prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Vägrade han att göra detta kunde han, om sakenhänsköts tUl domstol, förutom att förpliktas att utge den civila fordran dömastill ansvar för sin under- 1975/76:148 14 låtenhetatt uppfylla förpliktelsen. Detsamma gällde om han underlät att hörsammastämningen eller ej rättade sig efter domen. Genomden fortsatta rättsutvecklingen upphörde den allmännakriminaliseringen av oredlighet och den rättssökande blev i stället hänvisadtill att vinna sin rätt på civil väg med processuella och exekutiva medel.Bestämmelser om straffansvar för oredlighet, bedrägeri och förfalskning fannsemellertid i vissa specialstadganden med begränsad räckvidd. Någrasamlade, allmänna straffbestämmelser om bedrägeri och annan oredlighet fannsinte införda lag. Sådana bestämmelser var i stället spridda i decivila balkarna och i andra särskilda författningar. Det var först genom 1858års kungl. förordning som en särskild straffbestämmelse om bedrägeritillskapades. Denna bestämmelse fördes därefter med vissa ändringar över tUl22 kap. 1 § strafflag. Den nya lagstiftningen innebar dock inte attnågra helt klara gränser för kriminaliseringen fastställdes. Till bedrägerietsnatur ansågs emellertid höra att med list försöka förmå annan att i fråga omrätt, varöver denne förfogade, vidta viss rättslig åtgärd, eUeratt svikligenbegagna sig av sådana rättshandlingar som berodde på en missuppfattning avsakförhåUandena. Thyrén föreslog i sittförberedande utkast till strafflag att för bedrägeriansvar skulle förutsättas IjI. a. att någon genom att hos annanuppväcka eller vidmakthålla villfarelse, förmådde denne till handling ellerunderlåtenhet som innebar förmögenhetsskada för den vilseledde och förgärningsmannen. Dessutom skulle krävas att gärningsmannen handlade ivinningssyfte. Thyrén var medveten om att en bestämmelse, som på detta sättstraffbelade vissa ekonomiska transaktioner, skulle kunna ge anledning tillintressekollisioner. Det torde nämligen vara mycket vanligt såväl inom somutom affärsvärlden att vardera kontrahenten gör allt vad han kan för att förmedkontrahenten dölja de omständigheter som bestämt honom till affärensingående och de förhoppningar eller beräkningar som han knöt till den. EnligtThyrén skulle det dock vara ett "dåraktigt försök" att medstrafflagens hjälp vilja åstadkomma någon genomgripande reform i dettahänseende. Det är menade uite möjligt att närmare bestämma gränsenmellan straffri "smartness" och straffbart förande bakom ljuset utanman måste i sådana fall använda "livet;> regel" som rättesnöre. Vid den genomgång somThyrén företog av utländsk lagstiftning uppmärksammade han en grupp avsärbestämmelser som omfattade vissa jämförelsevis lindriga brott, vilka iåtskilliga lagar "antingen ansetts falla utom det typiskabedrägeribrottet eller med en viss osäkerhet sväva på gränsen eller ock, därde möjligen ansetts utgöra bedrägeri, dock funnits böra straffas mUdare ochskonas från bedrägerietiketten". Ett vanligt förekommande exempel påsådana fall var "Zechprel- 1975/76:148 15 lerei",dvs. rekvirerande och förtärande utan betalningsmöjligheter av mat och dryck pårestaurang o. d. Till sådana fall hänfördes också bl. a. att någon tillnarradesig befordran med kommunikationsanstalt e. dyl. utan att erlägga stadgad avgifteller att någon utan biljett olovligen beredde sig tiUträde tUlteaterföreställning m. m. samt fall då någon utan att betala tillgodogjorde sigen automats prestation. Det blev en uppgift förstraffrättskommittén att närmare fastställa gränsen mellan det straffbara ochstraffria området. Kommittén föreslog (SOU 1940: 20 s. 130 ff.) att bedrägeriskulle föreligga i de fall då någon medelst vUseledande bestämde annan tUlhandling eUer underlåtenhet som innebar för gärningsmannen och skadaför den vilseledde eller någon i vars ställe denne var. Härigenom fick bedrägerikaraktären av vinningsbrott. Den avstraffrättskommittén föreslagna bedrägeribestämmelsen togs upp i 21kap. 1 § strafflagen. Denna bestämmelse blev vid straffrättsreformutan ändring i sak överförd till BrB. Bedrägeriet blev sålundagenom den införda nya beskrivningen ett rent förmögenhetsbrott medbestämda rekvisit. ansåg emellertid att den av kommitténföreslagna gränsdragningen av bedrägeriparagrafens omfattning Inte skullemedföra en fullständig täckning av det område som man ansåg vara straffbart.Enligt kommitténs mening borde en kriminalisering ske även av sådanaförfaranden där det ofta var tvivelaktigt om rekvisitet vilseledande var förhanden. De fall som det därvid var fråga om utgjordes av sådana typfall avjämförelsevis lindriga brott som Thyrén, i enlighet med vad som tidigareberörts, funnit vid sin genomgång av utländsk lagstiftning. Som stöd för en sådanutvidgning av det kriminaliserade området åberopade straffrättskommittén bl. a.den enligt dåvarande praxis gällande ordningen att t. ex. tjuvåkning på tågvar straffri, såvida ej tågpersonalen observerat gratispassageraren och låtitsig förledas att tro att han köpt biljett. Kommittén ansåg detotillfredsställande att ett sådant i och för sig straffvärt förfarande pådetta sätt, mången gång av en slump, blev straffritt. Härtill kom att det i praktikenvar svårt att fastställa var gränsen skulle dras för straffbart bedrägeri. Iavsikt att råda bot på den brist som sålunda förelåg i gäUande rätt samladesdetta och vissa andra likartade fall i ett särskUt straffstadgande, som fördesin såsom ett andrå stycke till bestämmelsen om bedrägligt beteende i 21 kap. 2§ strafflagen. I propositionen där förslaget togs upp (prop. 1942: 4 s. 98)framhöU dåvarande chefen för bl. a. att detta innebaratt "en lucka i gällande rätt synes på ett lyckligt sätt avlägsnad". Vid1962 års straffrättsreform fördes den särskilda bestämmelsen om bedrägligtbeteende utan saklig ändring över tUl 9 kap. 2 § andra stycket BrB. 1975/76:148 16 2.3Rekvisiten för snyltning i belysning av rättspraxis Enförutsättning för att ansvar skall komma i fråga enligt 9 kap. 2 § andrastycket BrB är att gärningsmannen begagnar sig äv det som tUl-handahåUs honom.Som regel torde därför sådana åtgärder som innebär att någon hyr ett hotellrummen inte tar detta i anspråk, bestäUer in förtäring på restaurang utan attkonsumera denna eller rekvirerar taxi som han sedan inte utnyttjar inte medförastraffansvar för snyltning. Däremot bör det i sådana laU varamöjligt för den drabbade att kräva ersättning för ekonomisk förlust. SärskUdaomständigheter förelåg i rättsfallet SvJT 1969 rf. s. 51, där en person gjordegällande att han felaktigt serverats mellanöl i stället för starköl. HovR:nkonstaterade att det var ostridigt att de beställda ölflaskorna i uppkorkatskick av serveringspersonal placerats på det bord, vid vUket den tilltaladesatt med sina gäster. Vid sådant förhållande fann hovrätten bl. a. att dentiUtalade måste oaktat varken han eller hans gäster druckit av ölet anses ha begagnat sig av förtäringen. Rättsfallet skulle kunna tyda på attsnyltningsbrottet fullbordas redan i samband med beställningen eUerserveringen av den nyttighet som skall betalas kontant. bör dock i hotell-, restaurang- och taxifallen brottetanses fullbordat först då nyttigheten begagnats och kunden vid presentationenav notan eller då betalning eljest krävs inte gör rätt för sig. Den som efteratt ha förtärt en måltid på restaurang upptäcker att han inte har tillräckligtmed pengar för alt betala gör sig sålunda inte skyldig till snyltning om han,innan notan presenteras, t. ex. lyckas låna upp beloppet. VadgäUer begagnande av aUmänt kommunikationsmedel eller tiUträde tUlföreställning hör det tUl vanlig ordning att betalning skall erläggas iförskott innan nyttigheten tas i anspråk. Brottet anses då fullbordat redan ioch med att resenären stiger på färdmedlet utan att vara försedd medföreskriven biljett och resan påbörjas. har dock 1970(11: DB 4) Einsett att straff stadgandet om snyltning är tillämpligt även isådana fall då en person tar sig in på en tunnelbanestation i utangiltigt färdbevis och uppehåller sig inne på perrongen, dock utan avsikt attbegagna tågen. Närdet gäller ingripanden av polisen mot personer, som "plankat" in påt. ex. nöjesfält och gripits därefter har det ibland gjorts gällandeatt det aldrig blivit fråga om något "begagnande av tillträde tjuvtitta". Gärningen har därför ansetts ha stannat vid försök tUlbedrägligt beteende som inte iir straffbelagt. Enligt brottmålsutredningensuppfattning torde en sådan tolkning främst ha varit baserad på 1975/76:148 17 enönskan att befria polisen från arbetet med dessa bagateUartade förseelser. F.n. ges nämligen inga möjligheter att meddela rapporteftergift eftersomfängelse ingår i straffskalan för bedrägligt beteende. Det ligger då nära tUlhands att skriva av ärendet under rubricering "ej brott". 2.3.2Krav på kontant betalning Medatt nyttigheten tillhandahålls under förutsättning av kontant betalningförstås enligt straffrättskommittén "att det kan anses underförstått attden som tillgodogör sig nyttigheten genast erlägger betalningen" (SOU1940: 20 s. 137). Vidare framhöll kommittén att under "denna förutsättningådrager han sig ansvar enligt lagrummet såväl i det fall att han icke kanbetala kontant som ock i det fall att han väl kan göra detta men undandragersig att fullgöra sin skyldighet i detta avseende". Dettorde alltid krävas ett uttryckligt kredUmedgivande vid tillhandahållandet avnyttigheten för att en avsiktiig underlåtenhet att betala ej skall bedömas somsnyltning. Vissasvårigheter kan uppkomma vid gränsdragningen särskilt vid tillämpningenbeträffande "atmat dylikt, som tUlhandahålles under förutsättning avkontant betalning". En grundläggande förutsättning för straffansvar ansesvara att kravet på betalning i förskott i varje sådant fall följer av enallmänt vedertagen praxis. Det räcker sålunda inte att verksamhetens utövare idet enskUda fallet tillämpar principen om kontant betalning i förskott. Dethar mot bakgrund härav bl. a. ifrågasatts om kontant betalning alltid är enunderförstådd förutsättning vid lakar- eller tandläkarbehandling. Enligt domeni det förut nämnda rättsfaUet om tandläkarbehandling (SvJT 1949 s. 117) hadedet "uppenbarligen avsetts, att betalning för behandlingen skulle lämnas,då densamma slutförts". Av rättsfallsreferatet framgår inte om någonsärskild överenskommelse träffats mellan parterna före behandlingen, somkostade . Man kan utgå ifrån att den pågick medåterbesök. 1vissa fall kan allmänt vedertagna regler om kontant betalning ha fått ennärmare precisering i ett särskilt avtal mellan parterna. Vid förhyrning avhotellrum kan t. ex. gälla den överenskommelsen att betalning skall erläggasvarje vecka. Om gästen då inte gör rätt för sig kan snyltningsbestämmelsen tUlämpas. Irättsfallet SvJT 1950 s. 425 hade en man träffat avtal med innehavaren av ettmatställe att han skulle få "äta på vecka" och betala för måltidernai efterskott i stället för, som eljest var vanligt vidmatstället, i samband med varje måltid. Sedan han intagit måltider under tiden28 aprU avvek han. HovR:n ansåg att måltiderna intagits under förutsättning avkontant betalning vid sista måltiden . 2 1975/76. 1 sami Nr 148 1975/76:148 18 Idetta sammanhang bör också nämnas ett rättsfall där underlåten betalning frånen man, som hyrt en frack och fått anstånd med betalningen tiU dess han skulleåterställa fracken, inte bedömdes kunna föranleda ansvar för snyltning. Kreditgivningi efterhand anses inte upphäva den givna förutsättningen att nyttighetentagits i anspråk mot kontant betalning. Brottet anses fullbordat i och med attgärningsmannen underlåter att göra rätt för sig. Vilken överenskommelse somdärefter träffas mdlan parterna saknar därför betydelse för gärningensstraffbarhet. Isubjektivt hänseende krävs uppsåt att förskaffa sig nyttigheten utan atterlägga kontant betalning. Uppsåtet kan finnas från början eller uppkomma förstsenare när nyttigheten redan tagits i anspråk. på det sistnämndafallet kan nämnas, att en gäst på en restaurang, efter att ha intagit sinmåltid, får en plötslig ingivelse att avlägsna sig utan att betala. Enrestauranggäst, som finner att han glömt plånboken hemma och beratt få betala senare, gör sig emellertid inte skyldig till brott.Restauranggästen har i ett sådant fall haft uppsåt att betala menolyckliga omständigheter har försatt honom i en situation där han inte kunnatfullgöra betalningen. Om i ett dylikt faU restaurangen medger kredit anses ejheller den omständigheten att den betalningsskyldige underlåter att betala iefterhand böra medföra straffansvar. Denomständigheten att en person har uppsåt att göra rätt för sig då nyttighetentas i anspråk men under begagnandet försätter sig i sådan situation att hanfaktiskt inte kan betala, anses ej frita honom från ansvar. I rättsfallet SvJT1967 rf s. 30 fälldes en person till ansvar för snyltning sedan han med sinfamilj under en längre bilfärd tagit in i en stuga och under vistelsen därreparerat fel på bilen för en kostnad som medförde att han inte kunde betalahyran. 2.4Förhållandet mellan snyltningsbestämmelsen och bedrägeribrottet Somtidigare nämnts var tanken med, den nya snyltningsbestämmelsen när deninfördes att den skulle utgöra ett reservstadgande för de fall dåbedrägerirekvisiten inte passade in men beteendet likväl ansågs börastraffbeläggas. anförde i sitt betänkande (SOU 1940: 20s. 137) att det "för bestämmelsens tUlämplighet är likgiltigt, huruvidanågon blivit vilseledd av gärningsmannens beteende. Har ett vilseledande ägtrum, är emellertid brottet principieUt sett bedrägeri". Det är inte fulltklarlagt om kommittén därmed avsett att snyltningsbestämmelsen skulle utgöraett subsidiärt brott i förhåUande till bedrägeri. 1975/76:148 19 Imotsats tUl vad som gäUer t. ex. i har bestämmelsen om snyltning här ilandet i praktiken emellertid inte getts karaktären av ett subsidiärt stadgandetill bedrägeribrottet. Lagtexten är nämligen så utformad att den som iförevarande fall underlåter att betala skall dömas för snyltning "vare sighan vUsdeder någon eUer ej". Detta har medfört att det inte ansettsnödvändigt att alltid först pröva huruvida bedrägeri föreligger innan ansvarför snyltning ådöms. Den normala ordningen torde också vara att åklagaren yrkaransvar för brott mot 9 kap. 2 § BrB för bedrägligt beteende utan att han igärningsbeskrivningen påstår att det förelegat något vUseledande. Denna ordninghänger sannolikt samman med att det ibland kan vara svårt för åklagaren attföra bevis om och styrka vUseledande i t. ex. mål om restaurang- ellertaxisnylt-ning. En prövning huruvida ett straffbart vUseledande föreliggertorde sannolikt även i en del faU medföra en mera vidlyftig rättegång. 2.5Det rättsliga förfarandet vid snyltningsbrott Straffskalanför bedrägligt beteende är som tidigare nämnts böter eller fängelse i högst sexmånader. Snyltning, som inte är ringa, skall bedömas som bedrägeri, varvidendast fängelse förekommer i straffskalan. Denomständigheten att fängelse ingår i straffskalan för bedrägligt beteende är avviss betydelse för tillämpningen av de processuella reglerna. Därmed begränsasnämligen möjligheterna att ersätta rättegången med summariska förfaranden elleratt helt avstå från lagföring. Å andra sidan är fängelse i straffskalan enförutsättning för att vissa tvångsmedel skall få tUlgripas mot dem som förövarbrott. Eftersomfängelse ingår i straffskalan för bedrägligt beteende kan polisen inte meddelarapporteftergift dvs. underlåta att till vederbörande förman rapportera brottsom bedöms vara obetydligt och i stället låta saken bero vid påpekande ellererinran till den felande. Ej heller systemet med ordningsföreläggande kan kommaifråga. För detta gäUer att endast penningböter (dock ej normerande böter) fårfölja på brottet samt att ordningsbot är faststäUd. Enligtprincipen om absolut åtalsplikt är åklagaren skyldig att väcka åtal om hananser sig ha tUlräckliga bevis för att styrka den misstänktes skuld. Det finnsemellertid viktiga undantag från denna regel. B e-slut att inte tala å brott(ätalsunderlåtelse) kan meddelas enligt någon av de i 20 kap. 7 §rättegångsbalken (RB) angivna punkterna. (Angående dessa bestämmelserstUlämplighet när det gäller mindre förmögenhetsbrott se RÄ:s cirkulär C 70). Ärden misstänkte under kan åtalsunderlåtdse vidare komma i fråga enligtlagen (1964: 169) med särskUda bestämmelser om unga lagöverträdare. Förpersoner som är intagna på allmän eller in- Prop.1975/76:148 20 skrivnavid ungdomsvårdsskola gäller särskilda regler om åtalsprövning (57 §nykterhetsvårdslagen) (1954: 579), 69 § barnavårdslagen (1960: 97). Särskildåtalsprövning äger också rum om den misstänkte står i visstsläktskapsförhållande till målsäganden (9 kap. 12 § BrB). Åklagaren har ävenmöjlighet att i stället för att väcka åtal utfärda strafföreläggande för ettbedrägligt beteende. I praktiken torde emellertid denna möjlighet varabegränsad när det gäUer hotell-, restaurang- och taxisnyltning bl. a. av detskälet att den som misstänks för sådana brott förnekar brottet och av denanledningen ej heller torde vara beredd att godkänna ett strafföreläggande. Väckeråklagaren åtal för ett snyltningsbrott avgörs målet som regel efter enhuvudförhandling där domstolen består av en lagfaren domare med nämnd. Vissatvångsmedel kan också komma ifråga vid snyltningsbrott. Eftersom fängelse ingåri straffskalan kan gärningsmannen gripas enligt 27 kap. 7 § RB av målsägandeneller annan om han "träffas på bar gärning eller flyende fot". Undervissa förutsättningar kan den gripne även anhållas och häktas. I stället förhäktning kan reseförbud komma ifråga. Ytterligare tvångsåtgärder som kan vidtasär husrannsakan och kroppsvisitation. 2.6Vissa uppgifter angående bestämmelser om snyltning i utländsk rätt I298 § straffeloven finns bestämmelser om snyltning. Bestämmelserna äruttryckligen subsidiära tUl straffstadgandet om bedrägeri. Hotell-, restaurang- ochtaxisnyltning regleras i 298 § mom. 3. För straffbarhet krävs att vederbörandeavlägsnar sig med uppsåt att inte betala (smitning). Den som sitter kvar på t.ex. restaurang och förklarar att han inte kan göra rätt för sig har inte begåttbrott, såvida ej gärningen kan bedömas som bedrägerL Äutomatmissbruktäcks inte av snyltningsbestämmelsen. Sådan gärning bedöms i stäUet som stöldäven om missbruket avser elautomater, telefonautomater e. d. vilka förmedlarannat än saker. Sedan några år tillbakahar de danska statsbanorna ett system med kontrollavgift, som tas ut av dem sominte kan visa upp färdbiljett. Bestämmelser härom finns intagna i 6 §statsbaneloven nr. På grund av att sådan avgift tas utavstår man från polisanmälan. Det förekommer numera så gott som aldrig attjärnvägssnylt-nuig blir föremål för straffrättsUgt ingripande. Kontrollavgiften, somberäknas till dubbel biljettkostnad, dock , tas i princip alltidut av den som vid kontroll inte kan uppvisa biljett. De flesta betalarsjälvmant avgiften. Om betalning inte kan ske , får vederbörande ettanstånd . Prop.1975/76:148 21 ejbetalat efter två påminnelser, prövas om saken skall överlämnas till exekution.Beslut om påförande av avgift utgör omedelbar exekutionstitel. Polisingripandemot spårvagns- och bussnyltning förekommer i praktiken aldrig. Köpenhamnsspårvägar har begärt att få införa ett system med kontrollavgift mot färdsnyltnmg. Snyltningär i en s. k. polisförsedse vilket medför att polismästaren själv kanbesluta om åtal och föra talan. Ätalsunderlåtelse förekommer i många fall.Polismästaren kan även erbjuda den misstänkte möjlighet att godkänna ettbötesstraff varigenom saken inte behöver prövas vid domstol. Om handläggningsker vid domstol avgörs målet av ensamdomare. Bestämmelserom snyltning finns upptagna i 402 och 403 §§ straffeloven. Den förstnämndaparagrafen som är subsidiär till den allmänna bedrägeriparagrafen reglerarsnyltning på hotell och annat näringsställe. Straffbarheten täcker såväl densituationen att någon under förtigande av att han inte kan betala eller ställasäkerhet därför tar rum eller förtäring eUer annans arbete och saker i anspråkoch sedan förklarar att han inte kan göra rätt för sig (p. 1) som densituationen att någon oavsett betalningsförmågan smiter från betalningen (p.2). I 403 § straffbeläggs "plankning" samt snyltning med allmäntsamfärdsmedd. Ändratyper av snyltning än hotell-, restaurang-, taxi- och tågsnylt-ning, t. ex."plankning" dier sådana faU som enligt svensk lag hänförs till"annat dylikt" polisanmäls aldrig. Snyltningär en s. k. förseelse, dvs. det ankommer på polismästaren att handlägga saken,själv svara för utredningen, meddela ätalsunderlåtelse, fordegg eller föratalan vid domstol. Snyltningsbrottenförutsätter "åtalsbegäran" från målsägandens sida för att tas upp avpolisen. Flertalet fall görs upp genom att gärningsmannen betalar innan sakenbehöver anmälas. Normalt går det till så att hotellet, restaorangen ellertaxiföraren meddelar polisen att betalning erlagts, varefter anmälan alertas.Polisen skriver då av saken. Det enda som kvarstår är en notering ivaktprotokoUet att anmälan inkommit och att denna återkaUats. I derelativt få fall, då anmälan fullföljs, beaktar polisen den omständigheten attvederbörande gjort rätt för sig i efterhand. I så fall ges i regelåtalsunderlåtdse med varning. FaUsom enbart avser snyltning kommer så gott som aldrig till domstolarnasbedömning. I så fall rör det sig om snyltning till mycket höga bdopp, t. ex.omfattande hotellkostnader. Det normala är dock att sådana snyltningsbrottutgör del av annan brottslighet, t. ex. checkbedrägerier. 1975/76:148 22 A/SOslo Sporveier har infört ett system med kontrollavgift. Passagerare som intekan förete gUtig biljett skall enligt § 10 i befordringsved-tekter fortunnelbanan (BTb) betala en extra avgift om . Kan den ertappade intebetala denna avgift får han skriva under en utfästelse att betala . Skeringen bdalning sänds en påminnelseavi ut. Om det trots detta inte kommer innågra pengar och vederbörandes namn återkommer på nya obetalda förbindelser,kan det bli tal om anmälan. Endast vid upprepade återfall sker polisanmälan. Ettspeciellt utformat snyltningsbrott av den typ som finns i de flestakontinentala lagar saknas i engelsk rätt. De typiska fallen av snyltning faUeri stället under två avsnitt av "Theft Act" av , nämligensection 15 och 16. Härtill kommer vissa specialstraffrättsliga stadganden. De isection 15 och 16 behandlade fallen motsvarar tUlsammans i stort settbedrägeriparagrafen i BrB. För att ett fall av snyltning skall rymmas underettdera eUer eventuellt båda av dessa lagrum förutsätts nödvändigtvis att ettvilseledande föreligger. Under denna förutsättning inbegriper de båda lagrummensnyltning avseende måltider (section 15) och snyltning avseende järnvägsiresor,taxiåkning och logi (section 16). Även andra prestationer, t. ex. tillträdetill föreställning, torde kunna räknas hit. Utanförsection 15 och 16 kommer de fall, där vilseledande inte kan påvisas.Fripassageraren på tåg som kite har vilselett någon han har t. ex. inteblivit iakttagen kan inte straffas enligt de anförda lagrummen. Act 1889 i section 5 innehåUer emeUertid bestämmelser om straff förgratisåkning oberoende av om vilseledande föreligger. Enligt nämnda lagrumskall varje passagerare som inte kan förete giltig biljett på begäran avkonduktören antingen betala färdavgiften eller lämna namn och adress. Vägrarhan att efterkomma denna begäran, straffas ban med böter inte överstigande 10pund. Han kan också kvarhållas uitill dess ett rättsligt förfarande mot honomkan inledas. Lagrummet innehåller även straffpåföljder för den som har fÖravsikt att underlåta att betala. Tillgreppav varor ur varuauto maler betraktas i engelsk rätt som stöld oberoende av omgärningsmannen kommer i besittning- av varorna genom att bryta upp automateneller genom att begagna falska mynt. Vad gäller prestationsautomater finns iPost Office Act 1953 i section 65 A en särskUd bestämmelse som bl. a. tar siktepå telefonautomater. tyska strafflagen har vissa snyltningsbrott brutits ut ur den allmännabedrägeriparagrafen (§ 263), tUl särskUd behandling i § 265 a. 1975/76:148 23