prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Mot bakgrund av det anförda kan lagrådet intetiUstyrka att 200-kronorsregeln bibehålls på det sätt som det remitteradeförslaget förutsätter. Härav följer inte att man behöver avstå från varjebegränsning av skadeståndet. Här står olika möjligheter öppna. En metod haranvisats i några remissyttranden över arbetsrättskommitténs betänkande, nämligenatt bestämma det maximala skadeståndet till en kvotdel av basbeloppet enligtlagen om allmän försäkring. Denna metod har tidigare nyttjats i lagstiftnmgen,bl. a. i den tUlkomna trafikskadelagen (1975: 1410). För den händelsedet skulle anses väsentligt att ett maximum på i princip bibehålls,vill lagrådet peka på möjligheten att, som 200-kronorsregelnbibehålls för normala fall, därutöver införs ett högre maximum bestämt tillförslagsvis för fall där omständigheterna är försvårande. I fråga om sådana kollektivavtalsbrott av enskildaarbetstagare, som inte är typiskt kollektivavtalsrättsliga utan lika väl kanförekomma utanför kollektivavtalsförhållanden t. ex. brott mot åliggande attväl vårda arbetsredskap synes avsikten vara, att gmnderna för 4 kap. 1 § i denallmänna skadeståndslagen skall iakttas i stor utsträckning. Härvid fårtydligen regeln om det maximerade skadeståndet vanligen antagas vara försatt urspel av de avtalsslutande parterna. Mot den sålunda tänkta ordningen harlagrådet inte något att ermra i sak. Det kan emellertid ifrågasättas, om deninte hade bort på lämpligt sätt komma tiU uttryck i lagtexten. Frågan synesförtjäna uppmärksamhet vid kommande utredningsarbete. Enligt första stycket av förevarande paragraf skallskadeståndsskyldigheten, när flera är ansvariga, fördelas meUan dem"efter vars och ens skuld". En sådan regel, enligt vilken skuldgradenskall vara ensam utslagsgivande i fördelningsfrågan, rimmar emeUertid ej såväl med 60 § första stycket. Enligt den bestämmelsen kan nedsättning avskadeståndsbelopp för viss skadeståndsskyldig komma i fråga också av andragrunder än skuldgraden, t. ex. med hänsyn till den skadevållandes tUlgångar.Det kan tänkas, att ansvar för en skadeståndsgrundande handling åvUar både enenskUd arbetsgivare och hans organisation. Skulden kan måhända vara tUlövervägande delen att lägga på den enskUde arbetsgivaren, vUket borde geutslag enligt 61 §. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 515 varadet, att denne är en småföretagare med högst begränsade tillgångar, medan hansorganisation har god ekonomisk bärkraft. Tänkbart torde vidare vara att trots 58 § i detremitterade förslaget (59 § enligt lagrådets förslag) både enskUdarbetstagare och hans organisation kan bli på en gång ansvariga för skada. Enfördelning av skadeståndsskyldighet uteslutande efter skuldgrad är därvid svåratt tänka sig, i all synnerhet om 200-kronorsregeln bibehålls. Motbakgmnden av det anförda anser lagrådet, att fördelningsregeln i 61 §första stycket inte bör göras avhängig enbart av skuldgraden. I stäl let bör användas uttryckssätt som mer aUmänt låter sådana förhållanden som avses i 60 § inverka. Detta uppnås, om slutorden i 61 § första styc ket utformas förslagsvis sålunda: "- fördelas meUan dem efter vadsom är skäligt med hänsyn tUl omständigheterna." I61 § andra stycket har upptagits en motsvarighet tUl 24 § andra meningen FFL.Regeln tar sikte på det fall att skadeståndstalan förs först mot en och sedanmot en annan av två ansvariga. Fallet är opraktiskt; troligen har regeln i FFLaldrig tUlämpats. Skulle det berörda fallet inträffa, torde allmännarättsgrundsatser leda till samma lösning som den föreslagna regeln innehåller. På gmnd av det anförda föreslår lagrådet, att 61 §andra stycket i det remitterade förslaget utgår. Detremitterade förslaget i förevarande del ger vid handen, att disciplinärapåföljder kan överenskommas genom koUektivavtal. Sker detta, uppkommer fråga,humvida dessa disciplinära påföljder skall kunna tUl-lämpas även påoorganiserade och på medlemmar i minoritetsorganisationer. Frågan har iremissprotokollet besvarats jakande. Denna ståndpunkt bör godtagas varvid kanhänvisas till att samma ställningstagande har gjorts när det gäUer 19 §statstjänstemannalagen (1965: 274); jfr prop. 1975: 78 s. 159. En uttryckligbestämmelse i ämnet torde i klarhetens intresse böra upptagas i lagen,lämpligen som ett andra stycke i förevarande paragraf. Lagrådet föreslår, attdetta stycke får följande lydelse: "Är annan påföljd än skadeståndföreskriven i kollektivavtal, får den utan hinder av första stycket tUlämpasäven på arbetstagare som inte är medlem av den avtalsslutande arbetstagarorganisationenmen sysselsattes i sådant arbete som avses med avtalet." I första stycket andra meningen av denna paragrafhar upptagits en bestämmelse, enligt vilken mål om tillämpning avmedbestämmandelagen handläggs enligt LRA. Avsikten har icke varit att vidgatUlämpningsområdet för LRA utöver vad denna lag själv anger. Med den avfattningsom föreskriften fått har det därför blivit nödvändigt med en särskUdbestämmelse i paragrafens andra stycke om undantag för mål 1975/76:105 Bilaga1 516 somavses i 1 kap. 2 § första stycket LRA och som enligt sistnämnda lagrumundantages från tUlämpning av LRA. Denna dubblering kan undvikas, omföreskriften i första stycket andra meningen av förevarande paragraf i ställetfår innehållet, att LRÄ,gäller i mål om tiflämpning av medbestämmandelagen. Detnämnda undantaget i andra stycket för mål som avses i 1 kap. 2 § första stycketLRÄ kan då utgå. Med den förordade ändringen förebyggs också varje möjlighettiU ett missförstånd att skiljeförfarande icke skuUe kunna förekomma i denutsträckning som anges i 3 § LRÄ. EiUigt lagrådets mening är det också att föredraga,att bestämmelsen i första stycket första meningen av förevarande paragraf onibehörighet för arbetsdomstolen utgår och behörighetsfrågan regleras i 2 kap. 1§ LRA. På grund av det anförda föreslår lagrådet, attparagrafen får följande' lydelse: "I mål, vari denna lag skaU tiUämpas,gäller lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister. Är fråga omöverträdelse av 47 eller. 53 §, gäUer dock vad som är föreskrivet om rättegångi allmänhet." Av skäl som har anförts under 6 § föreslårlagrådet, att föreskrifterna i 64 § utgår. Enligt 65 § i det remitterade förslaget skaUförhandlingsfristen, om ett yrkande rör medlems rätt, räknas från det attantingen medlemmen eller hans organisation har fått käimedom om denomständighet vartiU yrkandet hänför sig. Förslaget avviker från väd som ärbmkligt på arbetsmarknaden. Lagrådet kan inte se någon anledning att ändrarådande sedvänja. Rätten att påkalla förhandling tUlkommer på arbetstagarsidanorganisationen. Det är också normalt organisation som sörjer för övervakningenav att lagstiftning och koUektivavtal upprätthålls inom organisationensverksamhetsområde. Förhandlingsfristen bör därför räknas från det att denförhandlingsberättigade parten fick kännedom om omständigheten i fråga. Påkallar part ej förhandling inom föreskriven tid,förlorar han rätten tUl förhandling. Detta bör komma tUl uttryck i lagtexten påsamma sätt som har skett i fråga om försutten talefrist i 66 § tredje stycketoch 68 § tredje stycket. Om en part är osäker om hos vilken part på motsidanförhandling skall begäras en arbetsgivare står t. ex. inför valet iriellan enlokalavdelning och ett förbund bör han vid tUlämpningen av förhandlingsfristernaanses ha bevarat sin rätt, om han riktar förhandlings-framstäUningen till denavtalsslutande organisationen. Vad gäller lönefordringar och andra fordringarsom förfaUer successivt tUl betalning bör uppmärksammas, attförhandlingsfristema utlöper successivt i motsvarande mån. Lagrådetföreslår, att föreskriftema i denna paragraf. 1975/76:105 Bilaga 1 517 lagrådetsförslag blir 64 § med hänsyn tiU det anförda och med några redaktionellajämkningar får följande lydelse: "Vill någon som har förhandlingsrätt enligt 10§ yrka skadestånd eUer annan fuUgörelse enligt denna lag eller enligtkoUektivavtal, skall han påkalla förhandling efter det atthan har fått känne- dom om den omständighet vartill yrkandet hänför sig ochsenast efter det att omständigheten har inträffat. Skall enligtföreskrift i kollektivavtal förhandling äga rum både lokalt och centralt,gäller vad som har sagts den lokala förhandlingen. Central förhandling skalli sådant fall påkallas efter det att den lokala förhandlingenhar avslutats. Första stycket äger motsvarande tillämpning, närpart som avses där vUl vinna förklaring att rättshandling elleravtalsbestämmelse är ogUtig . av det skälet att den iimebär kränkning avföreningsrätten. Påkallar part ej förhandling inom föreskriven tid,förlorar han rätten tUl förhandling." Enligt vad lagrådet har föreslagit under 16 § bördär avsedda frister gälla endast om parterna ej enas om annat. Iöverensstämmelse härmed bör i fråga om fristberäkningen i första stycket andrameningen i 66 § icke hänvisas enbart till tidpunkt då förhandlingen enligt 16 §andra stycket senast skuUe ha hållits, utan hänvisningen bör inbegripa ävenfaU, där partema har enats om annan senaste tidpunkt för förhandlingen. Enligt 4 § andra stycket skall 66 § vara generelltdispositiv. EnUgt lagrådets mening bör emellertid fristen för väckande avtalan om skadestånd eller annan fullgörelse med anledning av olovligstridsåtgärd göras tvingande. Lagrådet föreslår, att detta sker genom atttalefristen för sådana fall upptages i en särskUd paragraf (67 § enligtlagrådets förslag) med en redaktionell jämkning i syfte att särskUt utmärkadess tvingande karaktär. I anslutning härtiU bör föreskriften i tredje stycketav förevarande paragraf, vari också föreslås viss redaktioneU jämkning,upptagas i en särskUd paragraf, så att den alltjämt kommer att hänföra sig tUlaUa de fall som avses i det remitterade förslagets 66 §. Om den särskUda paragrafenplaceras efter även 68 § i det remitterade förslaget och därvid gesbeteckningen 68 § enligt lagrådets paragrafnumrering vinner man också, attmotsvarande' föreskrift i 68 § tredje stycket i det remitterade förslaget kanutgå. På grund av det anförda föreslår lagrådet, attförevarande paragraf som enligt lagrådets förslag blir 65 § får följandelydelse: "Talan i fall som avses i 64 § skall väckas inom tre månaderefter det att förhandling har avslutats. När både lokal och centralförhandling har ägt rum, räknas tiden från det att den centrala förhandlingenhar avslutats. Har mot förhandling förelegat hinder som ej berott av käranden,räknas tiden från det att förhandling senast skulle ha hållits." 1975/76:105 Bilaga1 518 Av skäl som har anförts under 16 § föreslårlagrådet, att föreskriften i 67 § i det remitterade förslaget utgår. Enligt vad som har anförts vid 66 § föreslårlagrådet, att såsom 67 § i lagen i stället upptages en bestämmelse av följandelydelse: "Talan om skadestånd eller annan fuUgörelse med anledning avolovlig stridsåtgärd får ej i något faU väckas senare än efter detatt stridsåtgärden har avslutats." Även för organisation, som icke ärkoUektivavtalsbunden, föreUgger för medlems räkning förhandlingsrätt irättstvister. Med hänsyn härtiU bör i 68 § första stycket första meningenbegränsningen "som är bunden av koUektivavtal" utgå. Denfrist för enskUd part att väcka talan som föreskrives i 68 § andra stycket böruppenbarligen gälla även i vissa faU, där parten är eller har varit medlem avarbetsgivar- eUer arbetstagarorganisation, nämUgen när på medlemskapet ej kangrandas någon rätt för organisationen att företräda honom i tvisten. (Det kanexempelvis vara fråga om en åkeriägare, som har varit transportarbetare ochmedlem av .) Av skäl som har anförts under 66 § förordarlagrådet, att tredje stycket i 68 § utgår. På grand av det anförda föreslår lagrådet, attföreskrifterna i 68 § som enUgt lagrådets förslag blir 66 § får följandelydelse: "Har organisation ej iakttagit föreskriven tidför förhandling eUer för väckande av talan, får den som är eller har varitmedlem i organisationen och som beröres av tvisten väcka talan inom en månadefter det att tiden har löpt ut. SkaU enligt 4 kap. 7 § lagen (1974: 371) omrättegången i arbetstvister talan föregås av förhandling men har sådan ej ägtrum, gäller vad som har sagts i stället rätt att påkaUa förhandling. Talanskall i sådant faU väckas inom tid som anges i 65 §. I tvist, vari arbetstagare ej kan företrädas avorganisation, skaU han väcka talan efter det att han har fåttkännedom om den omständighet vartiU yrkandet hänför sig och senast inom två årefter det att omständigheten har inträffat." Enligt vad som har anförts vid 66 § föreslårlagrådet, att såsom 68 § i lagen i stället upptages en bestämmelse av följandelydelse: "Väcker part ej talan inom föreskriven tid, förlorar han rättentUl talan." Av 5 kap. 3 § LRA framgår att reglerom dispositiva tvistemål skall i tUlämpUga delar gälla för rättegången iarbetsdomstolen. I fråga om interimistiska förordnanden tiUämpas därför de allmännareglema i 15 kap. , i den mån inte särskUda lagregler gäUer(se t. ex. AD 1974 nr 39). Några närmare skäl har inte anförts till stöd förden ändring av gällande rätt som 69 § mnebär. 1975/76:105 Bilaga1 519 detanser, att prövningen enligt 15 kap. 3 § huruvida part harvisat sannolika skäl för sin talan och huruvida det skäligen kan befaras attmotparten genom sitt förhållande hindrar eller försvårar domens verkställandeeller väsentligen förringar dess värde för parten bör bestå liksom prövningeni övrigt av om förordnandet är av synnerlig vikt för parten och om det inteländer motparten tUl väsentligt förfång. Likaså bör reglerna i 15 kap. 5 §rättegångsbalken kunna tUlämpas, varigenom det bl. a. blir möjligt för arbetsdomstolenatt meddela interimistiskt förordnande när fara är i dröjsmål, dvs.utan att först inhämta motpartens yttrande. Därvid vUl lagrådet framhålla, attarbetsdomstolen liksom tidigare bör kunna befria organisation från att ställasådan säkerhet som avses i 15 kap. 5 § fjärde stycket , då skälhärtill föreligger. Lagrådet föreslår alltså, att de allmänna reglerna ominterimistiska förordnanden alltjämt får gälla och att (i9 § formuleras om pådet sättet, att medbestämmandelagens föreskrifter om tolkningsföreträde ochvetorätt inte utgör hinder för sådana beslut som har berörts. Den temporäratystnadspUkten enligt 22 § får självfallet inte upphävas genom interimistisktbeslut. På grund av det anförda föreslår lagrådet, att 69 §får följande lydelse: "Föreskriftema i 3336 och 39 §§ utgör icke hindermot beslut enligt 15 kap, ." Med hänsyn tUl lagen (1947: 630) om inskränkning avoffentligheten vid domstol beträffande allmänna handlingar bör orden"följer av 5 kap. " ersättas av "i övrigtgäUer". LagrådetviU också i viss anslutning tUl vad som har anförts inledningsvis under2022 §§ förorda sådan jämkning av lagtexten, att även förhåUanden som ärjämförliga med affärs- eller driftsförhållanden hos företag ellersammanslutning skaU kunna beaktas. Föratt det skall klart framgå, att förhandling icke bör hållas inom stängda dörtari vidare mån än som föranleds av avsedd handluig eller uppgift, synes uttrycket"om det kan antagas" lämpligen böra utbytas mot "i den mån detkan antagas". På grund av det anförda föreslår lagrådet, att 70 §får följande lydelse: "Utöver vad som i övrigt gäUer kan arbetsdomstoleni mål om tillämpningen av denna lag eller om kollektivavtal förordna att förhandlingskall hållas inom stängda dörrar, i den mån det kan antagas att offentlighetskulle medföra risk för väsentlig skada för part eller annan genom yppande avaffärs-, drifts- eller därmed jämförligt förhållande hos företag ellerorganisation eller av enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden." Lagrådethar under 19 § berört vissa av departementschefen gjorda uttalanden, som syftartiU att klargöra informationsskyldighetens och in- 1975/76:105 Bilaga 1 520 Det kan tänkas, att tvister och därmed mål inför arbetsdomstolen kanuppkomma i frågor huruvida visst förhållande är underkastatinformationsskyldighet; som exempel kan tas att fråga är om ett förhållande därtredje mans intresse av sekretess är starkt framträdande eller om känsligtutvecklingsarbete som av konkurrenshänsyn bör vara känt för minsta möjligapersonkrets. Eftersom härvid synes bli fråga om en väsentligen ny typ av mål,bör uppmärksammas hur ett sådant mål kommer att gestalta sig processuellt. Av betydelse blir härvid att irättegångsförfarandet inför arbetsdomstolen, liksom inför alknän domstol, integes utrymme för att visst utredningsmaterial, som en part vill bevara såsomhemligt, presenteras endast för domstolen men förblir dolt för motparten. Avförhandlingsprincipen anses följa, att parterna å ömse sidor ovUlkorligenskall äga taga del av allt sakmaterial som skall läggas till grund för domstolensavgörande (jfr t. ex. SOU 1944: 10 s. 159 och 168); én annan ståndpunkt gällerpå förvaltningsområdet under särskilda föratsättningar (se 43 §förvaltningsprocesslagen och 14 § förvaltningslagen). Det förtjänar tUl-läggas,att 39 § andra stycket sekretesslagen inte i sak grundar något undantag frånden angivna processrättsliga grundsatsen. Där åsyftas nämligen barabegränsningar som gäller utbekommande av handlingar. Det nu anförda leder till att den som i enrättegång angående informationsskyldighet bestrider sådan skyldighet kommer ien svår position. Han är hänvisad till att använda helt allmänna och fögaavslöjande ordalag, när han söker skildra vad han hävdar vara förtjänt attundantagas från informationsområdet med därav givetvis följande risk attdomstolen inte blir övertygad om att skäl föreligger för hans ståndpunkt. Det synes angeläget att såvitt möjligt elimineradetta partens dilemma. Möjligen kunde en lösning efter mönster av 43 §förvaltningsprocesslagen förtjäna övervägas. Lagrådet vUl tUl en början erinra om de principersom i svensk rätt har ansetts gälla beträffande ny lagstillämplighet på äldre rättsförhållanden. I korthet innebär dessa principer,att materiella regler normalt blir tillämpliga endast på sådanarättsförhållanden som uppkommer efter den nya lagens ikraftträdande; tvinganderegler har visserligen ibland fått slå igenom även på beståenderättsförhållanden, men därvid har iakttagits den största restriktivitet. Vidareanses, att på det processuella området nya bestämmelser skall tillämpas påprocessuella företeelser som inträffar efter lagens ikraftträdande; utrymme attgenom övergångsbestämmelser åstadkomma en annan ordning finns dock. Föi närmaredetaljer i nu berörda frågor hänvisas till prop. 1970: 144 s. 2S ff. och 1970:145 s. 83 ff. 1975/76:105 Bilaga 1 521 Lagförslagets tvingande regler avses enligt vad somhar upplysts under föredragningen bli tUlämpliga även på faU, därkollektivavtal med avvikande innehåll har träffats före ikraftträdandet. Detvingande bestämmelsernas innehåll är sådant, att den avseddaövergångsordningen i den delen synes kunna godtagas. Uttrycklig bestämmelse häromär dock erforderlig. Förslag tUl utformning redovisas i det följande. När det gäller förslagets dispositiva regler dvs.normer som berör områden där förslagets innebörd är att det skall rådaavtalsfrihet (jfr 4 § andra stycket och det av lagrådet föreslagna tredjestycket) föreslås inte några övergångsbestämmelser, och utifrån förutredovisade grundsatser är del därför naturligt att uppfatta förslaget så, attgäUande kollektivavtal får fortsatt giltighet i berörda delar. Emellertid har lagrådet under föredragningenerfarit, att det remitterade förslaget avses ha en annan innebörd i nu berörtavseende. Av 4§:s avfattning skulle, har det hävdats, följa att äldrekollektivavtal, som i sak avviker från dispositiva regler i den nya lagen, isådana delar icke kan få fortsatt gUtighet med mindre de har ingåtts underförutsättningen att berörda avtalsbestämmelser skulle utgöra avvikelse justfrån den kommande lagen. Saknas denna förutsättning, skulle avvikande kollektivavtalsbestämmelsedrabbas av ogUtighet enligt paragrafens första stycke. I sammanhanget haråberopats att lagen om anställningsskydd och vissa andra arbetsrättsliga lagarfrån senare tid avsetts ha sådan innebörd (jfr prop. 1973: 129 s. 288, 1974:88 s. 216 och 1974: 148 s. 94). Lagrådet som anmärker att de avsedda lagarna intevar föremål för lagrådsgranskning finner det betänkligt att på detta sättgöra avsteg från stadgad lagstiftningspraxis på det dispositivacivUrättsliga området. Retroaktiv lagstiftning på det området har man på godagrunder undvikit nästan genomgående. betänkande innehåller intetom att lagförslaget avsågs få retroaktiv verkan, och remissinstanserna kanknappast ha haft anledning att yttra sig i den frågan. Att kommittéförslagetavsåg i huvudsak tvingande lagstiftning innebär inte att övergångsbestämmelseskuUe kunna avvaras, om nu retroaktiv verkan var åsyftad. Den under föredragningen framförda tolkningen av 4§ såvitt angår övergångsfrågan grundas tydligen' på uppfattningen, att den somvid ingående av äldre avtal inte känt till vilka bestämmelser som den nya lagenskulle komma att innehålla inte bör anses ha "avtalat bort" sådanadispositiva detaljregleringar i lagen som har annan innebörd än avtalet. Vissatankar från den s. k. förutsättningsläran synes alltså ligga bakom, ehuruapplicerade i nya sammanhang och verkande med trubbig automatik. Iverkligheten skulle den ifrågasatta metoden för övergångslagstiftninginnebära, att när fråga ej är om avtal som klart tar sikte på alt skapaavvikelser från den kommande lagen avtalspart presumeras 1975/76:105 Bilaga 1 522 betraktaden småningom kända nya lagens innehåll i dispositiva delar som så väsentligt,att han med tidigare kännedom därom ej skulle ha träffat avtal med avvikandebestämmelser; huravida det för motparten har varit skönjbart att sådan viktvarit att fästa vid framtida lagstiftning lämnas därhän. Vidare innebärmetoden, att det ses som ett axiom att den förstnämnda parten ej skulle habehövt "förhandla bort" de förmåner, som den nya lagens dispositivaregler skulle kunna innebära för honom, men att han ändå i övriga delar avavtalet skulle ba uppnått samma resultat som avtalstexten visar. Klart är attett sådant synsätt ligger långt från verkligheten. utgör enhelhet, vid vars tUlkomst parterna ömsom givit och ömsom fått; en fördel vinnspå bekostnad av en uppoffring. Att mot sådan bakgrund lagstiftaren skullepresu-mera att visst, från parternas viljeförklaringar avvikande avtalsinnehållskulle ha kommit tiU stånd, därest viss framtida dispositiv lagreglering varitkänd vid avtalstUlfället, framstår som principieUt och sakligt otUlfredsställande. Det är vidare att märka, att fråga är om ett områdedär det både enligt äldre lag och enligt föreslagen ny lag skall rådaavtalsfrihet. Det måste anses som en paradox, att en ny lagstiftningsdispositiva regler skuHe göras tvingande i förhåUande tUl redan ingångna avtal.Är ett område både enligt äldre och ny rätt avtalsfritt, är det knappastrimligt att lagstiftaren i skarven mellan de två systemen griper in med enreglering, som ändrar vad parterna på avtalsfritt område har enats om, eUer medandra ord att i sådant fall lagens materiella reglering skulle gälla framförden avtalade. Särskilt anmärkningsvärt blir detta, när den dispositivareglering från vUken partema har avvikit är väsentligen oförändrad i den nyalagen (exempel härpå erbjuder avtal om längre gående fredsplikt). Alldeles oavsett de nu anförda synpunktema är attnämna följande som skäl mot den ifrågasatta övergångsordningen. Inför den nyalagens ikraftträdande och säkerligen även under första delen av dess gUtighetstidkommer arbetsmarknadens parter att förhandla angående de viktiga frågor som dennya lagstiftningen aktualiserar. Det är angeläget, att detta förhandlingsarbeteav betydelse skall kunna bedrivas i positiv anda och utanonödiga irritationsmoment. Förutsättningarna härför försämras, om genom lagensikraftträdande dittUls gällande avtal skulle rivas upp på förut angivet sättmed de komplikationer och spänningar som därvid kan uppkomma. Att märka är attde vid ikraftträdandet gällande koUektivavtalen i allmänhet torde ha sådangUtighetstid, att de kan sägas upp till upphörande efter ikraftträdandet.