prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — På skadeståndsfordran och annan sädanersättning som inte kan fastställas utan särskild utredning utgår ränta påförfallet belopp från den dag som infaller en månad efler det borgenären harframställt krav på ersättning och lagt fram utredning som med hänsyn tillomständigheterna skäligen kan begäras av honom. De nya räntebestämmelserna iräntelagen skiljer sig markant från tilläggskonventionens reglering. I detövervägande antalet fall blir räntelagens bestämmelser väsentligt förmånligareför den skadelidande. Den i konventionen föreskrivna regleringen bör därförendast gälla vid internationell befordran. Jag vill emellertid erinra om attJärnvägarna givetvis har möjlighet att åla sig alt erlägga ränta enligt för denskadelidande mera förmånliga regler. Jag förutsätter alt järnvägarna kommer atttillämpa de i räntelagen angivna principerna för länle-beräkning såväl vidinrikes befordran som i fall som här avses. Frågan får vidare beaktas vid deförhandlingar som, enligt vad jag har inhämtat, KO avser atl ta upp medjärnvägsföretagen angående järnvägarnas normalvillkor. Sakskador utan samband medpersonskada omfattas inle av tilläggskonventionen. Med hänsyn till vad jagnyss har anfört anser jag det ej motiverat att utsträcka konventionensränteregler till att omfatta även krav på ersättning för vid internationell befordran uppkomna skador av detta 1975/76:7 103 De för de resande mera förmånliga bestämmelserna iräntelagen bör ges så vidsträckt tillämpning som möjligt. Paragrafen har därföruttryckligen gjorts tillämplig endast beträffande ersättning för skada somavses i 3 § eller 4 § första stycket. Som utredningen har framhållitgäller regeln om uppskjutande av tidpunkten för ränteberäkningens början vidbristande utredning endast i fråga om skada som avses i art. 3 eller 4 ikonventionen. 1 dessa artiklar upptas bestämmelser om ersättning för vissakostnader och föriust av underhåll vid dödsfall samt för kostnader ochinkomstföriust m. m. vid personskada. Denna regel gäller alltså varken deideella delarna av skadestånd vid personskada eller sakskada. Ersättning fördetta slag av skador kan uppgå till betydande belopp och Jag finnerdel befogat atf sådana skador ej omfattas av undantagsregeln. I övrigt godtar Jag utredningens ståndpunkteri denna del. 1 enlighet härmed föreskrivs i första punkten att på fordran somavser ersättning enligl 3 § eller 4 § första stycket utgår ränta med femprocent från och med den dag då förfarande som avses i 1 8 § förstastycket inleddes eller, om sådant förfarande ej inletts, från och med den dagdå talan väcktes vid domstol. Avser ersättningen kostnader vid personskada,inkomstföriust eller förlust av underhåll utgår eiUigl andra punkten ränta dockförst från och med den dag då järnvägen fått tillgång till den utredning sombehövs för alt ersättningens belopp skall kunna bestämmas. Paragrafen ger regler omreklaination vid internationell befordran. Den inotsvarar 15 § i utredningensförslag. 1 denna och närmast följandeparagraf återges bestämmelserna i konventionen arl. 16, enligt vilka denresandes rätt att erhålla skadeersättning i vissa fall är beroende av attjärnvägen underrättas om atl den resande kommit till skada. Utredningen harfunnit det lämpligt att vid återgivandet av dcs.sa bestämmelser i vissutsträckning frångå konventionens systematik. Där\'id har bestämmelserna i arl.16 fördelats på två paragrafer. Skyldigheten att lämna underrättelse och sättetatl fullgöra denna skyldighet behandlas i denna paragraf, medan följderna avunderlåtenhet att iaktta underiältelseskykligheten tas upp i nästa paragraf. Lagförslagets regler omunderrättelseskyldigliet kan synas vara mera omfattande än konventionens,såtillvida som de formellt kan anses tillämpliga också beträffande det i 4 §andra stycket reglerade fallet att den resande åsamkas sakskada utan sambandmed personskada. I detta fall avses emellertid bli ansvarig endastnär fel eller försummelse ligger den till last. Föreligger fel eller försummelse,behöver dock enligt tredje stycket av förevarande paragraf underrättelse intelämnas. Enligt paragrafens/ö/-. ?to styckeskall den som vill kräva ersättning för skada, som uppkommit vid internationellbefordran, från det han fick kännedom om skadan göra anmälanom skadefallet. 1975/76:7 104 den föreslagna lagtexten anges inte närmare vad en sådananmälan skall innehålla. Det torde emellertid vara uppenbart att anmälan måsteinnehålla uppgift om vUken resande den gäller samt om liden och platsen för denhändelse som gav upphov tUl skadan. Däremot torde inte någon närmareredogörelse för skadans arl och omfattning behöva lämnas i detta sammanhang.Lagtexten upptar inte heller några föreskrifter om formen för anmälan. En sådankan, som framgår av konventionen art. 16 § 1 andra stycket, göras muntligen. I den föreslagna lagtexten haruttryckligen angivits att särskild underrättelse inte behövs, om själva kravetframställs inom den angivna fristen. Vad här sägs kan måhända anses vara ensjälvklarhet. Eftersom ifrågavarande fall uttryckligen nämns i konvenflonen(art. 16 § 2 a), har utredningen emellertid ansett det vara av visst värde attfallet redovisas i lagtexten. Vart den skadelidande skall vändasig med sin anmälan om skadan framgårav paragrafens andra stycke. Detta lagrumtar, liksom lagförslaget i dess helhet, endast sikte på fallet atf denskadeorsakande händelsen inträffat i eller pä svensk tågfärja. Svenskajärnvägars skyldighet att ta emot och vidarebefordra meddelanden om skador sominträffat utomlands föreslås bli reglerad i särskild ordning. För att en järnväg skall varabehörig att la emot meddelande om skada krävs till en början att den har sittsäte i eller i annan konventionsslat. Sedan praktiskt taget allaClV-stater tiUträtt tilläggskonventionen, synes det emellertid knappast kunnainträffa att en järnväg som deltar i en befordran, vilken är underkastad ,inte har sitt säte i en konventionsslat. Förevarande bestämmelse synes därförvara av egentlig betydelse endast såvitt angår tillämpningen av andra stycketpunkt 4, enligt vilken meddelande får lämnas hos järnvågen i den resandeshemort. Enligt detta stycke punkt 1 kanmeddelande lämnas till som trafikerar den sträcka på vilken skadefallelinträffade. Vilket eller vilka järnvägsföretag som trafikerar denna sträckaframgår av den hos centralbyrån förda listan över ClV-linjer. Om enligt dennalista två järnvägsföretag gemensamt trafikerar ifrågavarande sträcka, kan meddelandetlämnas till vilket som helst av dem. Meddelande kan enligt punkt 2 istället lämnas till järnvägen i avreseorten. Med detta uttryck bör enligtutredningens uppfattning i allmänhet förstås den järnväg, till vilken denstation hör som i den resandes biljett angivils som avreseslalion. Möjlighet föreligger enligt punkt 3också att lämna meddelandet till järnvägen i bestämmelseorten. Som"järnvägen i bestämmelseorten" torde man i allmänhet få betrakta denjärnväg, flll vilken den station hör som i den resandes billett angivits sombestämmelsestation. Meddelande kan slutligen enliglpunkt 4 lämnas till järnväg i den resandes hemort eller vanliga uppehållsort.Skyldigheten att lämna meddelande kan fullgöras hos sådan järnväg, även om denna inte är Prop.1975/76:7 105 upptagen på centralbyråns lista över CIV-järnvägar.Däremot krävs, som har nämnts, att har sitt säte inomkonventionsslat. Vid tillämpning av förevarande bestämmelse får tunnelbana ochspårväg, som framgår av 1 § första stycket andra punkten, inte likställas medjärnväg. Underrättelseskyldighet kan således infe fullgöras hos företag somdriver tunnelbana eller spårväg, om inte företaget därjämte driver isamma orl. Den skadelidande kan i vissa fall underlåta att lämnameddelande om skadefallel. Del har redan nämnts, atl särskilt meddelande intebehövs, om ersättningsanspråk görs gällande inom tremånadersfristen. Sådantmeddelande behöver heller inte lämnas, om den skadelidande kan visa, att skadanhar uppkommit genom vållande av järnvägen. Vidare kan den skadelidandeunderiåta att lämna meddelande, om den eller någon av de Järnvägar som trafikerar den sträcka på vilken skadefallel inträffade på annat sätt fåtfkännedom om skadefallet före tremånaders-fristens utgång. Sisfnämnda bådaundantag från underrättelseskyldigheten, vilka framgår av bestämmelserna ikonvenfionen art. 16 § 2 c och d, behandlas i tredje stycket av förevarandeparagraf. Sverigesadvokatsamfund finner det olyckligt att bestämmelserna i tredje stycket avdenna paragraf nödvändiggör en svårbedömd culpautredning med det enda syftetatl klargöra om reklamation behövt ske. Det torde dessutom enligt samfundetvara sällsynt att järnvägen inte på annat sätt fåtl kännedom om skadan.Samfundet vill därför ifrågasätta om infe hela reklamafionskravet i denna ochföljande paragraf kan utgå. Något hinder i konvenlionen synes inte möta mot attSverige på så sätf genomför en juslering till den resandes förmån, ansersamfundet. Stockholmsläns landsting åberopar elt yttrande från SL, vari SL påpekar atf bestämmelsenom reklamation hos järnvägen i den resandes hemort eller vanliga uppehållsortkan beröra jiirnv;ig-ar som inte själva utför internationell befordran. Dettafinner SL inte särskilt välbetänkt, då det måste anses innebära en onödigomgång och dessutom viss risk för missförstånd. SL föreslår därför aftbestämmelsen ändras så atf reklamation enligt denna punkl skall kunna lämnasendast till sådan järnväg i den resandes hemort eller vanliga uppehållsort somi omfattas av . Tilläggskonvenlionens regler omreklamation är tämligen detaljerade och jag finner liksom utredningen atl enuppdelning av dem på två paragrafer är att föredra. All man därvid gått ifrånkonventionens systematik i någon utsträckning anser Jag sakna betydelse. Reklamalionsbestämmelserna kommer formellt sett allomfatta alla slag av skador, som uppkommer vid internationell befordran ochomfattas av denna lag, alltså även sakskador utan samband med personskada.Genom reklamationsieglernas utformning kommer dock, som utredningen harpåpekat, reklamation inle att krävas i den mån den skadelidande förmår visa attskadan vållals genom fel eller försummelse från järnvägens sida. Detta ärbeträffande skatlor av sistnämnda slag etl 1975/76:7 106 krav redan föi' alt järnvägen skall varaskadeståndsskyldig och reklama-tionsreglerna tillför säledes inte något nytt idessa fall. Några formella krav på anmälansinnehåll kan knappast ställas. Dess ändamål är i första hand atf riktajärnvägens uppmärksamhet på vad som har hänt, vilket framgår av att reklamationinte behövs om på annat sätt fått kännedom om all skada har uppstått.De minimikrav utredningen nämner motsvarar i stort sett vad som krävs för attjärnvägen skall fä sådan kännedom och Jag finner dem därför rimliga. Bestämmelserna om vart meddelandeom skadefallet får lämnas är utformade med tanke på att detta skall kunna skepå ett för den skadelidande smidigt sätt. Förutom hos ansvarig ochJärnväg i avrese- eller bestämmelseorten får meddelande lämnas till ihemorten. Detta har kritiserats under remissbehandlingen, då därigenomjärnvägar som inte alls ägnar sig åt internationell befordran kan bli skyldigaalt la emot och vidarebefordra meddelanden av nu avseft slag. Konventionen geremellertid ej utrymme för en så snäv tolkning som SL förespråkar. Centralbyrån iBern har också på särskild förfrågan som sin mening uttalat att art. 13 § 1punkl 4 avser vafle järnväg i den resandes hemort eller vanliga uppehållsortutan hänsyn till om denna järnväg finns med på listan över ClV-linjer ellerinle. Jag medger att den ordning, som sålunda får anses vara den enda medkonventionen förenliga, framstår som mindre väl vald. Några egentliga praktiskaproblem torde den emellertid inte ge upphov till. Jag har svårl att tro att enresande som skadats i samband med internationell befordran vänder sig till t.ex. med sin reklamation, i vart fall kan delta befaras uppkommabara i undantagsfall. De undantag frånreklamalionsplikten som upptas i denna och följande paragraf är lelativtvidsträckta. torde till exempel normalt få kännedom om personskadorsom till följd av driften drabbar de resande. Del kan därför kanske lyckas altreklamalionsbestämmelserna - som föreslår - liell kunde utgå.Om Sveiigc skall kunna tillträda konventionen måste eniellerlid dessreklamationsbestämmelser återges i den svenska lagstiftningen. Jag har ilärförfunnit atl utredningens förslag bör godtas, Paragrafen behandlar verkan avutebliven reklamation enligl 16 §, Den motsvarar 16 § i utredningens förslag. Har den skadelidande, i fall dåunderrättelseskyldighet föreligger enligt föregående paragraf, underlåtit atllämna medlidande om skadefallet, skall hans rätt lill skadeersättning ansesprekluderad. soni är föreskriven i konvenflonen art. 16 § 1första stycket, anges i förevarande paragraf. Preklusion av rällen tillersättning skall dock enligt konventionens art. 16 § 2 c inte inträda, omorsaken till att underrättelse inte lämnats eller lämnats först efterfrislens utgång 1975/76:7 107 varit något förhållande, som inte kan läggas denskadelidande lill lasl. Detta undantag anges också i paragrafen. Om en skadeständsfordranprekluderats enligt denna paragraf, skall fordringen inte anses existera enssom en s. k. naturlig fordran. Den kan således varken användas fill kvittningeller på annat sätt göras gällande mot järnvägen. I överensstäminelsemed utredningens förslag föreskrivs i denna paragraf att den som inte hariakttagit skyldighet enligt 16 § att lämna meddelande om skadefallet harförlorat rätten till ersättning om inte underlåtenheten beror på förhållandesom inte kan läggas honom till last som försummelse. Vid bedömningen av omunderlåtenheten atf lämna meddelande om skadan skall läggas den skadelidandetill last som försummelse kan regler om laga förfall flänaflll ledning. Enligt första stycket skall kravsom riktas mot järnvägen utan att talan väcks framställas skriftligen fillnågon av de järnvågar som avses i 16 §. Regeringen bemyndigas att utlärdanärmare regler angående handläggningen av sådana ersättningskrav. I andrastycket ges regler om suspension av preskriptionstiden medan sådana anspråkbehandlas. Paragrafen motsvarar 17 § i utredningens förslag. Handläggningen avskadeståndsanspråk mol järnväg är en uppgift som i stor utsträckning legat påjärnvägarna själva. 1 flera länder har möjligheten för den skadelidande att fåsådana anspråk prövade av domstol varit utesluten eller begränsad. 1 sainbandmed tillkomsten av tilläggskonventionen förekom också förslag om att anspråk,som grundades på konventionen, inte skulle kunna handläggas i annan ordning ängenom administrativt förfarande hos järnvägen. Som framgått av vad som tidigaresagts genomfördes emellertid inte dessa förslag, Enligl konventionen står detden skadelidande frid att väcka talan vid domstol. Han har emellertid ocksåmöjlighet atl kräva ersättning av järnvägen i administrativ ordning, I syfte att göra del lättare förden skadelidande atl utnyttja denna möjlighet har man i konventionen infört enreglering av innebörd atl även andra järnvägar än den ansvariga är skyldiga attmedverka i skaderegleringen genom all la emot och vidarebefordraskadeståndskrav. Till följd härav är det, som framgår av art. 13 § 1, i regelmöjligt för den skadelidande att med sina krav vända sig fill en järnväg, somhan har lätt atl nå. Andra regler, som ger den skadelidande en båttre ställningvid krav i administrativ ordning än vid eft vanligt utomprocessuellt krav, ärbestämmelserna i art. 17 §2. enligt vilka preskriplionstitlen inle skall löpaså länge etl ersätlningsanspråk är under prövning i administrativ ordning. 13 § 2 skallframställning om skadeersältning i administrativ ordning ske skriftligen. Om enskadelidande inleder förhandlingar med en 1975/76:7 108 järnväg om ersättning på grundval enbart av ett muntligtkrav, fortsäller således preskriptionstiden att löpa under förhandlingarnasgång. Delta skulle kunna tänkas leda lill rättsförlust för denskadelidande. För atl utesluta denna möjlighethar utredningen i första stycket av förevarande paragraf föreslagit enbestämmelse, som avser att åstadkomma, att anspråk på ersättning för skada vidinternationell befordran alltid framställs på säll som antingen föranlederpreskriplionsavbrotl eller också medför att preskriptionen suspenderas.Bestämmelsen bör uppfattas som ett förbud för järnväg att medverka till attutomprocessuella krav på ersättning för skada till följd av internationellbefordran behandlas i en ordning, som inle medför att konventionen art. 17 § 2blir tillämplig. Närmare föreskrifter om järnvägs handläggning avskadeståndskrav, som uppkommit vid internationell befordran, bör enliglutredningens mening lämnas i en särskild kungörelse. Vid inrikes befordran avses som tidigare nämnts ettulomprocessuellt krav inte skola inverka på beräkningen av preskriptionstidvare sig kravet är muntligt eller skriftligt. Vid internationell befordranskall däremot preskriptionstiden tills vidare upphöra atf löpa, så snartskriftligt krav inkommit till , som är behörig atf ta emot sådant krav.Regler om suspension av preskriptionstiden har tagits upp i andra stycket.Redan den dag då kravet sålunda inkom till torde böra borträknas frånpreskripfionsfristen. För atf preskriptionen skall suspenderas torde krävas atfden inkomna skriften innehåller ett bestämt anspråk på ersättning och inteendast allmänt hållna uppgifier om alt skador uppkommit. Del synes emellertidinle nödvändigt atf anspråket preciseras till beloppet. Suspensionen gällerinte i fråga om andra anspråk än som angetts i kravet, även om anspråken kanhärledas från samma skadeorsakande händelse. För aft preskriptionstiden återskall böfla löpa krävs att järnvägen skriffligen bestrider kravet och atf denåtersänder de handlingar som åtföljt kravet, varmed självfallet också menashandlingar som den skadelitlande i efterhand insänt för alt underbygga sillkrav. Skulle järnvägen översäntla bestridande och övriga handlingar vid olikalidpunkter, börjar preskriptionstiden inle all åter löpa, förrän den skadelidandeerhållit den sista handlingen. Atl suspensionen inle upphör förrän allahanillingar återsänts motiveras principielll med att preskriptionstiden inleskall börja löpa, förrän den skadelidande återfall alla handlingar, som han kanha anledning all åberopa som bevis i rättegång. Regeln all suspensionen varartill dess järnvägen återlämnat alla handlingar gäller emellertid, oavsett omresterande handlingar skulle sakna bevisvärde. Den dag då den skadelidande mottarbestridandet och övriga handlingar - eller den dag han mottar den sista avdessa - räknas in i preskriplionsfristen. Denna löper sedan till dess densammanlagda tiden före och efter uppehållet, motsvarar frisfens hela längdeller fill dess preskriptionen avbryts. Någon ny suspension kan infeåstadkommas föi-anspiåk, som redan föranletl suspension. Medger järnvägen anspråk helt eller delvis, avbryts preskriptionen. 1975/76:7 109 såvitt angår del medgivna. Den medgivna fordringen blir därmedendast underkastad den allmänna tioåriga preskriptionen, som räknas frånmedgivandet. Vid tvist åligger del denskadelidande att visa när suspension inträtt och järnvägen all visa närsuspensionen upphört. SJ riktar kritikmot uttrycket "administrativ ordning" som använts i utredningensförslag, då det ej svarar mot SJ.s primära egenskap av affärsdrivandeinstitution, och föreslår i stället uttrycket "i sårskild ordning". Särskilda regler om utomprocessuelltförfarande behövs endast för befordran som omfattas av konventionen. Som utredningenframhållit är det nödvändigt att utfärda närmare föreskrifter angående dettaförfarande. Då sådana föreskrifter i viss mån är av civilrätlslig karaktär, börhuvuddragen av förfarandet anges i lag. 1 enlighet härmed föreskrivs i förstastycket att utomprocessuella krav skall framställas skriftligen och vidareanges lill vilken järnväg kravet kan lämnas. Detaljregleringen av förfarandetbör däremot överiåtas till regeringen. Även för denna reglering skallsjälvfallet konventionens regler vara utgångspunkten. Jag ansluter mig till utredningensförslag till bestämmelser om suspension av preskriptionstiden och de uttalandensom utredningen har gjort i denna del. Paragrafen gör ävenreglerna i 16-18 §§ lillämpliga vid skada som uppkommit vid internationellersättningsbefordran enligt 5 §. Paragrafen motsvarar 18 § i utredningensförslag. Som framgår av 5 § skall denskadelidande enligl lagförslaget i vissa fall kunna göra järnvägen ansvarig förinträffad skada även om skadan uppkommit under befordran med annattransportmedel än järnväg. Detta gäller när järnvägen, sedan det till följd avtillfälligt avbrott i järnvägsdriften blivit omöjligt att fortsättabefordringen ined järnväg, i stället befordrar eller låter befordra de resandemed annat transportmedel. Vänder sig någon mot järnvägen med krav på ersäUningför skada som under sädana onistäntligheter inträffat vid befordran med annattransportmedel än järnväg, skall ansvarsfrågan i materiellt avseende bedömasenligt de regler som gäller för det andra transportmedlet. I fråga omförfarandet skall däremot samma regler tillämpas som gäller för anspråk påersättning för skada till följd av egentlig järnvågsdrift. Detta innebär, somanges i 5 § andra punkten, att preskriptionsreglerna i 9 § och forumreglerna i10 § blir tillämpliga i nu avsedda fall vid såväl internationell som inrikesbefordran. 1 fråga om anspråk på ersättningför skada lill följd av inlernalioneU Järnvägsbeforilran gäller ytterligareregler för förfarandet, nämligen bestämmelserna om skyldighet aft inom viss fidunderrätta järnvägen om skadefallet samt bestämmelserna om framställandet avutomprocessuella 1975/76:7 110 anspråk (jff 16-18 §§). Dessa bestämmelser är, i enlighetmed vad konventionen föreskriver i art. 22 § 3 andra punkten, avsedda alltillämpas också när skadan inträffat medan en internationell befordranfullgjordes med annat transportmedel under sådana omständigheter som avses i 5§. Detta anges i förevarande paragraf. 9.2 Förslaget flll lag om ändring i lagen (1886:7 s. I) angående ansvarighet för skada i följd av järnvägs drift Den nya lagen läckerdelvis samma ämnesområde som 1886 ärs lag. Denna reglerar emellertid ocksååtskilliga förhållanden som inte berörs av lagförslaget, främst ansvarighet förpersonskada som tillfogats tredje man och för sakskada beträffande egendom sominte befordras med tåget. Hur ansvarigheten härvidlag bör utformas utreds underden nu pågåentle etappen av utredningens arbete. I avvaktan på resultatet avdetta arbete bör 1886 ärs lag fortsätta alt gälla. Den bör dock inte varatillämplig på skada som omfattas av den nya lagen. En erinran om detta börinföras i lagtexten. Utredningen föreslår även enändring i lagen (1916:238) angående tilläinpning med avseende å elektriskjärnväg av beslämmelserna i lagen angående ansvarighet förskada i följd av drift. Denna lag gör i motsats till den nya lagen omjärnvågs ansvarighet vid befordran av resande bl. a. undanlag för skada genominverkan av elektrisk ström och hänvisar härvid lill vad som är särskiltstadgat. Utredningen finner att detta undantagssfadgande kan fe sig förvillandeoch föreslår en uttrycklig bestämmelse för att klargöra att undantaget integäller skada som omfattas av den nya lagen. Jag kan inte dela utredningensuppfattning på denna punkt. lag utvidgar med visst undantag 1886 årslag till att avse även skada i följd av elektrisk järnvägs drift, (ienom attvissa frågor undantas års lags tillämpningsområde - såsom sker genomden nya lagen - blir inle heller lag tillämplig på dessa frågor.Enligt min mening erfordras därför inte någon' sådan bestäninielse somutredningen föreslagit, 9.3 Förslaget tUl lag om ändring i lagen (1974:744) omverkställighet av utländsk dom som meddelats enligt vissa intemationella järnvägsfördrag m. m.