prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — Densenare typen avser fall då det efter inledande av en ordinär korUcurs blirklart att det saknas tillgångar till att betala dessa kostnader. Deursprungliga fattigkonkurserna utgjorde av samtliga konkurser i landet år1974. Ursprunglig fattigkonkurs avskrivs normalt i anslutning till attgäldenären beedigar en av gode marmen upprättad bouppteckning. Om korUcursenförst har handlagts som tillgångskonkurs, kan avskrivning ske sedan förvaltarenhar anmält att tiUgångama inte räcker till konkurskostnadema och anmälningenhar kungjorts. Även med det nya systemet för handläggning av mindrekonkurser har man anledning räkna med att gäldenärens bo i ett mycket stortantal fall inte förslår till de konkurskostnader som följer med ordinärkonkurs. Enligt komnuttéförslaget skall handläggningen av sådana konkurserliksom nu bli av enkelt slag. När den av förvaltaren upprättade boupp- Prop.1975/76:210 171 teckningen har kommit in till konkursdomaren och denne avförvaltaren också fått uppgift om orsakema till obeståndet samt omåtervinnings-möjligheter och eventuell brottsmisstanke, skall konkursen i regelavskrivas i anslutning till att gäldenären beedigar bouppteckningen. Kommittéförslagethar godtagits av samtliga remissinstanser. påpekar dock attkonkursdomaren och förvaltaren kan ha flera åtgärder att vidta efter beslutetom konkursens avskrivning och att det därför är oegentligt att använda termen"avskrivning" i sammanhanget. Också jagansluter mig till kommitténs förslag i nu berörda hänseenden. Förslaget irmebärenligt min mening en riktig avvägning av de intressen som gör sig gällande närdet har klarlagts att konkursboet inte förslår till konkurskostnaderna.Beträffande den av domareförbundet väckta terminologiska frågan vill jag erinraom att termen avskrivning har använts i fråga om avslutande avfattigkorUcurser. Den nya handläggningsformen beträffande mindre konkurser gerinte anledning att gå ifrån den sålunda inarbetade termen. Någon tvekan ominnebörden av ett avskrivningsbeslut kan enligt min mening inte uppkomma. 1 fråga omde nundre konkurser där utdelning till borgenärerna kan bli aktuell innebärkommittéförslaget att förvaltaren sedan boet har avvecklats skall upprätta ettförslag till utdelning och underrätta de utdelningsberättigade borgenärerna.Förslaget skall enligt kommittén underkastas kontroll av konkursdomaren, somhar att utfärda kungörelse om detta. Borgenär eller gäldenären skall inom tvåveckor kunna rikta anmärkning mot utdelningsförslaget, men till skillnad frånklanderprocessen i de nuvarande tillgångskonkurserna skall kordcursdomarenpröva förslaget även om anmärkning inte görs. Han skall härvid ha tillgång tillden av förvaltaren upprättade förvaltningsredogörelsen och förvaltarensredovisning. Utdelningsförslaget skall fastställas, om inte fel eller brist sominverkar på någons rätt kan antas föreligga. Konkursdomaren skall inte behövagranska och pröva förslaget mera ingående, om inte särskild anledning därtiUförekommer, t.ex. i form av invändning från borgenär. Normalt skall sålundaförslaget enligt kommittén utan vidare kunna läggas till grund för utdelning.Reservanten inom kommittén anser det tveksamt om kontrollen avutdelningsförslaget skall ankomma på konkursdomaren och om inte i ställetkronofogdemyndighetens beslut bör angripas med exekutiva besvär. Huvudpartenav remissinstansema godtar kommittéförslaget i fråga om utdelningsförfarandet imindre konkurser. Vissa kritiska röster förekommer dock. Advokatsamfundetmenar att konkursdomaren inte bör engageras i utdelningsfrågorna, eftersom haninte har möjlighet att på ett tillräckligt säkert sätt ta del av underlaget.Några andra remissinstanser, däribland hovrätten över och ,hävdar att konkursdomarens prövning bör bygga på att invändning görs motutdelningsförslaget. I annat fall bor konkursdomaren ha att fastställaförslaget, såvida 1975/76:210 172 det inte innehåUer uppenbara fel eller brister. I en delremissyttranden framförs åsikten att alla kända borgenärer bör underrättassärskilt om förslaget. Andra remissinstanser åter efterlyser regler om hur densom är missnöjd med förslaget skall förfara. De anser också att tiden mellankungörelse och konkursdomarens prövning är för kort för att borgenär skallkurma ta till vara sin rätt. Mot bakgrund av att bevakning inte skall förekomma imindre korUcurser anser jag det ofrånkomligt att förvaltarens utdelningsförslagunderkastas någon form av prövning. 1 likhet med kommittén anser jag det ocksåvara viktigt att systemet utformas så att prövningen kan ske på ett merafornUöst sätt än enligt klanderinstitutet i ordinär konkurs och således inteförutsätta invändning e.d. Något principiellt hinder mot att låta kontrollen avkronofogdemyndighetens utdelningsförslag ligga på konkursdomaren anser jag intefinnas. Någon annan lösning torde f.ö. inte vara praktikabel, eftersom den avkommittéreservanten antydda möjligheten till exekutiva besvär inte passar in idet konkursrättsliga systemet. Jag vill också anmärka att det undantagsvis kanbli aktuellt att utse annan än kronofogdemyndighet till förvaltare. Med hänsynhärtill ansluter jag mig till kommitténs förslag att konkursdomaren anförtrosprövningen i alla de konkurser som handläggs enligt den enklare ordningen. jag går in på hur korUcursdomarens prövning skall gåtill skall jag något beröra borgenärernas ställning i sammanhanget. föreslår bör konkursdomaren kungöra att utdelningsförslag harupprättats. Med konunittéförslaget kommer emellertid de borgenärer som inte fårutdelning att vara uteslutna från direkt information om att konkursen håller påatt avslutas. Jag har tidigare (se avsnitt 5.2.2) nänrnt att det bör åliggakonkursdomaren att underrätta kända borgenärer om att deras fordringar haruppmärksammats och huruvida utdelning kan påräknas. Eftersom det endast isällsynta undantagsfall kan förväntas inträffa att en borgenär som inte hartagits upp i utdelningsförslaget slutligen kommer i fråga för utdelning, tordebehovet av särskild underrättelse om utdelningsförslaget inte vara så stort.Några egentliga olägenheter av ännu en underrättelse finns emellertid knappast.Av rättssäkerhetsskäl förordar jag därför att varje känd borgenär fårunderrättelse också om utdelningsförslaget, om inte en sådan underrättelse kananses sakna betydelse för honom. Underrättelsen bör sändas av konkursdomaren.Det torde få ankomma på regeringen att utfärda behövliga föreskrifter i ämnet.Av underrättelsen bör framgå hur borgenär skall förfara om han vill framställainvändning mot utdelningsförslaget. Borgenär som i enlighet med vad jag nu har anfört hargjorts uppmärksam på sina rättigheter bör enligt min mening ha möjlighet attta till vara sin rätt från kungörelsen om utdelningsförslaget.Jag godtar kommittéförslaget om att konkursdomarens prövning skall äga rum såsnart har löpt ut. Påstår borgenär att han behöver 1975/76:210 173 och visar han skäl för sitt påstående, bör kordcursdomarenkunna skjuta upp sitt ställningstagande till utdelningsförslaget. Det kantilläggas att löneborgenär endast i undantagsfaU torde ha anledning attframställa invändning mot förvaltarens utdelningsförslag. Ersättning enligtlönegarantin torde nämligen normalt vara utbetald för konkursensavslutande och det är sälunda staten som då är innehavare av lönefordringen. När man tar ställning till hur konkursdomarens prövningskall gå till bör man hålla i minnet att den enklare handläggningsformen inteskall användas, om konkursboet kan antas vara av invecklad beskaffenhet. Medden gränsdragning som jag har föreslagit i fråga om tillämpningsonuådena förmindre och ordinära konkurser bör prövningen normalt kunna göras ganska enkel.Härtill bidrar också den omständigheten att utdelningsförslaget i de allraflesta fall har upprättats av kronofogdemyndighet som förvaltare. Att inskränkaprövningen till fall då invändning har framställts av borgenär eller gäldenärenanser jag dock inte vara lämpligt. 1 princip bör konkursdomaren ha engranskningsskyldighet också i övriga situationer. Enligt min mening bör dockgranskningen i sådana fall kunna begränsas till en sununarisk genomgång för attutröna om utdelningsförslaget irmehåller fel som har inverkat på någons rätt.Är det inte uppenbart att något sådant fel har förekomnut, skall förslagetfastställas. För sin prövning av utdelningsförslaget är konkursdomarenberoende av att få behövligt material från förvaltaren. Utöverförvaltarberättelsen och förvaltarens redovisning bör konkursdomaren somkonunittén har föreslagit ha tiUgång till de övriga handlingar angående boetsom kan vara av betydelse. Det bör åligga förvaltaren att utan särskildanmaning tillhandahålla detta material. Konkursdomaren kan naturligen komma till annan uppfattningi en utdelningsfråga än förvaltaren. Kommittén föreslår att konkursdomaren idessa fall antingen själv gör behövliga jämkningar i utdelningsförslaget elleråterförvisar ärendet till förvaltaren. Om ärendet återförvisas får det givetvisankomma på förvaltaren att företa de ändringar som är behövliga för att förslagetskall kunna godkännas. I sista hand vilar nämligen ansvaret förutdelningsförslaget på konkursdomaren (eller efter överklagande på den domstolsom slutligen prövar tvisten). Om nytt utdelningsförslag upprättas efteråterförvisning eller med anledning av att nya medel blir tillgängliga förutdelning skall enligt kommittén förfarandet följa sanuna regler som för detförsta utdelningsförslaget. Sålunda skall bl.a. nya underrättelser tillborgenärema och ny kungörelse utfärdas. Konkursdomaren skall dock efterframställning från förvaltaren ha rätt att låta förvaltaren överlämnanytillkomna medel till gäldenären, om med hänsyn till kostnaderna för utdelningsådan inte lämpligen bör äga rum. Nästan alla remissinstanser godtar konunittéförslaget i nuberörda delar. En tingsrätt anser dock att nytt utdelningsförslag bör kungörasånyo bara 1975/76.210 174 om det senare förslaget innehåller mera ingripandeändringar. 1 enklare fall bör förvaltaren med konkursdomarens medgivande direktkunna tillställa borgenärerna de medel som är aktuella. påpekar också att borgenär som berörs av ett nyttutdelningsförslag bör undertättas om förslagets innehåU. I likhet med kommittén anser jag att i fråga om nyttutdelningsförslag normalt bör gälla i huvudsak samma regler som i fråga om detförsta utdelningsförslaget. På en punkt anser jag emellertid att förfarandetkan göras enklare än vad kommittén har föreslagit. Konkursdomaren bör såledesenligt min mening inte åläggas en ovillkorlig skyldighet att kungöra det nyautdelningsförslaget. Om behovet av ändring är uppenbart och det nya förslagetav mindre ingripande slag bör kungörelse kunna avvaras. I linje med vad jagtidigare har anfört om behovet av underrättelser till borgenärerna bör vidarekonkursdomaren åläggas att underrätta alla borgenärer som berörs av det nyautdelningsförslaget. Med anledning av ett uttalande från ompartsförhållandet när någon besvärar sig över konkursdomarens beslut ifast-ställelsefråga vill jag påpeka att förvaltaren inte i denna sin egenskapblir part i hovrättsprocessen. Part blir i stäUet den vars rätt blir lidande omklagan bifalls. Är det statens borgenärs intres se som berörs, bör i likhet medvad som är fallet i exekutiva besvärsmål statens rätt tillvaratas av RSV. I nuvarande tillgångskonkurser fastställs arvode tillförvaltaren av konkursdomstolen irman utdelningsförslag upprättas.Konkursdomstolen skall normalt kungöra de yrkade arvodena innan prövning sker.Enligt kommittéförslaget skall konkursdomaren som förenklad konkursavskrivs bestämma arvode till förvaltaren. Något särskilt kungörelseförfarandeanser konunittén inte behövligt i arvodesfrågan. Konkursdomaren skall ocksåbestänuna ersättning till förvaltaren för dennes kostnader. ifrågasätter dock om den av kommittén föreslagna ordningen böranvändas även med kronofogdealternativet. Reservanten för fram tanken attstatens kostnader i stället täcks genom fasta avgifter. Endast några få remissinstanser uttalar sig rörande de avkommittén behandlade arvodesfrågorna. En instans ifrågasätter således om intearvode måste bestämmas innan utdelningsförslaget upprättas. En annanremissinstans undrar om förvaltaren i sina kostnader skall inkludera ävenarvodet till expert som han har anlitat. Också i nu berörda hänseende kommer frågan i ett nytt lägenär kronofogdemyndighet är förvaltare. I dessa fall behöver någon kostnadsprövninginte ske hos konkursdomaren. Det får ankomma på kronofogdemyndigheten attanmäla kostnadernas storlek hos konkursdomaren i de fall utdelning skall ske.Åtskilligt talar för att myndighetens kostnad i ärendet bestäms enligt vissaschabloner. Denna fråga får övervägas 1975/76:210 175 närmare i samband med att det nya systemet skall sättas ikraft. En kostnadsprövning hos konkursdomaren behöver däremot ske i de fallannan än kronofogdemyndighet är förvaltare. Enligt nun mening är detvälmotiverat och praktiskt att prövningen sker på det förenklade sätt komnutténföreslår. Jag kan därför såvitt gäller dessa konkurser ansluta mig tillkommittéförslaget. För utförande av viss förvaltningsåtgärd, t.ex.förrättande av bouppteckning, utförande av rättegång eller revision avgäldenärens bokföring, kan förvaltaren ha anlitat en utomstående person.Kostnaderna för deimes arbete skall givetvis i första hand betalas av boet.Såsom jag skall utveckla i det följande (se avsnitt 5.2.6) kan emellertid, närboet inte räcker till, ett kostnadsansvar för enskild eller samhället aktualiseras.Det är därför viktigt att förvaltaren redovisar kostnaden på ett sådant sättatt det klart framgår att det rör sig om en konkurskostnad. Frågan hur arvode skall bestämmas i de konkurser som intehandläggs i den enklare ordningen prövas av kommittén. Har konkursen från början handlagts som ordinär konkurs,skall enligt förslaget gälla samma regler som , om det sedermera visar sigatt boets medel inte räcker till konkurskostnadema och arman boets skuld.Avskrivningen skall dock i motsats till nu kunna initieras även avkonkursdomaren. Innan avskrivning får ske skall förvaltaren ha avgettredovisning. har föreslagit i denna del har inteföranlett någon invändning vid remissbehandlingen. Även jag ansluter mig tillförslaget. 5.2.6 Ansvaret för konkurskostnader Kostnaderna för konkurs avser främst ersättning till deorgan som företräder konkursboet. Härtill kommer kostnader hos konkursdomarenför kungörelser m.m. När konkurs enligt gällande regler handläggs somtillgångskonkurs skall kostnaderna för förfarandet tas ut ur boet, innanborgenärerna får sitt. Av naturliga skäl tillämpas en annan ordning i fråga omfattigkonkurs. Vid ursprunglig fattigkonkurs svarar i stället den borgenär somhar ansökt om konkursen för konkurskostnadema. Detta gäller också när statenhar gjort konkursansökningen. Har gäldenären själv ansökt om konkursen, finnsinga bestänunelser om vem som skall vara ansvarig. Av allmänna medel kan dockutgå ersättning för de kostnader som konkursdomaren har haft. Denna regel ärtillämplig även vid efterföljande fattigkonkurs. Det är oklart i vad månersättning för kostnaderna får tas ut ur boet i de fall detta visar sig förslåhelt eller delvis till dessa. Som jag har berört förut förekommer dock ipraxis en ordning enligt vilken i fattigkonkurs sådant uttag sker (jfr SOU1974:6 s. 57 och 233). En följd av den angivna regleringen är att god man vidfattigkonkurs i åtskUliga fall blir utan ersättning för sitt arbete. Prop.1975/76:210 176 Kommittén menar att den nuvarande ordningen beträffandekostnadema vid fattigkonkurs är både bristfällig och svårtillämpad. Kommitténföreslår därför en helt ny reglering av kostnadsansvaret. En utgångspunkt förförslaget är att boets företrädare skall vara tillförsäkrad ersättning för utförtarbete. 1 första hand bör enligt kommittén den naturliga principen gälla attkostnaderna tas ut ur boet så långt detta räcker. För de fall där tiUgångamainte förslår aktualiseras frågor om borgenärs och det allmännas kostnadsansvar.Om konkursen har uppstått på ansökan av gäldenären finns enligt kommitténsmening knappast något alternativ till att låta staten svara för kostnadema.Detsamma gäller om enskild borgenär inte förmår utge ersättning. Konunittén harövervägt om kostnadsansvaret för borgenär helt kan slopas och ersättas av ettansvar för det allmänna men av olika skäl ansett att man bör stanna vid ettbegränsat kostnadsansvar för borgenären. Enligt kommittéförslaget skall dettabegränsade ansvar gälla efter konkursboets eget ansvar och i fall då konkursenhela tiden har handlagts som förenklad konkurs. Borgenärens kostnadsansvarföreslås begränsat till en tiondel av basbeloppet enligt lagen om allmänförsäkring. 1 övrigt skall staten svara för kostnaden. Kommittén påpekar attdet ibland kan vara svårt för konkursdomaren att redan i samband medavskrivningsbeslutet avgöra om och i vad mån borgenär bör åläggas ettkostnadsansvar, eftersom det då fortfarande kan vara ovisst om boet räckertill. Med hänsyn härtill och då det erfarenhetsmässigt är relativt sällan somannan borgenär än staten gör konkursansökan i här åsyftade fall kunde manenligt kommittén avstå från att åstadkomma en exekutionstitel mot borgenären.För den händelse han vägrar att betala frivilligt kan exekutionstitel utverkasgenom särskild rättegång. Kommittén har emellertid stannat för att i näraanslutning till gällande lag föreslå en ordning, enligt vilken konkursdomaren isamband med avskrivningen av konkursen skall ålägga borgenären att betalaifrågavarande kostnader. Om boet sedan visar sig till någon del täcka dessakostnader, får avräkning ske från vad borgenären enligt det tidigare beslutetskall betala. Samtliga remissinstanser godtar kommitténs uppfattning attregleringen av kostnadsansvaret i mindre konkurs bör vara utformat så, attunder alla omständigheter konkursfunktionär skall få ersättning för sittarbete, att kostnaderna härför i första hand skall tas ut ur boet och att isista hand staten skall svara för kostnaderna. Vad gäller ansvarsfördelningenmellan statsverket och borgenärerna i fråga om de kostnader som inte kan tas utur boet är däremot meningarna delade. De flesta remissinstansema tillstyrkerkommittéförslaget. Några instanser (TCO, och fastighetsägareförbundet)vill dock slopa eller minska borgenärernas kostnadsansvar. Ytterligare någrainstanser föreslår att ansvaret vidgas. Hovrätten över och menaratt man med hänsyn till vad kommittén har anfört angående det fallet attovisshet råder om storleken av borgenärs 1975/76:210 177 kostnadsansvar bör avstå från att åstadkonuna enexekutionstitel i konkursärendet. Hovrätten påpekar också att det inte tordevara meningsfullt att staten som borgenär åläggs ett kostnadsansvar som sökandeborgenär. Om boet inte förslår skulle nänUigen i sådant fall konkursdomaren haatt ålägga staten ett begränsat kostnadsansvar med anledning av dess egenskapav borgenär och förordna att återstående kostnader skall ersättas avallmänna medel. efterlyser ett uttalande om att konkursdomarenskostnader bör förskjutas av boet och att, om detta inte kan ske, förordnandeskall ges om att kostnaden skall staima på statsverket. För egen del kan jag i allt väsentligt ansluta mig tillkommittéförslaget. De kostnader det här är fråga om, dvs. förvaltararvode ochkonkursdomarens udägg för kungörelse m.m. (i fråga om s.k. massaskulderhänvisas till avsnitt 5.2.7), uppgår i regel inte till några störte belopp imindre konkurser. I ursprungliga fattigkonkurser rör sig kostnaderna f.n. om 400-600kr per konkurs (jfr vidare avsnitt 5.4). 1 övriga fall är beloppet någotstörre. Till den förra kategorin hör åtskilliga konkurser där tiUgångar heltsaknas i konkursboet. Till den senare kategorin hör såväl fall då smärretillgångar firms till betalning av konkurskostnadema som fall då boet i och försig räcker till kostnadema för ordinär konkurs men konkursen har ansetts börahandläggas i den enklare ordningen. Det är en grundläggande svaghet i nuvarande system attregler saknas om att boets medel vid fattigkonkurs får tas i anspråk förkonkurskostnadema. Genom kommittéförslaget undanröjs oklarheten på dennapunkt. Vad gäller de konkurser där boets medel inte förslår till konkurskostnadernaanser jag liksom kommittén att sökande borgenär inte bör helt befrias frånkostnadsansvar. En annan lösning skulle lämna fältet fritt för konkurser sominte tjänar något meningsfullt syfte. Den av kommittén föreslagna gränsen förkostnadsansvaret anser jag kunna godtas. De av hovrätten över och berörda frågomasynes knappast behöva vålla några problem i praktiken. I de flesta fallen ärstaten konkurssökande och i övriga fall torde borgenären normalt betala sin deli konkurskostnaden friviUigt. Behovet av en särskild exekutionstitel motborgenären är därför inte särskUt stort. Jag anser därför att man i och för sigskulle kurma nöja sig med att konkursdomaren i avskrivningsbeslutet erinrarborgenären om hans skyldighet att betala konkurskostnaden. Väljer man dennalösning undgår man den av hovrätten påtalade oformligheten att staten somkonkurssökande borgenär åläggs att betala till det allmänna. Enligt min meningbör man kunna ta steget fullt ut och låta de nu åsyftade reglema om borgenärskostnadsansvar formellt gälla bara enskild borgenärs ansvar. För statens delbör det vara tillräckligt att i KL klargöra att staten alltid i sista handträder in som ansvarig för konkurskostnadema. Med derma lösning synes någothinder inte finnas att i avskrivningsbeslutet uttryckligen ålägga enskildborgenär ansvar för konkurskostnaden. 12 1975/76. Prop.1975/76:210 178 Kommittéförslaget att konkurskostnaderna i första handskall tas ut ur boet förutsätter att konkursdomaren är aktivt verksam för attfå sina kostnader täckta av boet. Även förvaltaren bör innan konkursen avslutassöka få konkursdomarens kostnader reglerade. 5.2.7 Företrädesordningen för konkurskostnader KL räknar med två huvudkategorier av skulder som i principskall betalas ur bomassan före utdelning till borgenärerna, nämligen delskonkurskostnader, dels s.k. massaskulder eller sett från borgenärernas sida massafordringar. Sist nänmda fordringar tillkommer andra personer änkonkursfunktionärema och riktar sig mot kordcursboet som en särskild juridiskperson. De kan vara av skilda slag. Som exempel kan nämnas fordran som haruppkomnut på grund av att boet har trätt in i ett av gäldenären tidigareingånget ömsesidigt förpliktande avtal. Massafordringarna behöver emellertidinte grunda sig på avtal utan kan t.ex. utgöra krav på rättegångskostnader somboet har förpliktats utge. I regel är det inte svårt att skiljamassafordringarna från konkurskostnaderna, men tveksamma gränsfall kanundantagsvis förekonuna. Det kaninträffa att tiUgångama i ett konkursbo inte räcker till betalning av boetsskulder. Frågan är då vilken företrädesordning som skall gälla mellankonkurskostnader och massafordringar och eventuellt mellan konkurskostnaderinbördes och massafordringar inbördes. Denna fråga är inte löst i KL. Fråganhar vållat problem i rättstillämpningen och olika uppfattningar har kommit tilluttryck i doktrinen. Om konkursboet skuUe försättas i konkurs, skulleföreträdesordningen kurma utläsas ur KL:s och förmånsrättslagens regler. I detangivna fallet är konkursboet onekligen insolvent och konkursgrund kan sägasföreligga (jfr 1 § andra stycket KL). EmeUertid kan ett konkursbo enligträttsfallet NJA 1945 s. 177 inte försättas i konkurs. Lagberedningenkritiserade i betänkandet (SOU 1970:75) Utsökningsrätt X utgången av rättsfallet men ansåg sig inte böraföreslå någon bestämmelse som tog avstånd från rättspraxis. Beredningenpåpekade att, om praxis upprätthölls, konkursförvaltningen vid avveckling avinsolvent bo fick analogivis tiUämpa förmånsrättsordningen och åtskilliga andraregler som måste iakttas trots att boet inte hade försatts i konkurs. Vidremissbehandlingen av betänkandet mötte dessa uttalanden vissa invändningar. proposition som grundades på betänkandet (prop.