prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Prop.1975/76:105 Bilaga 1 128 de,avtalsområde kan. i fall av behov, anförtros viss förlikningsman. Med en sådanny organisation utan formell distriktsindelning skuUe också vinnas, att maninte låste parterna i en viss landsända till en viss förlikningsman someventuellt saknade någon parts förtroende. Kommittén förordar alltså, alt ensådan central föriikningsmannaorganisation som nämnts införes. Del liggerenligt kommitténs mening nära till hands all till ett sådant organ ombilda dennuvarande tillsynsmyndigheten inom förliknings-mannaområdet, statens förlikningsmannaexpedition. Kommitténsförslag innebär att det nya organels huvuduppgift blir att genom sinaföriikningsmän följa förhållandena på arbetsmarknaden och medla iarbetstvister. Uppdrag att vara förlikningsman bör meddelas av expeditionen ochskall kunna avse viss uppkommen arbetstvist men även kunna utgöra ettfortlöpande uppdrag, dock att förordnande meddelas särskilt för varjemedlingsuppgifl. De fortlöpande uppdragen bör meddelas till samma antal som f.n., dvs. Sådant uppdrag bör inte utgöra heltidsanställning utaninnehas vid sidan av annan yrkesverksamhet. Dessa fortlöpande uppdrag bör gespå sådant sätt, att man får en med hänsyn till förlikningsmännensbosättningsorter Jämn spridning av dem över landet. Härutöver bör dock någon ellernågra fasta tjänster för förlikningsmän finnas inrättade vid expeditionen. Dennu föreslagna ordningen bör enligt kommittén inte påverka den möjlighet som fn, föreligger för regeringen att för viss tvist tillsätta eller förlikningsman. Viden översyn av MedlL från den utgångspunkt som kommittén har valt, nämligen attmedlingsförfarandets uppgifter och allmänna karaktär inte bör ändras, blirenligt kommittén den främsta frågan av mera allmän räckvidd att bestämma lagenstillämpningsområde, dvs. i första hand all ange den ram inom vilkenförlikningsmannen har rätt eller skyldighet att ingripa i tvister. Lagenger f. n. förlikningsmannen olika befogenheter beroende av om den ifrågakomnaarbetsinsläUelsen är av större betydenhet eller ej. Enligt kommitténsuppfattning bör denna åtskillnad inte upprätthåUas. Avgörande för om ettmedlingsingripande skall ske eller ej bör inte vara arbelskon-fliktens storlekutan i släUel om ett ingripande kan anses ägnat att främja en lösning avtvisten. I praxis synes också ett sådant synsätt i allmänhet ha varitvägledande för förlikningsmännen. Kommittén anser vidare att det inte ärnödvändigt att i lagen bibehåUa den närmare beskrivning som finns av hurförlikningsman bör förfara. Däremot anser kommittén det vara av värde att ilagtexten framhåUa, att förlikningsmans ingripande inte är bundet tillförhandling utan att han även kan vidta annan lämplig åtgärd om den kan främjaalt tvisten löses. Reglerna i MedlL om förlikningsmannensförhandlingsverksamhet kompletteras med bestämmelser som innebär förpliktelseför part med förhandlingsskyldighet enligt FFL att, vid risk av vite, hörsammakallelse till för- 1975/76:105 Bilaga 1 129 likningsförhandlingoch att vid sådan förhandling fullgöra förhandlingsskyldighet enligt 4 § andrastycket FFL. Möjligheten att tillgripa vite tar alltså sikte på de fall då parthar förhandlingsskyldighet enligt FFL. Enligt kommitténs mening bör även i denya medlingsbestämmelsema sanktionsreglerna bibehåUas vid deras nuvarandeanknytning till den lagstadgade förhandlingsskyldigheten. Däremot börförlikningsmans behörighet att ingripa vid arbetskonflikl och att kalla tillförhandling inte begränsas till de fall då förhandlingsskyldighet och möjlighetatt använda vite föreligger. På samma sätt som i MedlL har enligt kommitténsförslag såväl föreläggande av vite som utdömande därav lagts på AD. Kommittén tar även upp frågan hur förlikningsmanbör förhålla sig i fall av vild strejk. Enligt kommittén kommer denna frågadelvis i ett nytt läge vid genomförande av den av kommittén föreslagna regelnom överläggningar mellan arbetsgivaren och vederbörande lokala sammanslutningav arbetstagare vid vild strejk (33 § FKL). Denna regel innebär skyldighet förbåda parter att vid vild strejk gemensamt och inom ramen för gällande kollektivavtalverka för att orsakerna till strejken blir klarlagda och konflikten löst. Vidsådana överläggningar bör även förlikningsmannen kunna medverka i den månsådan medverkan kan anses ägnad att främja ett positivt resultat. Så torde dockvara fallet endast om parterna gemensamt påkallar hans medverkan. Däremot börenligt kommitténs mening förlikningsman inte medverka vid kontakter mellanarbetsgivaren och de strejkande själva. I samband med reglema om förlikningsmansförhandlingsverksamhet berör kommittén även bestämmelsen i 3 a § MedlL omskyldighet att, innan arbetsinstäUelse vidtas och om giltigt hinder intemöter, varsla såväl motsidan som förlikningsmannen sist sjunde dagen före dendag då åtgärden skall la sin början. Varselplikten, som alltså endast avserarbetsinställelse, gäUer under straffansvar i förhållande såväl till motsidansom tUl förlikningsman. Kommittén erinrar om att i kommitténs lagförslaghar upptagils en särskild regel om varsel till motsidan i arbetstvist, vilkenregel i princip avser alla typer av stridsåtgärder (36 § FKL). mening bör motsvarande utvidgning av varselskyldigheten gäUa även iförhållande till förlikningsmannaväsendet. Kommittén påpekar att varselpliktenuppenbarligen spelar en betydelsefull roU i det att varslet ger möjlighet attutan dröjsmål närmare undersöka tvistens beskaffenhet och överväga lämpligaförlikningsåtgärder samt att varsel i praktiken redan nu torde lämnas vid allaslag av stridsåtgärder. Något skäl att vidhåUa begränsningen till arbetsinstäUelsetorde inte föreligga. Liksom i fråga om varsel till motpart bör enligt kommitténsåsikt varselplikt inte föreligga för enskilda arbetstagare i förhåUande tillförlikningsman. Vidare föreslår kommittén, mot bakgrand av förslaget ominrättande av en central föriikningsmannaorganisation, att varsel omstridsålgärd skall lämnas till förlikningsmannaex- ')-1975176. 1975/76:105 Bilaga 1 130 peditionen,vilken därefter har alt avgöra vem som skall erhålla förlikningsuppdrag ianledning av det lämnade varslet. Liksom f. n. föreslår kommittén attvarselskyldigheten i förhållande till förlikningsman skall gälla understraffansvar. I övrigt innehåUer kommitténs förslag en radbestämmelser som i stor utsträckning har motsvarighet i MedlL. Sålunda upptarförslaget en regel om att parterna skall kallas på lämpligt sätt till deförhandlingar som förlikningsmannen anordnar. Förhandlingarna skall vidarefrämst ha till syfte att åvägabringa överenskommelse mellan parterna i enlighetmed förslag som under förhandlingarna framkommer från parterna själva,förlikningsmannen obetaget alt hemsläUa om Jämkningar och medgivanden som hananser önskvärda för en god lösning av tvisten. Vidare föreskrivs att part skallvara skyldig att tillhandahåUa förlikningsman handlingar och uppgifter i sammautsträckning som sådan skyldighet föreligger gentemot motpart. Om enighet intekan vinnas vid förhandlingar inför förUkningsman, ges han möjlighet att anmodaparterna att låta tvisten avgöras genom skiljemän. Om parterna godtar hansanmodan, må han lämna sin medverkan för utseende av lämpliga skiljemän.Förlikningsman får inte själv åtaga sig skiljemannauppdrag i arbetstvister medmindre förlikningsmannaexpeditionen i särskilt fall medger del. Även dennuvarande möjligheten för regeringen att i vissa fall eller särskild förlikningsman bibehåUs. Fömtom attmedverka till lösning av uppkomna arbetstvister åligger det förlikningsman alt,efter förlikningsmannaexpeditionens bestämmande och i den mån han däromanmodas av part, gå arbetsmarknadsparterna tillhanda med råd och upplysningarrörande förhandlingar och koUektivavtal samt medverka såsom ledare avförhandlingar. Vidare upptar förslaget en bestämmelse om tystnadsplikt förförlikningsman motsvarande den som f. n. återfinns i 4 § kungörelsen mednärmare föreskrifter angående medling i arbetstvister. En del av de regler som f. n. återfmns i MedlL hari kommitténs förslag fått utgå på gmnd av att de befunnits överflödiga. Kommitténs förslag innebär att de författningar somf. n. reglerar medlingsförfarandet upphävs och ersätts av bestämmelser somupptas i den av kommittén föreslagna FKL. Även lagen om särskilda skiljedomarei arbetstvister föreslås i detta sammanhang bli upphävd. Slufligen föreslår kommittén att 3 kap. FFL heltupphävs. Kommittén konstaterar att kapitlet numera är tillämpligt endastbeträffande en organisation och att det i övrigt har spelat ut sin roll. Omden av kommittén föreslagna lagstiftningen genomföres, bör enligt kommitténsmening också 3 kap. FFL helt sättas ur kraft. Enligt kommitténs uppfattning börnämligen den föreslagna lagsttftningen gäUa lika över hela arbetsmarknaden. 1975/76:105 Bilagal 131 7.3 Remissyttrandena Kommitténs förslag i fråga om medlingsförfarandet iarbetstvister lämnas utan erinran eller tillstyrks av så gott som samtligaremissinstanser. Kommitténs förslag om inrättande av en centralföriikningsmannaorganisation har fått ett positivt mottagande. Bland deremissinstanser som tillstyrker förslaget kan nämnas RRV, SAF, KFO, , och . SAF anser sålunda förslaget idenna del vara en klar förbättring gentemot nuvarande regler, eftersom detlämnar möjlighet för förlikningsmannaexpeditionen alt för handläggning av visstvist förordna den förlikningsman som med hänsyn till omständigheternaframstår såsom bäst skickad. Även enligt TCO:s uppfattning torde förslagetmedföra ökade möjligheter att vid val av förlikningsman få den som vid ettvisst förhandlingsläge är mest kvalificerad och mest bransch-kunnig. KFObetecknar det som värdefullt att förslaget inte binder förlikningsmännen allverka inom geografiskt begränsade områden. De möjligheter tillbranschspecialisering och specialisering till viss typ av tvister, somförslaget ger, bör enligt KFO:s mening utnyttjas i största möjliga utsträckning.KFO anser att de fördelar, som sådan specialisering medför, överväger denolägenheten att förlikningsmannen inte är stationerad i anslutning till denort där tvist uppstått. LO betonar, som kommitténs förslagtillstyrks, betydelsen av att de lokala kontaktema inom nuvarande förlikningsmannainstitutiontas till vara. Endast ett par remissinstanser motsätter sigkommitténs förslag när det gäUer förlikningsmannaväsendets organisation. EnligtSAC:s mening finns det sålunda ingenting som talar för en centralisering avförlikningsmännens verksamhet. Tvärtom framstår den lokala och regionalaanknytningen som värdefull. Inom nuvarande ordning kan förlikningsmännensnabbi, genom personkännedom m. m., skapa sig en riklig bild av en konflikt.Statens förlikningsmannaexpedition anser att förslaget innebär en nyordningsom inte kan anses vara motiverad med hänsyn till gjorda erfarenheter. Enligtförlikningsmannaexpeditionens mening har inget av de skäl som kommittén haranfört någon större tyngd. Den föreslagna reformen synes förlikningsmannaexpeditionenonödigt tungrodd i förhåUande till de fördelar som kommittén har velat uppnå.Som exempel härpå anförs att varsel om stridsålgärd skall lämnas tillförlikningsmannaexpeditionen, som därefter torde behöva ta kontakt med ettflertal förlikningsmän, innan det kan avgöras vilken förlikningsman som skallhandlägga tvisten. Med en varseUid om blir denna omgång överförlikningsmannaexpeditionen en tidsfaktor av betydelse.Förlikningsmannaexpeditionen påpekar vidare att förlikningsman inte har atthandlägga enbart förhandlingsärenden, varmed förstås sådana fall då parternamåste kallas till överläggningar inför förlikningsmannen, utan även ett stortantal övriga ärenden, som oftast i bästa fall kan av per telefon ellergenom skriftväxling. Prop.1975/76:105 Bilagal '32 lerförlikningsmannaexpeditionen att det nuvarande systemet med fasta distriktmedför att förlikningsmannen blir känd bland parternas representanter och atthan fungerar som rådgivare och kontaktman i allehanda tvistefrågor avarbetsrättslig karaktär. En centralisering härvidlag kommer att medföra mycketstora olägenheter i praktiken. De fördelar kommittén vill uppnå med sittförslag synes enligt förlikningsmannaexpediflonens mening kunna vinnas på ettenklare sätt, om ordningen med fasta distrikt bibehålls men möjlighet fördistriktsförlikningsmännen att stå till förfogande för medling även i annatdistrikt införs. Förlikningsmannaexpeditionen framhåller att det redan nuförekommer att, om viss förlikningsman på gmnd av anhopning avförlikningsuppdrag har svårt att hinna med de ordinarie ar-betsuppgiftema,expeditionen utverkar bemyndigande för sig att förordna annandistriktsförlikningsman eller annan person att överta arbetsuppgifterna inomdistriktet. Dessutom finns i gäUande lag regler om tillsättande av s. k.fackförlikningsman. Om en tvist berör flera förlikningsmanna-distrikt skullemed en uppmjukning av nuvarande bestämmelser någon av förlikningsmännen kunnaförordnas att ta hand om tvisten i dess helhet. När det gäUer frågan omparternas eventuellt bristande förtroende till viss förlikningsman är dettaenligt förlikningsmannaexpeditionens uppfattning en omständighet som börbeaktas vid bedömandet av om förlängt förordnande som förlikningsman skallmeddelas. F. n. förordnas förlikningsmännen av regeringen i sänder.Förlikningsmannaexpeditionen anser att denna ordning ger förlikningsmännenstörre auktoritet än kommitténs förslag att expeditionen skuUe utseförlikningsmän. De nuvarande reglerna kan enligt förlikningsmannaexpeditionensmening lämpligen ändras på det sättet att expeditionen även utan särskiltbemyndigande från regeringen får rätt att förordna annan förlikningsman att tahand om tvister från viss förlikningsmans distrikt och förordna vikarie fördistriktsförlikningsman vid semester eller längre tids sjukdom. Med anledningav kommitténs förslag om inrättande av fasta tjänster för förlikningsmän vidförlikningsmannaexpeditionen väcker expeditionen tanken på utseende av någonform av riksförlikningsman, som har vidsträckt erfarenhet avförhandlingsarbete och obestridd auktoritet och som är självskriven ledare avförlik.iingskommis-sioner i tvister av sådan omfattning alt de berörsamhäUsekonomin i dess helhet. 1 övrigt har kommitténs förslag i fråga ommedlingsförfarandet föranlett påpekanden endast på enstaka punkter. Enligt 5AF.S uppfattning bör förlikningsmannen habefogenhet att ålägga part, som har varslat om stridsåtgärd, att under visstid uppskjuta åtgärdens ikraftträdande. SAF anför att ett uppskov medstridsåtgärden är en fömtsättning för att medlingsarbetel skall kunna ske underlugna former, till båtnad för båda parter och för den eftersträvadeuppgörelsen. KFO ifrågasätter humvida underiåtenhet att varslaförlikningsmannaexpeditionen bör vara kriminaliserad. I vart fall måste denföreslagna botes- 1975/76:105 Bilaga1 133 sanktionenenligt KFO:s mening från preventiv synpunkt anses otillräcklig ochverkningslös. KFO anser att nämnda underlåtenhet fömtom bötesstraff även börmedföra att stridsåtgärden betraktas som olovlig så länge varselplikten intehar iakttagits. Dessutom bör enligt KFO varsel lämnas skriftligen. TCO anseratt varselskyldighet gentemot förlikningsman, liksom gentemot motpart, intebör föreligga vid sympatiåtgärder eller när en stridsåtgärd av andra skäl skuUebli verkningslös om varseltiden måste iakttas. Statensförlikningsmannaexpedition anser att det bör klart utsägas om det ärtillräckligt att förlikningsman som innehar fast uppdrag får varsel inomföreskriven tid eller om det fömtsätts att varsel skall ha inkommit tillexpeditionen inom angiven tid för att varselskyldigheten skall vara rätteligenfuUgjord. Ett par remissinstanser reagerar mot ett avkommittén gjort motivuttalande om att förlikningsman bör kunna medverka vidöverläggningar mellan parterna med anledning av olovlig stridsåtgärd endast ompartema gemensamt påkallar hans medverkan, men att förlikningsman däremot intebör medverka vid kontakter mellan arbetsgivaren och de strejkande själva.Juridiska fakulteten vid anför att förlikningsman bör se somsin uppgift att främja arbetsfreden, vilken anledningen tUl stridsåtgärden änär. Han bör inte hindras att ta kontakt med de strejkande. Därefter bör detankomma på hans bedömning om han finner skäl att ta kontakt även medarbetsgivarsidan. Fakulteten, som finner överläggningsplikten vid olovligstridsåtgärd enligt 33 § i kommitténs lagförslag vara en lämplig lösning föröppning av låsta positioner, skuUe av motsvarande skäl gärna se åtminstone enmöjlighet till öppning gentemot de olovligt strejkande genomförlikningsmännens medverkan. Arbetsgruppen inom juridiska fakulteten vidStockholms universitet anser att motivuttalandet inte harmoniserar medförslaget i 33 §, att vid olovlig stridsåtgärd arbetsgivaren är skyldig attuppta överläggningar med den lokala fackföreningen. SkuUe en arbetsgivarevägra att fuUgöra sin skyldighet enligt 33 §, är det enligt arbelsgrappensmening naturligt att förlikningsmannen skall ha rätt att erinra arbetsgivarenom hans skyldigheter. Ett sådant ingripande kan vara en lämpligare sanktion äntUlämpning av skadeståndsregeln i 45 §. påpekar att kommittén isitt lagförslag använder begreppet arbetstvister med en annan betydelse än vadsamma begrepp har i LRA. Även om missförstånd eller sammanblandning i praktikeninte torde kunna uppstå, anser kommunförbundet att det är önskvärt attarbetstvistbegreppet i förslaget ersätts med ett annat uttryck. AD anser att de föreslagna bestämmelsema om medlinginte kan anses ha sådant samband med övriga regler i den föreslagna lagen omförhandlingsrätt och koUektivavtal att det ur den synvinkeln är motiverat attbestämmelserna tas in i den lagen. Genom sin offentligrättsliga karaktärfaller de utom ramen för den rent civilrättsliga lagstiftningen om förenings-och Prop.1975/76:105 Bilaga 1 134 förhandlingsrättsamt koUektivavtal och bör därför enligt AD:s uppfattning liksom tasupp i en särskild lag. 8 Påföljder vid lag- och avtalsbrott 8.1 Gällande rätt I 7, 8 och 9§§ finns regler om påföljder vidbrott mot lagen och mot kollektivavtal. Enligt 7§ kan AD vid brott motkollektivavtal eller mot lagen på den förfördelade partens begäran och underföratsättningar som närmare anges i paragrafen (jfr avsnitt 5.1 i detföregående) antingen förklara, att koUektivavtalet i dess helhet inte vidareskcdl gäUa, eller befria den förfördelade parten från viss avtalsförpliktelseeller förpUktelse enligt lagen. Regler om skadestånd för brott mot lagen ochmot koUektivavtal finns i 8 och 9 §§. I 8 § föreskrivs att arbetsgivare,arbetstagare eller förening som åsidosätter sina förpUktelser enUgtkollektivavtal eller enUgt lagen skall ersätta därav uppkommen skada. Vid bedömandeorri och i vad mån skada uppstått skall enligt paragrafen hänsyn tas även tillintresset i avtalets upprätthåUande eller övriga sådana omständigheter av annatän rent ekonomisk betydelse. Om det med hänsyn till den skadevållandes ringaskuld, den skadelidandes förhåUande i avseende på tvistens uppkomst, skadansstorlek eller omständigheterna i övrigt finnes skäligt får, föreskrivs detvidare, skadeståndet nedsättas. Fullständig befrielse frånskadeståndsskyldighet får också äga ram. Slufligen föreskriver paragrafen attenskild arbetstagare inte får i något fall ådömas skadestånd till högre beloppän . 1 9 § i lagen föreskrivs att skadeståndsskyldigheten skall, närflera är ansvariga för skada, fördelas mellan dem efter den större eller mindreskuld som prövas ligga envar till last. Även i FFL finns regler om skadestånd. De reglemaavser kränkningar av den lagstadgade föreningsrätten. Däremot kan skadeståndinte utgå vid åsidosättande av den förhandlingsskyldighet som föreskrivs ilagen. Enligt 20 § FFL skall envar som vidtagit föreningsrättskränkande åtgärdersätta skada som uppkommit genom åtgärden. Regeln medför skadeståndsansvaräven för sådant otillåtet intrång i förenings verksamhet som avses i 3 § andrastycket FFL. Har företrädare för förening på föreningens vägnar behöri-genbeslutat om åtgärden blir föreningen enligt 21 § skyldig att utge skadestånd.Föreningen har vidare skyldighet att på sätt närmare anges i 22 § hindra medlematt vidta föreningsrättskränkande åtgärd. att fuUgöradenna skyldighet kan den åläggas skadestånd. Enligt 23 § skall under skadeståndinbegripas även ersättning för personligt lidande och för intrång i denkränktes intresse av alt ostört bedriva sin verksamhet. Samma paragrafinnehåller vidare regler om Jämkning av skadestånd av i princip samma innehåUsom Jämkningsreglerna i 8 § . Slutligen innehåller 24 § regler omfördelningen av skadeståndsansvar på flera skade- 1975/76:105 Bilagal 135 våUare,vUka likaledes bygger på samma principer som i ämnet (9 § ). Vidavtalsbrott på del arbetsrältsliga fältet utanför koUektivavtalsförhåUandengäller, liksom på andra avtalsområden, att den förfördelade parten kan befriasig från avtalet, i allvarliga fall och i andra fall genom att sägaupp avtalet att upphöra att gälla efter viss lid. Vidare kan skadestånd komma ifråga. Såvitt gäUer hävande av arbetsavtal har efterhand gjorts inskränkningargenom avtal och lagstiftning i den ursprungligen fria rätten för part attavsluta avtalsförhåUandet. Något äldre exempel på inskränkningar genom lag ärförbuden mot avsked eller uppsägning av arbetstagare under särskildaomständigheter i FFL, lagen om förbud mot uppsägning eller avskedande avarbetstagare med anledning av värnpliktstjänstgöring m. m. och lagen om förbudmot uppsägning eller avskedande av arbetstagare med anledning av äktenskapeller havandeskap m. m., etc. Genom lagen om anställningsskydd har införts ettallmänt krav på saklig grund för arbetsgivares beslut att säga upp arbetstagarefrån dennes anställning, krav på särskilt kvalificerad grund för omedelbartavsked av arbetstagare, allmänt tillämpliga regler om uppsägningstid och andraregler i syfte att trygga arbetstagamas säkerhet i anställningen. Bedömningenav huruvida arbetstagares brott mot arbetsavtal skall tillåtas leda till avskedeller uppsägning skall därmed numera i princip ske i enlighet med denna lagsregler. Vid arbetsgivares avtalsbrott gäUer däremot i regel fortfarande enbartallmänna civilrätlsliga grundsatser. Detsamma gäUer i fråga om rätten attutkräva skadestånd vid arbetsgivares brott mot enskilt arbetsavtal. I principgäller skyldighet för arbetsgivare att utge fullt skadestånd för avtalsbrott.När del däremot gäUer arbetstagares skadeståndsansvar har långtgåendeinskränkningar gjorts i Jämförelse med tidigare gällande rätt genom 4 kap. 1 §skadeståndslagen (1972:207). Där föreskrivs att arbetstagare ådrager sigskadeståndsansvar för skada, som han vållar genom fel eller försummelse itjänsten, endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn tillhandlingens beskaffenhet, arbetstagarens StäUning, den skadelidandes intresseoch övriga omständigheter. Vid sidan av de allmänna påföljdsformema hävning avavtal och skadestånd för avtalsbrott förekommer i anstäUningsförhållanden iviss utsträckning även andra former av påföljder. Exempel härpå är attarbetsgivaren tillämpar suspension, löneavdrag, varning eller andra ofta såsomdisciplinpåföljder betecknade sanktioner vid avtalsbrott av arbetstagare. Enfömtsättning för arbetsgivarens rätt att tillämpa sådana påföljder anses varaatt avtal träffats därom. Detta har på vissa områden skett i koUektivavtal. Påandra områden anses arbetsgivaren ha en på de enskilda arbetsavtalen grandadrätt att tillämpa disciplinära påföljder. Inom den offentliga sektorn av arbetsmarknadengäller delvis särskilda regler på det här aktuella området. 1975/76:105 Bilagal 136 8.2 Kommittén har enligt sina direktiv haftatt pröva hur karaktären och omfattningen av avtalsstridiga konflikter på arbetsmarknadenbör påverka frågan om påföljder för åsidosättande av fredsplikten och i vUkenutsträckning det kan finnas skäl att befria enskilda arbetstagare från skadeståndsansvar.Uppdraget på denna punkt skall ses mot bakgrand av ett uttalande i direktivenatt granden för den i stadgade fredsplikten inte bör rabbas.