prop · FY036 · 1975-12-31 00:00:00 — Beredningensförslag att inte göra inskränkningar i möjligheten att styrka påstående omobestånd har också godtagits av remissinstanserna. Dessa har även lämnat beredningensförslag att till regeln om en allmän konkursgrund knyta hjälpregler i form avpresumtioner utan principiell erinran. Även jag anser att beredningsförslaget i de nu angivnadelarna är väl motiverat och jag ansluter mig därför i sak till detta. Invändningarhar däremot gjorts mot förslaget att uppgift av gäldenären om att han är påobestånd inte ovillkorligen skall godtas. Särskilt från domstolshåll sätts ifråga hur regeln skall kunna tillämpas i praktiken. Det görs vidare gällandeatt, om regeln får till följd att gäldenärens uppgift om obestånd regelmässigtunderkastas särskild prövning, detta leder till olämpliga dröjsmål medbehandlingen av konkursansökningar. Deframförda invändningarna kan enligt min mening inte lämnas helt utan avseende.Enligt nuvarande lag gäller visserligen formellt att uppgift av gäldenären atthan är på obestånd inte i alla situationer skall läggas till grund föromedelbart konkursbeslut. I praktiken torde emellertid sådan uppgift utanvidare tas för god och föranleda beslut om konkurs. Uppenbarligenhar beredningen med sitt förslag inte avsett att tynga handläggningen avkonkursansökningar eller fördröja behandlingen av dem. Beredningen har velatöppna möjlighet för konkursdomaren och rätten att särskilt pröva och eventuelltunderkänna gäldenärens uppgift om obestånd, när anledning till det förekommer. 'Beredningen har närmast pekat på två situationer då gäldenärens uppgift omobestånd inte bör godtas utan särskild prövning. Dels framhålls att egenkonkursansökan från ett gäldenärsföretag kan vara förhastad och att det inom företagetkan råda delade meningar om riktigheten av uppgiften om obestånd. Dels påpekasatt en gäldenär av skattemässiga skäl kan finna det förenligt med sinaintressen att begära sig i konkurs, trots att han inte är på obestånd. Beträffandedet förra fallet har en remissinstans såsom anmärkningsvärt påtalat att enfirmatecknare är behörig att begära det egna företaget i konkurs. Med anledninghärav vill jag framhålla att den omständigheten att firmatecknaren är behörigatt göra konkursansökan inte innebär att han också har befogenhet att ensamfatta beslut om att bolaget skall begäras i konkurs. I aktiebolag torde sådantbeslut skola fattas av styrelsen (jfr 81 § aktiebolagslagen), som därefter kanuppdra åt särskild firmatecknare att verkställa beslutet genom att ge inkonkursansökan. Någon anledning att ändra på denna ordning synes mig inteföreligga. Det kan emellertid väl tänkas att olika företrädare för ellerdelägare i ett gäldenärsföretag är oense i frågan om företaget är på obeståndoch att detta bringas till konkursdomarens kännedom. I sådant fall kan det vararimligt att denne får rätt att närmare pröva insolvensfrågan. I sammanhanget ärav intresse att enligt beredningsförslaget gäldenären kan få ett konkursbeslutundanröjt efter besvär, om han hos högre rätt visar att han är solvent (18 Vadhärefter angår det fallet att en gäldenär av skattemässiga skäl begär sig ikonkurs är det svårare att föreställa sig hur konkursdomaren skall ha anledningmisstänka att gäldenärens uppgift om obestånd är felaktig. Konkursinstitutetkan emellertid under vissa omständigheter utnyttjas i syfte att beredakonkursgäldenären eller honom närstående otillbörliga förmåner. Jag vill ävenpeka på att vissa inkomster som uppbärs under realisationsvinst f.n. inte alls blir beskattade (jfruppbördsutredningens betänkande III Skattskyldighet under konkurs. Ds Fi1969:13). Det får med hänsyn härtill anses angeläget att konkursdomaren harmöjlighet att kräva bevisning för att gäldenären verkligen är insolvent i falldå dennes påstående härom av särskild anledning framstår som tvivelaktigt. Motbakgrund av det anförda biträder jag förslaget att gäldenärens uppgift omobestånd undantagsvis bör prövas närmare. För att ge tydligare uttryck ät tankenatt gäldenärens uppgift som regel skall godtas utan någon prövning bör dockbestämmelsen formuleras om i förhållande till beredningsförslaget. Lämpligenbör föreskrivas att uppgift av gäldenären att han är insolvent skail godtas, omden ej med hänsyn till tillgänglig utredning eller eljest framstår somtvivelaktig. Någon undersökningsplikt skall således i normalfallet inte åvilakonkursdomaren. Detkanske vanligaste sättet att styrka påstående om obestånd vid sidan avgäldenärens erkännande torde vara att förete bevis om att gäldenären vidutmätningsförrättning befunnits sakna utmätningsbara tillgångar. Beredningenhar med en moderniserad presumtionsregel behållit den verkan en misslyckadutmätning har i konkurshänseende. Beredningen har Också uppställt en allmänpresumtionsregel för de fall gäldenären inställt sina betalningar. Denna regelskall till skillnad från nu gällande regel om betalningsinställelse somkonkursgrund gälla alla gäldenärer och inte bara köpmän. Någon principiellerinran mot de av beredningen föreslagna presumtionsgrunderna har inteframförts av remissinstanserna. En remissinstans har dock förklarat sig intevilja godta betalningsinställelse som presumtion för obestånd, om intebetalningsinställelse tillerkänns en viss kvalificerad ställning när det gälleruppskov med förhandling i konkursmål. Också jag anser mig kunnagodta att misslyckat utmätningsförsök och betalningsinställelse betraktas sompresumtion för att gäldenären är på obestånd. Jag återkommer strax till frågan omvad som skall kunna föranleda uppskov med förhandling i konkursmål. När det gällerbokföringspiiktiga gäldenärer upptar beredningsförslaget liksom gällande lag ensärskild presumtionsregel som för sin tillämpning förutsätter att gäldenärenunderlåtit att efter anmaning inom viss betala klar och förfallenskuld. Beredningens förslag har i denna del i princip lämnats utan erinran avremissinstanserna, även om detaljkritiken varit omfattande (se under 4 §). Jagdelar beredningens principiella uppfattning att den för bokföringspliktigagäldenärer nu gällande konkursgrunden bör överföras till en särskildpresumtionsregel i enlighet med beredningens allmänna syslem. () menar att specialreglerna för bokföringspliktigagäldenärer såväl i gällande lag som i beredningsförslaget har ett försnävt tillämpningsområde. presumtionenom obestånd skall gälla även inte bokföringspliktiga arbetsgivare som harutestående löneskulder. Jagvill påpeka att bokföringsplikt enligt den nu gällande bokföringslagen(1929:117) inte föreligger för exempelvis handelsidkare utan fastförsäljningsställe med, förutom familjemedlemmar, högst en anställd ellerinnehavare av hantverks-, reparations- eller serveringsrörelse med, förutomfamiljemedlemmar, högst två anställda. Sådana småföretåg har ofta ganska ringaekonomisk stabilitet och slås lätt ut vid ekonomiska påfrestningar. I allmänhethar de då inga eller blott obetydliga utmätningsbara tillgångar. För borgenäreri allmänhet torde därför förenklade möjligheter att begära detta slagssmåföretagare i konkurs vara av begränsat värde. Löneborgenärer däremot hargenom lagen om statlig lönegaranti vid konkurs fått en speciell anledning attutnyttja konkursinstitutet. Den statliga lönegarantin är nämligen såkonstruerad att det för utbetalning av garantibelopp förutsätts, attarbetsgivaren har försatts i konkurs. Med hänsyn härtill finns det anledningatt söka underlätta för just löneborgenärer att få arbetsgivaren försatt ikonkurs. Pågrund av det anförda anser jag i och för sig skäl finnas för atttillämpningsområdet för den särskilda konkursgrunden för bokföringspliktigagäldenärer utvidgas till att omfatta även inte bokföringspliktiga arbetsgivaresåvitt avser sådana löne- och pensionsfordringar som omfattas av den statligalönegarantin. Jag vill emellertid i detta sammanhang erinra om att 1971 årsutredning om bokföringslagstiftningen i betänkande (SOU 1973:57) med förslagtill bokföringslag föreslagit att bokföringsskyldighet förutom för aktiebolag,handelsbolag och ekonomiska föreningar i princip skall föreligga för var ochen som yrkesmässigt driver självständig rörelse, däribland jordbruksrörelse.Ett genomförande av detta förslag, vilket f.n. övervägs inomjustitiedepartementet, minskar kraftigt behovet av att vidgatillämpningsområdet för den konkursgrund varom nu är fråga. Jag finner medtanke härpå inte tillräcklig anledning föreslå någon sådan utvidgning. Beredningenhar särskilt uppehållit sig vid frågor om betalning eller säkerhet somkonkurshinder. Beredningens förslag innebär att betalning liksom i gällande lagskall kunna hindra konkurs. Detta har inte behövt komma till särskilt uttryck ilagtexten eftersom borgenär, som tar emot full betalning för sin fordran, intelängre är borgenär och således inte behörig att göra eller fullföljakonkursansökan. En annan fråga är i vilken omfattning borgenären kan vägra attta emot betalning, t.ex. av det skälet att betalningen kan komma att återvinnas.Jag kan i dessa delar godta vad beredningen anfört. Beredningensförslag i vad avser säkerhet innebär i huvudsaklig överensstämmelse medgällande rätt att borgenär skall vara betagen möjligheten att söka gäldenären ikonkurs i vissa fall när han kan anses ha en tillfredsställande säkerhet försin fordran. tillämpningsområdetför reglerna härom. Förslaget har ur principiell synvinkel godtagits av nästanalla remissinstanser. En kronofogdemyndighet har dock uttalat sitt missnöjeöver att vid indrivning av skatt eller liknande fordran där staten är borgenärdet enligt gängse praxis inte kan Nomma i fråga att ta annan egendom somsäkerhet än sådan som erhålls genom utmätning. Jaganser det vara ofrånkomligt att de allmänna konkursförutsätt-ningarnakompletteras med en regel som utesluter konkurs när sökanden på grund av atthan innehar pant eller annan säkerhet inte kan sägas ha något rimligt intresseav att konkurs kommer till stånd. Med anledning av vad som påpekas av enkronofo:gdemyndighet vill jag framhålla att frågan om statsverket som borgenärskall kunna ta emot säkerhet har aktualiserats i samband med arbetet på en nyutsökningsbalk. Frågan torde därför få prövas i ett senare sammanhang. Någraremissinstanser har berört den av beredningen behandlade frågan omkonkursinstitutets subjekt. har tagit upp vissa frågor somgäller sådana konkursbon där tillgångarna inte förslår till konkurskostnadernaoch massafordringarna. Frågan hur man skall förfara när ett konkursbo kommer påobestånd har behandlats av konkurs-lagskommittén i dess betänkande Förenkladkonkurs (SOU 1974:6 s. 105) och får tas upp i samband med prövningen av dettabetänkande. Jag anser mig därför inte ha anledning att f.n. ta ställning tilladvokatsamfundets förslag att konkursbo skall ingå bland de juridiska personersom kan försättas i konkurs. Ackordscentralenhar gjort vissa uttalanden i fråga om sådan verksamhet där offentligaintressen är ekonomiskt inblandade. Jag kan inte acceptera ackordscentralensståndpunkt att staten eller kommun som intressent i exempelvis ett bolag skallåläggas ett längre gående ekonomiskt ansvar än det som följer av gängsecivilrättsliga regler. När staten eller kommun överväger att engagera sigekonomiskt i en verksamhet, ingår i övervägandena frågan om formen förengagemanget och det ekonomiska ansvar som detta för med sig. Blir verksamhetenförlustbringande bör det stå staten eller kommunen fritt att avgöra om man iden uppkomna situationen skall ta på sig ett vidsträcktare ekonomiskt ansvar ändet som följer av den juridiska form som har valts för verksamheten. Beredningenhar övervägt en ordning enligt vilken endast borgenärer vilkas fordringaröverstiger vissa minimibelopp skulle ha rätt att söka gäldenären i konkurs.Beredningen har emellertid avvisat en sådan lösning. Inte heller jag villförorda ett system som begränsar möjligheterna för borgenärer med småfordringar att ansöka om konkurs. Vissa garantier mot att konkursinstitutet kommertill användning i bagatellfall ligger enligt min mening i reglerna om ansvarför konkurskostnaderna. Jag vill emellertid inte utesluta att det vid enfortsatt reform av konkursinstitutet kan finnasskäl att ägna ytterligare uppmärksamhet åt frågan om borgenärens rätt att sökagäldenär i konkurs för småfordringar. Enligtgällande rätt är konkursforum beläget i den ort där gäldenären bör infördomstol svara i tvistemål, som angår gäld i allmänhet. Lagberedningen harunder hänvisning till pågående EG-samarbete angående konkurs avstått från attpröva den allmänna frågan om konkursforum. Beredningen har däremot föreslagitatt en redan beslutad konkurs skall kunna flyttas över till annan konkursdomareom synnerliga skäl föreligger. Remissinstanserna har inte riktat någon kritikmot beredningens förslag i denna del. Somjag tidigare framhållit anser jag inte EG-arbetet inom konkursrättens områdeböra hindra en i sig påkallad reform på området. Något egentligt behov av attfrångå nuvarande huvudregel om konkursforum finns dock knappast för svensk del.Visserligen måste beaktas att i och förslag framlagts i enlighetmed EG-systemet, vilket innebär att forumregeln anknyter till huvudorten förgäldenärens förvärvsverksamhet. Skillnader mellan forumreglerna i de nordiskaländerna kan medföra komplikationer såvitt gäller utformningen av den nordiskakonkurskonventionen. Problemen härmed torde emellertid få övervägas i ettsenare sammanhang. Det nu aktuella reformbehovet kan enligt min meningtillgodoses genom en regel med den innebörd lagberedningen föreslagit. Jagvill påpeka att en sådan regel inte har någon motsvarighet i RB. Tvistemål kansåledes aldrig vara föremål för överflyttning och brottmål kan endast flyttasöver till annan i sig behörig domstol. Jag anser mig emellertid med hänsyn tillde särskilda förhållandena vid konkurs kunna i huvudsak godta den avlagberedningen föreslagna regeln. Den kan lämpligen placeras bland desärskilda bestämmelser som avslutar konkurslagen. Närett dödsbo försätts i konkurs har konkursen särskilda verkningar. Sålundagäller enligt 21 kap. 1 § ÄB att dödsbodelägare befrias från personligtbetalningsansvar för den dödes gäld, om dödsboet försätts i konkurs på ansökansom görs inom efter det att bouppteckningen förrättades. Ettalternativ till konkursansökan för dödsbodelägare som vill undgå personligtbetalningsansvar är att inom nämnda tid begära att dödsboets egendom avträdstill förvaltning av boutredningsman. Detär inte ovanligt att dödsbon begärs och försätts i konkurs. Det gäller särskiltdödsbon med inga eller mycket begränsade tillgångar. I fråga om sådana bon ärdet för dödsbodelägarna enklare och ekonomiskt mera fördelaktigt att befria sigfrån personligt betalningsansvar för den dödes gäld genom konkurs än genomboutredningsmannaförvaltning. Behandlingenav en konkursansökan som har biträtts av samtliga dödsbodelägare är enkel.Ansökningen leder till beslut om konkurs. Om ansökningen däremotinte har biträtts av samtliga delägare och boet inte heller står underförvaltning av boutredningsman är det nuvarandeförfarandet ganska komplicerat. Sålunda skall kungörelse utfärdas och särskiltsammanträde hållas till vilket delägare som inte biträtt ansökningen skallkallas. Även för det fall att gäldenären dör under handläggningen av borgenärskonkursansökan mot honom eller att borgenärs konkursansökan avser dödsbo ärförfarandet förenat med vissa komplikationer. Beredningenhar omprövat reglerna om förfarandet i de nu berörda fallen när dödsbo begärsförsatt i konkurs. Syftet med omprövningen har varit att förenkla förfarandet.Beredningens förslag innebär att konkursansökan som görs av en men intesamtliga dödsbodelägare skall gälla som ansökan om boets avträdande tillförvaltning av boutredningsman. Vidare föreslås att, om gäldenären dör underhandläggningen av borgenärs konkursansökan mot honom eller om borgenär ansökerom dödsbos försättande i konkurs, förordnande skall meddelas om dödsboets avträdandetill förvaltning av boutredningsman. Beredningensförslag har mött invändningar från justitiekanslern () och flera av de hördadomstolarna. Dessa remissinstanser hävdar att förslaget för med sig andrakomplikationer än de nuvarande. Föregen del instämmer jag med beredningen i att det nuvarande förfarandet äronödigt komplicerat. Liksom JK och domstolarna är jag emellertid betänksam motförslaget aitt låta konkursansökan föranleda förordnande omboutredningsmannaförvaltning. Åtminstone i alla de fall då dödsboets tillgångarär obetydliiga är konkurs en från dödsbodelägarnas synpunkt enklare ochbilligare form för avveckling av boet än boutredningsmannaförvaltning. Att iett sådant läge ändå påtvinga dem sådan förvaltning enbart av det skälet att eneller ett par dödsbodelägare kanske på grund av vistelse på avlägsen ort inte biträtt konkursansökningen är föga tilltalande. Jag anser mig därför intekunna biträda beredningens förslag på denna punkt. De förenklingar iförfarandet som behövs bör genomföras på annat sätt. Idet fallet att ansökan gjorts av en eller flera men inte samtligadödsbodelägare bör liksom ansökningen hänskjutas till särskildprövning. Sådan konkursansökan bör vidare liksom förfalla, om boetavträds till förvaltning av boutredningsman på grund av framställning som görssenast när konkursansökan prövas. Enligt min mening finns det inte tillräckligaskäl att ställa upp några särskilda regler för det fall att gäldenären dörmedan konkursansökningen är anhängig. Inte heller det fallet att borgenärsansökan redan från början avsåg dödsbo kräver enligt min mening någon särskildreglering. Beredningendiskuterar också frågan om det till skydd för borgenärerna bör finnas möjlighetatt begränsa gäldenärens handlingsfrihet mellan konkursansökningenoch konkursbeslutet. För att komma till rätta med de risker som är förenade medlång tidsutdräkt innan konkurs beslutas föreslår beredningen attskingringsförbud skall kunna meddelas omsärskilda skäl finns till det. Som exempel nämner beredningen att gäldenärenstår i begrepp att sälja en fastighet eller annan värdefull egendom tillunderpris. Förslaget har motsvarigheter i de danska och norska lagförslagen. Detråder i och för sig inte någon tvekan om att det under skedet mellan ansökanoch beslut om konkurs ibland kan uppkomma behov av att inskränka gäldenärensrådighet över sin egendom för att hindra att han förfogar över denna tillnackdel för borgenärerna. Beredningens förslag i detta hänseende har ocksåmottagits i huvudsak positivt vid remissbehandlingen. Som har framhållits avkronofogdeföreningen är det emellertid osäkert om skingringsförbud är etttillräckligt effektivt medel för att motverka otillbörliga transaktioner frångäldenärens sida. Institutet skingringsförbud är dessutom föremål föromprövning i samband med det pågående arbetet på en ny utsökningsbalk. Iberedningens förslag till utsökningsbalk har skingringsförbud förts samman medkvarstad till ett enda institut, benämnt kvarstad (SOU 1973:22 s. 110 och 455).Förslaget har fullföljts i beredningens betänkande Utsökningsrätt XIII genom endär upptagen ändring i den bestämmelse i KL varom nu är fråga (SOU 1974:55 s.64 och 198). Den av beredningen väckta frågan om införande av möjlighet attprovisoriskt inskränka gäldenärs förfoganderätt över sin egendom förekonkursbeslutet bör mot nämnda bakgrund lämpligen prövas i ett senaresammanhang. Jag är därför inte beredd att nu föreslå någon bestämmelsemotsvarande 14 § beredningens förslag till ändring i KL. Beredningen går på flerapunkter in på de tidsfrister som skall gälla för vidtagande av olika åtgärderunder handläggningen av konkursansökan. Förslaget innebär vissa justeringar avgällande regler om den tid inom vilken gäldenären skall förklara sig överkonkursansökan och den tid inom vilken mål skall utsättas att förekomma införrätten. I fråga om gäldenärens förklaringstid innebär förslaget eninskränkning av tidsfristen och beträffande möjligheten att bevilja partuppskov med förhandling en utvidgning. Beredningens förslag har i förevarandedelar i huvudsak lämnats utan erinran av remissinstanserna. Ackordscentralenmenar dock att möjligheterna att bevilja uppskov med konkursbeslut bör vidgas. Vadgäller de frister som bör gälla för handläggningen av mål och ärenden omkonkurs vill jag först erinra om att handläggningen i princip skall följa RB:sregler i den mån avvikande bestämmelser inte meddelats i KL. Eftersom KLuttryckligen reglerar handläggningstiderna i vissa fall, får bestämmelsen i 32kap. 1 § RB om skäligt rådrum för part endast begränsad betydelse vid sidan ävKL:s direkta reglering av tidsfristerna. Mångaintressen talar för att konkursfrågor handläggs snabbt. Såvitt gällerborgenären är att märka, att en fördröjning kan vara särskilt äventyrlig,eftersom därigenom trots återvinningsreglerna tillgångar kan görasoåtkomliga. För gäldenären måste det vara otillfreds- ställandeatt ansökningen hålls svävande. Lagstiftningen bör också såvitt möjligtmotverka den naturliga benägenhet som i vissa fall kan föreligga hos borgenärenatt vilja fördröja handläggningen för att kunna räkna med en uppgörelse undertrycket av konkurshot. Från allmän synpunkt finns intresse av att skydda även andraän gäldenären och den konkurssökande borgenären. En med konkurssökandenkonkurrerande borgenär har visserligen i allmänhet egna möjligheter att sökagäldenären i konkurs och därvid motsätta sig fördröjning. En sådan ordningmåste dock betraktas som opraktisk. Den som varit gäldenärens medkontrahent vidrättshandling kort före konkursansökan kan också ha ett beaktansvärt intresseav att handläggningen inte fördröjs i onödan. Enligt återvinningsreglerna kanhan nämligen i vissa fall komma i ett sämre läge i händelse av uppskov. Ensådan medkontrahent saknar emellertid möjlighet att direkt påverkakonkursfrågans handläggning. Vad jag nu anfört motiverar enligt min mening attgäldenärens och den konkurssökande borgenärens inställning till frågan om en tidsfristsom går utöver det normala inte bör tillmätas avgörande betydelse. Åandra sidan kan det i vissa fall föreligga ett legitimt behov som rättfärdigaren tidsfrist som går utöver den normala. 1 första hand tänker jag här på attparterna såvitt möjligt bör erhålla skäligt rådrum på samma sätt som i vanligatvistemål. Såvitt gäller tidsfristen för förklaring över konkursansökan synesöver huvud taget något annat skäl inte böra komma i fråga. Vid beslut angåendetidsfrist i andra fall kan det finnas anledning att ta stor hänsyn till omgäldenären vill söka förnöja sina borgenärer genom uppgörelse under hand. 1 defall utredningen ger vid handen att en sådan uppgörelse diskuteras seriöst ärdet enligt min mening i allmänhet riktigt att låta handläggningen av konkursmåletuppehållas. När god man förordnats enligt ackordslagen skall i princip målet istället vilandeförklaras. 1undantagsfall bör en förlängd tidsfrist också kunna ifrågakomma när det finnsrimliga förhoppningar om att gäldenären antingen skall kunna få viss ellervissa skulder undanröjda t.ex. genom överklagande av skönstaxering eller fåsådana ekonomiska tillskott att hans fordringsägare kan tillgodoses. Jag villbetona att konkursdomaren eller rätten i princip bör göra en individuellprövning av omständigheterna i varje enskilt fall, innan beslut fattas angåendeen tidsfrist som avviker från den normala. 9.2,2Gäldenärens förlust av sin rådighet Enligtgällande lag medför konkursbeslutet att gäldenären förlorar rätten att rådaöver sin egendom eller, som det ibland uttrycks, att gäldenärens legitimationupphör. Rättshandlingar som gäldenären företar efter konkursbeslutet blir integällande mot konkursboet. Detta är fallet även om medkontrahenten varit i godtro, dvs. varken känt till eller bort känna Den svenska lagen är på den här punkten synnerligen rigorös.Utomlands och även i de nordiska grannländerna tar man större hänsyn till godtro hos en medkontrahent och låter i viss utsträckning konkursborgenärerna ochinte medkontrahenten bära förlusten av konkursgäldenärens handlingar. Vidde nordiska överiäggningarna har det ansetts naturligt att modifierarsin ståndpunkt i rådighetsfrågan.