvisning ärdärför i allmänhet större än beträffande dem, som har avvisats, förpassatseller utvisats. Goda skäl föreligger alltså för alt behandla förvisningsfallenannorlunda än andra avlägsnandefall. Detta kan ske anflngen genom attpreskriptionstiden för förvisning görs längre, vilket har föreslagits avlänsstyrelsen i , eUer genom alt förvisning undantas frånpreskription och endast kan bli föremål för återbrytning, vilket harföreslagits av och LO. Främst mot bakgrund av deskäl som och LO anfört anser jag även för min del all förvisningsbeslutennu bör undantas från de föreslagna preskriptionsbestämmelserna. Del bör dockstå de sakkunniga som skall se över bl. a. förvisningsinstitutet fritt att idet sammanhanget på nytt ta upp denna fräga. Preskriplionsbestämmelserna börinte heller gälla i fråga om den som har avvisats eller utvisats med stöd av ler-rorisflagsliftningen(jfr 8.9). Skälen härför är självfallet desamma som beträffande förvisning,dvs. det starka samhällsintresset av atl personen lämnar landet. Sammanfattningsvisföreslär jag alltså att beslut om avvisning, förpassning och utvisning, som inleverkstäUts från det beslulel vann laga kraft, bör preskriberas.Beslut om förvisning bör däremot inle bli föremål för preskription. Inle hellerbör preskriptions-bestämmelserna gälla beiräffande den som har avvisats ellerutvisats med stöd av den särskilda terrorisflagsliflningen. I detta sammanhangvill jag slutligen framhålla, atl beslut om förvisning givetvis inte skallverkställas på nytt beträffande den som efler utgången av tiden för föreskrivetåterreseförbud återvänder hit eller verkställas i fråga om den som ulan attverkställighet har skett vistas här sedan återreseför-budet utlöpt. Moisvarandegäller beiräffande den som har utvisats enligt terroristlagstiflningen. Preskriptionav beslut om förpassning och utvisning bör enligt min mening också omfatta detåterreseförbud som kan knytas flll ell sådant beslut. Enligl 24 § UtlL kanutlänning, när särskilda skäl föreligger, i förpassningsbeslut förbjudas allunder återvända hit utan tillstånd av . Beslut om utvisning skallenligt 32 § UtlL innehålla förbud för uflänningen att återvända till riket.Förbudet kan begränsas till att gälla . Beträffande avvisning saknasmöjlighet all meddela återreseförbud. Skulle ett återreseförbud på t. ex. femår gälla även efter det att verkställighetspreskription har inträtt efter tvåår skulle följden bli alt utlänningen, om han alltjämt önskar uppehålla sig häri landet, inte kan resa utomlands sä länge återreseförbudet kvarstår. Ensådan ordning är uppenbarligen inle rimlig. Prop.1975/76:18 123 hällsinlressetav att en utlänning avlägsnas längre anses vara så starkt att han kan tvångsvisföras ut ur landet, bör inte heller därefter någon annan verkan av avlägsnandebeslutetkvarstå. Föralt preskription skall inträda bör krävas att verkslällighel inte har skett.Verkställighet av avvisning omhänderhas av pohsmyndighet. Åtgärden innebäroftast all utlänningen genast får lämna landet, om möjligt med sammareselägenhet som den han anlänt med. Vid verkställighet av förpassning ochutvisning, där länsstyrelse är verkställande myndighet, får utlänningen enligt68 § UtlK åläggas alt själv lämna landet om del är sannoliktalt han är villig att rätta sig efler beslutet. Utlänningen får då avlänsstyrelsen elt s. k. resebesked där det bl. a. anges inom vilken tid ochöver vUken gränsort han skall resa ut. Vid gränsorten skall han lämnaresebeskedet till polismyndigheten. Lämnar utlänningen inte landet självmantskall verkställighet ske genom atl han tvångsvis förs ut ur landet. Skerverkställighet på något av angivna sätt uppkommer inga svårigheter frånpreskriptionssynpunkt, eftersom verkställigheten finns dokumenterad hosmyndighet. Men utlänningen kan också lämna landet självmant utan atl det kommerlill myndigheternas kännedom. Man kan dä endasi konstatera atl utlänningen intekan anträffas. Så länge del är ovisst huruvida utlänningen har lämnat landetnoteras han hos som "troligen utrest". Visar del sig senare alt hanrest ut, anser att avlägsnandebeslutet har verkställts, fastän delta inlehar skett på föreskrivet sätt. Denna form av verkslälligbet finns emellertidinte nämnd i författningstexten. Om utlänningen i ell sådant fall åter reser ini landet medan återreseförbud gäller, kan tveksamhet uppstå huruvida han kanfällas lill ansvar för olovlig vistelse i riket enligt 66 § UflL. I dettalagrum föreskrivs straffansvar för uflänning som uppehåller sig i riket trotsalt han "enligt verkställt beslut" om utvisning inte har haft rättatt återvända. Problemet uppstår inle i fråga om förpassningsbeslut, eflersom idelta fall återvändande i strid mot återreseförbud inle är straffbart. Denoklarhet som råder beträffande frågan när verkställighet i vissa fallskall anses ha skett är enligt min mening otUlfredsställande. För lUlämpning avde föreslagna preskriptionsreglerna är det också nödvändigt alt ovisshet idessa avseenden inle föreligger. Det är därför av vikt atlverkställighetsbegreppet inte ges etl för snävt innehåll. Också i de fall dåutlänningen helt självmant har lämnat landet bör verkslällighel anses haskett. Som jag har nämnt tillämpar också detta synsätt och någoninvändning häremot synes knappast kunna göras. Jag föreslår därför att i UtlL intasen ultryckUg bestämmelse av innehåll att verkslällighel av avlägsnandebeslutsker genom alt utlänningen, sedan han fått del av avlägsnandebeslutet,självmant eller genom myndighets försorg reser ut ur landet. 1975/76:18 124 Altverkställighet sker utan myndigheternas kännedom leder emellertid flllosäkerhet i vissa avseenden. a. kan del vara osäkert om preskripflon harinträtt. Vidare kan det, som jag har nämnt, ifrågasättas om utlänning,som anträffas i riket innan flden för etl meddelat återreseförbud gäll lillända, har gjort sig skyldig till överträdelse av förbudet. Utlänningen kan juha vistats i landet hela liden. Detär uppenbart all del i angivna fall kan vara mycket svårt, om inle omöjligt förmyndigheterna alt mot utlänningens förnekande klarlägga atl verkstäUighet harskett. För att undvika alt sådana siluationer uppslår är del därför angelägetalt tillse alt om möjligt all verkställighet sker under myndighetskontroll. Ensådan ordning kan enligt min mening åstadkommas med en presumtionsregel enligt vUkenutlänning, som trots noggrann efterforskning inle kan anträffas för verkställighetunder myndighets kontroll, fömtsatts ha rest ut ur landet på egen hand innan preskriptionstidenlöpt ut. Anträffas utlänningen därefter i landet inom sådan lid att åtgärderskulle kunna vidtas mot honom på grund av att avlägsnandebeslutet verkställtsoch gör han därvid gällande att verkställighet inte har skett, lorde det fåankomma på honom själv att visa detta. Förmår han inte det skall beslutet såledesanses ha verkställts. Förden utlänning som avser atl efterkomma ett avlägsnandebeslut kan den angivnaordningen knappast medföra någon slörre nackdel. Däremot torde presumlionsregdngöra det svårare för den som överväger atl otillbörligt utnyttja preskriptionsbeslämmelserna.Del kan med den av mig föreslagna ordningen visserligen inträffa att den somfaktiskt vistats i landet inte förmår atl bryta presumtionenom verkställighet. Han kan då komma att dömas för olovlig vistelse i riketenligt 66 § UtlL samt till förvisning enligt 27 § samma lag. Häremot måsleemellertid vägas del allmänna intresset av att de avlägsnandebeslut sommeddelas också länder till efterrättelse. Det måsle dessutom kunna antas atlden som vistas i landet i allmänhet kan styrkadetta på ett godtagbart sätt. På grund av vad jag nu har anfört föreslår jag,all i anslutning lill verkställighetsbestämmdsema i UtlL införs en bestämmelseav innebörd atl beslut om avlägsnande av utlänning, vilken inte kan anträffasför verkstäUighet, anses som verkställt till dess annal visats. Omutlänning som har utvisats tilltalas för olovlig vistelse här i riket ochdärvid gör invändning om preskription, får frågan prövas av den allmännadomstol som prövar målet. I övrigt bör invändning atl utlänningen underpreskriptionstiden vistats i landet prövas av den handläggande myndigheten,dvs. i verkslällighetsärende av länsstyrelse. Utredningensförslag att slopa återbrytningsmöjlighelen har föranlett olika meningar underremissbehandlingen. Man har pekat på att åter- Prop.1975/76:18 125 brytninghar begärts i förhalningssyfle. Vidare har framhållits att den föreslagna besvärsrätlenoch preskriptionsreglerna utgör tillräckliga skäl för att avskaffa återbrytningen.Från bl. SIV:s sida har emellertid betonats att det inte sällan skulle kunnaleda lill stötande resultat, om inle nytillkomna omständigheter av olika slagskulle kunna beaktas efter besvärstidens utgång. har därför avstyrktförslaget. Genomförsde förslag om vidgad besvärsrält och om preskription, som jag nu harföreslagit, kan återbrytningsinstUutet förefalla onödigt utom i fråga omförvisning samt avlägsnanden enligt terrorisflagsliflningen. Del tordenämligen vara stäUt utom allt tvivel alt de föreslagna åtgärderna i väsenfliggrad kommer att minska behovet av återbrytning, eftersom just avsaknaden avpreskription samt den begränsade besvärsrätlen var huvudskälen lill att ålerbrytningsrätteninfördes. Återbrytning kan emellertid f. n. också ske på grund av alt nyaomständigheter åberopas. Etl slopande av denna möjlighet skulle därför medföraen försämring av tryggheten för utlänningar när nya omständigheter tillkommer.Man kan enligt min mening inte utgå från att den vidgade besvärsrätten iväsentlig grad kommer atl minska förekomsten av nya omständigheter efter detalt elt avlägsnandebeslut vunnit laga kraft. Nåd torde praktiskt sett intekunna komma i fråga i dessa ärenden. Utredningen har visserligen mot bakgrundav grundlagberedningens betänkanden gett uttryck för uppfattningen att nåd, somenligl den gamla regeringsformen ansetts kunna meddelas i utlänningsärendenendast beträffande förvisning, numera skulle kunna medges också i fråga om annalavlägsnandebeslut. 1973: 90 har emellertid föredraganden uttalat (s.413) att anledning saknas att i den nya regeringsformen föreskriva ändringar inådeinstitutels tUlämpningsområde sådant detta har utbildats genom praxis. Ävenom behovet av återbrytning på grund av preskriptionsreglerna kan komma attpåtagligt minska, leder således ett slopande av åter-brytningsmöjlighelernatill att de ärenden i vilka tidigare inte prövade omständigheter kommer framefter lagakraftvunnet avlägsnandebeslut i allmänhet kan tas upp flllförnyad behandling. Sådana omständigheter kan avse poliflskt flykflngskapeller utgöras av andra väsentliga humnitära skäl som, om de hade åberopats,skulle ha lett till att beslut om avlägsnande inte hade fattats. Genom denvidgade besvärsrätten och den därmed sammanhängande förbättringen av utredningsförfarandetbör del i allmänhet vara möjligt att tillgodose intresset av alt allaomständigheter av vikt kommer med i bedömningen. För de fall däremot då nyarelevanta omständigheter framkommer efter det beslutet vunnit laga kraft, böremellertid möjlighet finnas tUl återbrytning. Liksom bör det varamöjligt att återbryta beslut som redan verkställts. Äterbrylningsmöjhgheten bördock i nu berörda fall användas restriktivt. 1975/76:18 126 Förförvisningsfallen och i fråga om awisnings- eller ulvisningsbeslut med stöd avterroristlagstiftningen bör nuvarande återbrylningsmöjlig-heter bestå. Jagdelar den av framförda uppfattningen om en riktpunkt på förslagsvis fem årefter vilken icke verkställda beslut i allmänhet bör kunna upphävas. Enbedömning får självfallet göras i varje enskilt fall. Somframgår av redogörelsen för gällande ordning är ålerbrytningsrätten inteenbart förbehållen regeringen. Beslut om avvisning eller förpassning som inlehar meddelats av regeringen kan återbrytas också av , om särskilt skälföreligger. Rätten till återbrytning har i praxis ansetts innebära också enrätt att meddela inhibitionsbeslut. Återbrytning är vidare inte beroende avansökan utan kan upptas tUl prövning ex officio. Denrätt flll återbrytning, som allflämt bör finnas enligt vad jag nu harföreslagit, bör fortsättningsvis endast tUlkomma regeringen. Institutels nådeliknandekaraktär och de omständigheter som kan komma all prövas talar emot attavgörandet läggs hos annan myndighet. bör emellertid som central utlänningsmyndighelalltjämt kunna aktualisera och ingripa i alla sådana fall där enligt verketsmening bärande skäl talar mot att verkställighet sker innan ärendet haromprövats. bör därför alltfort ha möjlighet att vid fara i dröjsmål meddelainhibitionsbeslut. Meddelar inhibition och är ärendet redan underregeringens prövning, får anmäla inhibilionsåtgärden. Har ärendet intekommit under regeringens prövning, fär det ankomma pä verket alt medöverlämnande av akten anmäla ärendet och inhibilionsåtgärden till regeringen. I ärenden som redan ärunder regeringens prövning kan naturiigtvis denna själv besluta om inlubilion.Beslutet kan emellertid inle ulan särskilda bestämmelser meddelas annal än vidregeringssammanträde. Detta är inte bara ett tungrott förfarande utan kan ävenmedföra att beslutet inte hinner meddelas innan verkställighet sker. Medhänsyn lill beslutets karaktär av förberedande åtgärd, bör enligt min meningfrågan om inhibition få avgöras av det statsråd, som är ansvarigt förutlänningsärendenas handläggning. När hinder inte möter på grund av ärendetsbrådskande natur bör dock regeringen i aUmänhet besluta i inhibitionsfrågan.Det föreslås således en bestämmelse i UtlL av innehåll att fräga om inhibitioni återbrytningsärende prövas av det statsråd, som har att handlägga ärenden enhgtUtlL. Sammanfattningsvisföreslår jag följande i fråga om återbrylnings-inslilutel. Nuvarande reglerkvarstår beträffande förvisning samt avlägsnande som har beslutats med stöd avterroristlagstiflningen. Övriga beslut om avlägsnande skall kunna återbrytasendast av skäl som inle har prövats. Återbrytning skall kunna beslutasendast av regeringen. får rätt att meddela beslut om inhibition också iärenden 1975/76:18 127 som prövas av regeringen. Regeringens rätt all besluta i inhibitions-frågafår utövas också av det statsråd, som ansvarar för UtlL:s tilllämpning.Meddelar inhibition får det åligga verket att omgående underrättaregeringen om den beslutade åtgärden och i förekommande fall översända aktenoch anmäla ärendet. Utredningen har avslutningsvis föreslagit att möjlighetenför att underställa ärenden regeringens prövning när särskilda skäl föreliggerskall avskaffas. Utredningens huvudskäl är alt har lagt fastriktlinjerna för invandringspoUliken och tillståndsprövningen, varför någotvägledande avgörande i del enskilda fallet inte är nödvändigt (se prop. Dessutom anförs att institutet strider mot principen attförvaltningsmyndighet har alt självständigt pröva och avgöra ärenden inom sittkompetensområde. Förslaget kritiseras av flera remissinstanser, bl. a. SIVoch LO, som förordar atl institutet bibehålls. Mänga avgöranden kan vara av såkänslig utrikespolitisk natur att beslutet bör fattas av den politiskt ansvarigainstansen. Även andra ärenden av principiell betydelse bör enligt dessainstanser kunna prövas av regeringen. Möjligheten atl utan avvaktan på eventuella besvär föraupp ett principiellt viktigt ärende tiU regeringen får enligt min mening ansessom så värdefull att den inte utan bärande skäl bör avskaffas. Ett bibehållandeav underställningsmöjligheten påverkar på intet sätt de förslag om ändringar i UtlLsom jag i det föregående har lagt fram. har framhållit att underställninghar skett endast i ett fåtal fall och att institutet följaktligen inlefått några särskilt betungande konsekvenser för regeringen. Jag vill ocksåerinra om alt 9 § lagen om medborgarskap innehåller en underslällningsregd avsamma slag som UtlL. På grund av det anförda föreslår jag att underslällningsinsflluteli 47 § UtlL bibehålls. 8.5 Förutsättningama för användande av tvångsmedel enligtutlänningslagen Som ett led i förfarandet alt avlägsna utlänning ur riketöppnar UtlL möjlighet för vissa myndigheter att ta utlänningen i förvar ellerställa honom under uppsikt. Förutsättningarna för och förfarandet vidanvändning av dessa tvångsmedel regleras främst i 3538 §§ UtlL. Bestämmelsemainnehåller i huvudsak följande. Enligl 35 § UtlL kan utlänning tas i förvar eller ställasunder uppsikt om det "uppkommer fråga om avvisning, förpassning eUerutvisning eller om verkställighet av sådan åtgärd eller om verkstäUighet avförvisning". Uppkommer fråga om förvisning, är däremot RB:s tvångsmedel,anhållande och häktning, tillämpliga. Beslut om tvångsåtgärd meddelas av den myndighet somhandlägger Prop.1975/76: 18 128 avlägsnandeärendet.Är denna regeringen kan dock omhändertagande beslutas av länsstyrelse ellerSIV. Är i avlägsnandeärendet kan tvångsåtgärd beslutas avlänsstyrelse. Om risk föreligger för alt utlänningen avviker, kan tvångsåtgärdbeslutas också av polismyndighet. Anmälan skall alltid skyndsamt göras till denhandläggande myndigheten, som har att genast pröva om åtgärden skall bestå. Förutomi de avvisningsärenden där polismyndighet är beslulsmyn-dighel kan poUsmyndighetsåledes förordna om tvångsåtgärd i ärenden om avvisning, förpassning ellerutvisning eller om verkställighet av avlägsnandebeslut i de fall där det skäligenkan befaras att uflänningen avviker. 1 samfliga fall där polismyndighet kanbesluta om tvångsåtgärd kan också enskUd polisman ingripa mot uflänning. Enligtlagen (1973: 558) om tillfäUigt omhändertagande kan polisman i sådana fall omhändertavederbörande i avbidan på polismyndighetens beslut. Som förutsättning gälleratt rekvisiten för omhändertagande bedöms föreligga och att dröjsmål medingripandel befinns innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv ellerfara i annat hänseende. Polisman, som verkställt sådant omhändertagande, skallskyndsamt anmäla åtgärden till överordnad för vidare beslut. Närbeslut om avvisning, förpassning eller utvisning meddelas beträffande uflänningsom hålls i förvar eller står under uppsikt, skaU enligl 36 § UtlL beslutsmyndighelenpröva om tvångsåtgärden skall bestå tills verkställigheten sker. Finnsanledning alt hålla utlänning i förvar än en månad skall frågandessförinnan underställas regeringen. Ingen får kvarhållas än tremånader från förvarstagandet om inle regeringen finner synnerUga skäl förehgga.Härvid skall alltid höras. Regeringens beslut gäller varjegång högst (38 § första stycket UtlL). Överbeslut om förvarslagande som meddelats av förvaltningsmyndighet (polis,länsstyrelse eller ) får enligl 49 § första stycket UtlL talan inte föras.Över sådant beslut av förvallningsdomstol (länsrätt eller kammarrätt) får talandäremot föras. Klagotiden är inle begränsad (49 § andra och tredje siyckena UflL). Förvarslagandeverkställs av polismyndighet. Pådel internationella planet har frågor om fribetsberövanden och rättssäkerhetenkring dessa ingripanden i olika sammanhang behandlats. Arbetet har hittillsresulterat i bl. a. två konventioner, vartill anslutit sig. År 1950öppnades för undertecknande om de mänskliga rättighetema ochgrundläggande friheterna. I dess artikel 5 behandlas rällen tiU frihet ochpersonlig säkerhet. Där sägs bl. a. att ingen får berövas sin frihet utom isärskilt angivna fall samt i den ordning som lagen föreskriver. Prop.1975/76:18 129 någonär lagligen arteslerad eller eljest berövad sin frihet till förhindrande avatt han obehörigen inkommer i landet eller som ett led i förfarandet för hansutvisning eller utlämnande". I samma artikel föreskrivs att var och ensom berövas sin frihet "skall äga rätt att inför domstol påfordra att lagUghetenav frihetsberövandet snabbt mä prövas samt hans frigivning beslutas om åtgärdenicke är laglig". Ocksåinom har en konvention till skydd för de mänskliga fri- och rättighetemautarbetats. antog generalförsamlingen den Internationella konventionenom medborgerliga och politiska rättigheter jämte ett fakultativt protokolltill denna konvention. 1 likhet med Europarådskonvenlionen innehåller denInternationella konventionen bestämmelser angående fribetsberövanden. I artikel9 utsägs bl. a. att "ingen må berövas sin frihet utom på sådana grunderoch i sädan ordning som föreskrivs i lag". Dessutom föreskrivs på sammasätt som i Europarådskonvenlionen att den som berövats sin frihet "skallha rätt atl inför domslol påfordra att lagligheten av frihetsberövandet prövasutan dröjsmål och att hans frigivning beslutas om åtgärden ej är lagUg". Genomsin anslutning till dessa konventioner har rättsligt åtagit sig tillseatt den svenska lagstiftningen till sitt innehåll är förenlig medkonventionernas bestämmelser. Såvitt gäller UtlL:s regler om förvarslagandehar det enligt uiredningen stundom salts i fråga om sådan överensstämmelseföreligger. Mot bakgrund härav och inte minst med tanke på den starkautveckling mol ökad rättstrygghet för utlänningar som ägt rum i undersenare år, har uiredningen funnit det nödvändigt att se över gällandebestämmelser och utreda i vad mån dessa kan anses förenliga med gmnderna förvår nuvarande utlänningslagstiftning. Översynen har resulterat i förslag tillgenomgripande ändringar av UllL:s regler angående tvångsåtgärder. Vadförst gäller förutsättningarna för tagande i förvar har utredningen funnit UtlL:snuvarande utformning ge alltför stort utrymme för diskreflonär prövning.Utredningen har ansett det naturiigt att i fråga om förvarstagandet knyta an tUlRB:s regler om häktning och har föreslagit att det för att institutet skall fåtillämpas skall föreligga sannolika skäl till avvisning, förpassning ellerutvisning eller ha uppkommit fråga om verkställighet av sådan åtgärd eller avförvisning. Som en ylterligare förutsättning bör enligl utredningen gälla, altdel på grund av utlänningens personliga förhållanden eUer omständigheterna iövrigt kan befaras alt utlänningen eljest håller sig undan. Remissinstansernahar intagit en huvudsakligen positiv hållning till utredningens förslag. Frånnågra håll, bl. a. från i , har emellertiduttalats farhågor för att en alltför detaljerad reglering av förutsättningamaför fribetsberövanden enligt UtlL kan verka hämmande på de beslutandemyndigheterna och få till 9 1975176.1 saml. Prop.1975/76:18 130 följdalt institutet inte tillämpas. Liknande synpunkter har framförts av RPS ochlänsstyrelsen i . Denförsta och mest centrala frågan i detta sammanhang är den i vad mån fribetsberövandenöver huvud taget bör kunna tillgripas inom det aktuella rättsområdet.