prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Tillstånd tUlbedrivande av sådan buss- och spårvagnstrafik (linjetrafik), som det här ärfråga orn, meddelas av enligt 5 § förordningen (1940:910) ang.yrkesmässig automobUtrafik. skall också fastställa taxan förpersonbefordran. Vid sådant förhållande finner utredningen att det liggernärmast tiU hands att även prövar förutsättningarna för uttagandeav kontroUavgift samt svarar för tillsynen över denna verksamhet. Brottmålsutredningenföreslår att den sålunda erforderliga regleringen sker genom en kungörelse omrätt för vissa trafikföretag att uttaga kontrollavgift. I kungörelsen bördenna rätt fastslås. Enförutsättning för tillämpning av systemet med kontrollavgift skall sålunda varaatt ger tillstånd efter viss prövning. Utredningen föreslår atttrafikföretaget till grund för tiUståndsprövningen inger en plan öververksamheten. Denna plan, angående vUken närmare bestämmelser kan ges honomtillämpningsföreskrifter av , skall innehåUa en beskrivning avden kontrollapparat som företaget förfogar över, formerna för uttagandet avkontrollavgift och de begränsningar som anses böra gälla (åldersgränser, hänsyntill vissa omständigheter i de enskUda fallen osv. Utredningenanser att huvud:regeln i sådana planer bör vara att en resenär, som inte kanvisa upp färdbevis eller innehar ett färdbevis 1975/76:148 51 somär ogUtigt eller inte gäller för hela färdsträckan, bör kunna avkrävaskontrollavgift. Äv billighetsskäl anser utredningen det. dock vara nödvändigtatt i likhet med vad som bl. a. gäller för lokaltrafik avståfrån att ta ut kontrollavgift i sådana fall då resenären kan lämna entillfredsstäUande förklaring tUl att han inte kan visa upp ett gUtigifärdbevis. Enligt brottmålsutredningens mening bör emeUertid inte sådana skälgodtas som kan förebäras av envar (t. ex. att färdbiljetten tappats). VissasärskUda undantag, t. ex. för fall då den resande är utiänning eUer besökandepå orten och obekant med de' lokala förhåUandena, bör enligt utredningensmening också kunna komma ifråga. Vidareanser utredningen att förutsättningar bör finnas att avstå från kontrollavgiftdå resenären är barn, under förslagsvis , som inte har sällskap medvårdnadshavaren. En annan grupp, mot vilka ett utkrävande av kontrollavgiftenligt utredningens mening kan förefalla stötande av sociala skäl, är mycketgamla och sjuka människor med begynnande senUitet eller psykiska besvär. Utredningenkonstaterar fortsättningsvis att det vid avkrävandet av kontrollavgift i vissafall kan tänkas uppstå tvist huruvida de legala förutsättningarna för en sådanåtgärd är uppfyllda och att det av den anledningen kan bli nödvändigt med en visstUlsyn över verksamheten. Som tidigare nämnts anser utredningen att även dennauppgift bör ankomma på . För att främja en enhetlig linje iverksamheten ' bör därvid ges möjlighet att meddela särskildaanvisningar som trafikföretagen skall iaktta. genom att uttagandet - av kontrollavgifter på detta sättunderkastas allmän tillsyn ges vissa garantier för rättssäkerheten. Den somanser att systemet missbrukas, t. ex. genom att givna anvisningar inte följs,bör kunna anmäla detta till som då får undersöka förhållandet.Förutsättningar bör finnas för att dra in tiUstånd ,om det visar sig att ett trafikföretag driver verksamheten på ett otillbörligtsätt; mening bör likaledes förutsättningar finnas för den enskilde attbegära överprövning av beslut om uttagande av kon-, trollavgift. Dennaöverprövning anser utredningen bör göras av i dess egenskapavtUlsynsmyndighet. Tillträdetill allmän föreställning (plankning) Förslagetorn upphävande av den särskilda snyltningsbestämmelsen i 9 kap. 2 § andrastycket BrB torde enligt utredningen få tUl följd att plankning i storutsträckning förs utanför det straffbara området. Deh som tagit sig in på ettområde utan att observeras av biljettgranskare, ordningsvakt eller annanliknande bevakningspersonal kan inte sägas ha vilselett någon. Rekvisiten för,bedrägeri föreligger då inte. 1975/76:148 52 gondäremot vid biljettkontroUen lämnar oriktiga uppgifter om sitt biljettinnehavkan gärningen bedömas som bedrägeri. Detbör i detta sammanhang också nämnas att den som obehörigen uppehåller sig påviss plats kan göra sig skyldig tUl olaga kitrång enligt 4 kap. 6 § BrB. Dennastraffbestämmelses räckvidd exemplifieras nämligen méd "kontor, fabrik,annan byggnad eller fartyg, upplagsplats eller annat dylikt ställe". :mening bör plankning inte vara kriminaliserad såvidagärningen inte är att bedöma som bedrägeri eller olaga intrång. Utredningenmenar att plankning bör mötas med förebyggande åtgärder. Det bör såledesankomma på verksamhetens utövare att genom olika kontrollåtgärder förhindraatt personer obehörigen tar sig in på det aktuella området. Brottmålsutredningenföreslår att automatmissbruk tas upp som eit särskilt brott i ett nytt lagrum,8 kap. 8 a § BrB. Enligt detta skall dömas för automatmissbrulc om någonolovligen begagnar automatapparat genom att använda falska eller främmandesedlar eller mynt, brickor eller poletter eller andra för apparaten ickeavsedda föremål. Förstraffbarhet krävs enligt förslaget att automatens mekanism utlöses och attgärningsmannen tar i anspråk de varor, tjänster e. d. som förmedlas genomapparaten. Därmed sätts en gräns mot automatinbrott, som kännetecknas av attautomaten bryts upp och att föremål tillgrips utan att mekanismen sätts ifunktion, samt mot skadegörelse, som kan föreligga då ingrepp sker påapparatens mekanism utan att gärningsmannen lyckas sätta deima i funktion elleröppna apparaten. Automatinbrott bör enligt utredningen i likhet med vad somredan nu gäller bedömas som ett stöldbrott. Med uttrycket "olovligtbegagnande" i lagtexten bör förstås att gärningsmannen använder sig avotillåtna medel, dvs. handlar i strid mot de föreskrifter som gäller förautomatapparatens hanterande. Denföreslagna straffbestämmi5lsen tar sikte på alla olika förekommande former avautomatapparater. Den brottsliga gärningen kännetecknas av att falska ellerfrämmande mynt, brickor, poletter eller andra värdemärken bmkas för att förmåapparaten att prestera men även användningen av andra föremål (t. ex. särskildaverktyg, ståltråd, dyrk o. för att sätta apparaten i funktion, avses böra medförastraffansvar för automatmissbmk. Straffsatsenför automatmissbruk föreslås bli böter eller, om brottet är grovt, fängelse ihögst . Försökeller förberedelse tUl automatmissbruk skaU enligt utredning- 1975/76:148 53 ensförslag vara straffbart endast om gärningen vid fuUbordan skulle komma attbedömas som grovt automatmissbmk. Somtidigare framhållits ger orden "eller annat dylikt" som avslutarexemplifieringen av snyltningsbrott i 9 kap. 2 § andra stycket BrB inte klartbesked om denna straffbestämmelses fulla räckvidd. Det kan även råda osäkerhetom när en nyttighet erbjuds under fömtsättning av kontant betalning. Irättstillämpningen har utövare av olika servicenäringar (t. ex. tandläkare,läkare, frisörer) ansetts arbeta erUigt kontantprincipen såvida inte annatavtalats. Den som undergått tandläkarbehandling med upprepadeåterbesök har sålunda straffats för sin underlåtenhet att betala vid sistabehandlingstillfället. Enligt utredningen torde analogivis även andrayrkesutövare, t. ex. sådana som driver advokatpraktik, deklarationsbyråer,bilverkstäder osv. åtnjuta straffskydd, såvida inte särskUt kredUavtalträffats. Brottmålsutredningenanser inte att det föreligger tiUräckliga skäl för att vissa verksamhetsutövarepå detta sätt skall privilegieras framför andra som förmedlar tjänster ellervaror. De yrkesutövare som det här är fråga om är inte speciellt inriktade påatt betjäna en okänd allmänhet. Förutsättningar finns att bedöma kundernaskreditvärdighet och behandlingen eller tjänsten kan mycket väl erbjudas motförskottsbetalning eller, i fråga om pågående behandling eUer service, mot betalningefter varje arbetstillfälle. Utredningenanser sålunda att nu aktueUa verksamhetsutövare inte bör tillerkännas någotspeciellt straffskydd. I den mån tandläkare, läkare eller andra dylika utövareav serviceverksamhet inte får betalt för sina tjänster, bör skulden enligtutredningens mening regleras på civUrättslig väg och med utnyttjande av deexekutiva medel som samhället anvisar för framtvingande av betalning. Utredningenerinrar i detta sammanhang vidare om att tiU 9 kap. 2 § andra stycket iblandhar hänförts den situationen att någon som får betjäna sig själv mot betalningi viss ordning, inte gör rätt för sig. Detta kan t. ex. förekomma vidsjälvbetjäning på bensinstation. Praxis har emellertid gått i den riktningenatt dessa gärningar Uksom tillgrepp i självbetjäningsbutiker o.d. bedöms somtiUgreppsbrott. Anledning saknas därför enligt utredningen att särskilt regleradessa fall. F.n. täcker straff stadgandet för snyltning även den situationen att "någonsom har att betjäna aUmänheten efter viss taxa tar betalt utöver taxan utanatt påvisa avvikelsen". framhöll i förarbetena tUldenna bestämmelse att den endast var tiUämplig om allmänheten hade rätt att bUbetjänad efter viss taxa. Skyldighet att stå till tjänst på detta sätt åliggert. ex. taxichaufförer och stadsbud. Utredningenhar funnit att det nära nog aldrig förekommer att denna 1975/76:148 54 Enligt utredningens mening synes den ej heller fylla något praktisktbehov. I den mån överträdelse av angiven art förekommer och ett straffrättsUgtingripande aktualiseras torde gärningen normalt kunna bedömas som bedrägeri. IåtskUliga faU bör dét dock menar utredningen vara möjligt och- önskvärt att istäUet för sådant ingripande sätta in andra åtgärder" av disciplinär naturinom ramen för det aktueUa anställningsförhållandet. Förslagetatt begränsa straffbai heten för plankning till fall där rekvisiten förbedrägeri är täckta kan medföra problem då det gäller att tvångsvis avvisasådana personer som tar sig in på visst område utan att betala. Rätten förenvar att gripa och kvarhålla en person är nämligen avhängig av att dennegjort sig skyldig tUl brott vara kan följa fängelse (24 kap. 7 § andra stycketRB). Genom att plankning sålunda i stor utsträckning kommer att undandrasstraffskydd, brister fömtsätt-' ningarna för gripande. Frågan gäller då vUkaåtgärder verksamhetens utövare skall kunna vidtaga mot personer som vägrar attfölja anma-ningen att lämna området för föreställningen. Brottmålsutredningenanser att behovet av tvångsingripanden mot personer som ertappas med att plankainte utgör något större problem. Utredningen framhåller emellertid att ettupphävande av snyltningsbestämmelsen kan medföra viss osäkerhet främst i vadgäller möjligheten att tvångsvis avvisa den som obehörigen tar sig in påområde för föreställning. Utredningen anser att det därför kan vara motiveratatt denna rätt blir uttryckligen fastslagen och ges generell tillämpning. allmänna ordningssladgan (1956:617) ges föreskrifter om offentligatillstäUningar, varmed i första hand avses "teaterföreställning, konsert,tävling och uppvisning i sport och idrott, danstillställning, biografföreställning,cirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen, festtåg samt tUlställning avannat slag, som anordnas för aUmänheten och som icke avses i lagen om aUmännasammankomster". Uppräkningen svarar i stort sett mot alla sådanaverksamheter där plankning kan tänkas ifrågakomma. Enligt16 § allmänna ordningsstadgan skall anordnaren av offentiig tillställning svaraför att god ordning råder vid tillstäUningen. Han är därvid skyldig att stäUasig till efterrättelse de föreskrifter med avseende å ordning och säkerhet sompolismyndigheten meddelar. besökande som åsidosätter sådan föreskrift kanavvisas. mening torde en reglering av rätten att avvisa personersom inte betalar inträdesavgift tUl offentlig tUlställning inte ha någonomedelbar betydelse för ordningens upprätthållande. Som tidigare nämnts måstedet emellertid vara ett -påtagligt intresse för anordnaren att denna rättfastslås. De skyldigheter som åvilar honom att 1975/76:148 55 tillse,att gällande föreskrikter om ordningens upprätthållande efterlevs, synes enligtutredningen också väl kunna förenas med en förpliktelse för dem som ägertUlträde till föreställningen att iakttaga gällande villkor för tUlträdet. Brottsmålsutredningenföreslår därför i fråga om plankning att rätten att avvisa personer, somobehörigen tar sig in på område för offentlig tillställning, uttryckligenfastslås i aUmänna ordningsstadgan. Utredningen anser att bestämmelsenlämpligen bör införas som ett nytt andra stycke tUl stadgans 16 §. anservidare att de synpunkter som här anförts angående behovet av att tvångsviskunna avvisa dem som obehörigen bereder sig tillträde tUl föreställning i vissutsträckning även kan gälla personer som snyltar på kollektiva trafikmedel.Utredningen tänker då på sådana sällsynta fall där resenären ej kan uppvisagiltigt färdbevis eller lösa sådant och erlägga eventuell kontrollavgift samtdär kontrollören inte anser att fömtsättningar finns att låta honom undertecknaförbindelse att senare betala avgiften. I lagen (1975: 28) omordning och säkerhet inom järnvägsområde, som ersätter den tidigare kungörelsen(1970: 56) om upprätthållande av ordning och säkerhet inom järnvägsområdestadgas bl. a. att järnvägstjänsteman i säkerhets- eller ordningstjänst fårfrån järnvägens område avlägsna den som uppträder bemsad eller stör ordningeneller genom sitt uppträdande äventyrar säkerheten i jämvägsdriften. I trängandefall får sådan person tas i förvar. I så fall skall polisman ofördröjligenunderrättas. Förvarstagandet består tiU dess polisman kommer tiUstädes ellerbehovet av förvar eljest upphör (1 §). Brottmålsutredningenföreslår att dessa bestämmelser kompletteras med ett stadgande om rätt förtågbefäl att från tåg avlägsna sådan resenär som vägrar att ställa sig tillefterrättelse de villkor som gäller för betalning av färdbiljett. Enmotsvarande bestämmelse bör enligt utredningens mening även tas in i denkungörelse om rätt att ta ut kontroUavgift, vilken enligt utredningens förslagskall bli tillämplig på andra trafikföretag än SJ. Brottmålsutredningenavvisar tanken på att legalisera den praxis som utvecklas på vissa håll och sominnebär att polisen "ligger på" anmälningar om snyltning i väntan påatt saken skall upp utan ingripande på straffrätlslig väg. Även omförfarandet kan förefalla ändamålsenligt anser utredningen att en bestämmdsemed denna innebörd skulle möta principiella betänkligheter. Det kunde med skälgöras gällande att motsvarande ordning borde tiUämpas vid andra typer av förmögenhetsbrott,där gärningsmannen genom att betala i efterhand kan 1975/76:148 56 repareraen genom brottet uppkommen skada. Det är menar utredningen svårt att påstå attbedrägligt beteende skiljer sig från andra brott genom sinastraffbarhetsrekvisit, även om den tänka begränsningen endast skulle ta siktepå vissa typer av snyltning. Utredningen anser vidare att även rättviseskäl kananföras mot en sådan ordning. De som inom respit-tiden kan skaffa fram pengarblir privUegierade och kan "köpa sig fria" från straff. Genom attsanktionera det aktueUa tillvägagångssättet skulle man sålunda ytterligareunderstryka uppfattningen att straffbeläggandet endast har tUl syfte atttUlgodose målsägandens krav på betalning samt att polisens uppgift är attfungera som "inkassomyndighet". Brotlmålsutredningenföreslår i stället, under fömtsättning att fängelse bibehålls i straffskalanför bedrägligt beteende, att 12 § polisinstmktio-nen (1972: 511) ändras så attdär angivna möjlighet att underlåta att vidarebefordra rapport om snatteri tUlåklagare även kommer att gälla nämnda brott. En fömtsättning förrapporteftergift skall därvid enligt utredningen vara att det bedrägligabeteendet med hänsyn tiU värdet och omständighetema i övrigt framstår somobetydligt. Enligt utredningens uppfattning bör det däremot inte gälla somuttryckligt villkor att gärningsmannen gjort rätt för sig efterbrottets begående. Somtidigare anförts har brottmålsutredningen föreslagit att straffskalan förnormalfall av automatmissbmk skall vara böter. På gmnd härav erfordras intenågon särskild reglering i 12 § polisinstmktionen för till-, lämpning avinstitutet rapporteftergift beträffande dessa brott. Utredningen framhålleremeUertid att automatmissbmket till sin natur är sådant att det förutsätterviss förslagenhet och att även förfarandet ofla är kvalificerat. Från dessasynpunkter anser utredningen att man vid dessa brott ändå bör vara ganskaåterhållsam vid tillämpningen av institutet. Brottmålsutredningenbetonar att bakom de av utredningen här tidigare redovisade, i första handframlagda förslagen ligger den grundläggande principen att det kriminaliseradeområdet främst bör begränsas genom straffrättsliga reformå.tgärder, varigenomklart markeras vad som skall utgöra brott och medföra straff. Eftersomutvecklmgen inom svensk kriminalpolitik gått i en bestämdriktning mot "avkriminalisering" på straffprocessueU väg harutredningen emellertid ansett det vara följdriktigt att också presentera ettalternativt förslag som bygger på denna förutsättning. Medutgångspunkt i önskemålen att åstadkomma en förenkling och nedtrappning avrättsvårdens arbete med mindre förmögenhetsbrolt har brottsmålsutredningendärvid ansett det ändamålsenligt att skapa en 1975/76:148 57 särskUdförseelse som täcker olika former av snyltning (även "bedrägerifallen")men markerar en klar gräns mot bedrägeribrottet. Utredningenhar sålunda stannat för att som alternativt förslag skissera en enhetligsnyltningsbestämmelse, vUken skall täcka hela det straffbara området men ocksåge uttryck för uppfattningen att snyltning har lågt straffvärde. Det valdautgångsläget är att snyltning liksom nu skall avse underlåtenhet att betala förbegagnandet av vissa nyttigheter som erbjuds imder fömtsättning av kontantbetalning. Dämnder ryms menar utredningen såväl den situationen att någon medbibehållen anonymitet smiter från betalningen som att någon begagnarnyttigheten med snyltningsuppsåt och därefter förklarar att han inte kan ellervill betala. mening är det emellertid önskvärt att det kriminaliserade området om särskilt straffskydd skall finnas begränsas, varför utredningenuppställer vissa allmänna fömtsättningar som enligt dess mening alltid måstevara infriade för att straffbarhet skaU föreligga. Fördet första bör det vara uppenbart att begagnandet av nyttigheten enligt allmänkutym sker under fömtsättning av kontant betalning, dvs. att betalning skallerläggas antingen före eller efter tillhandahållandet avnyttigheten. Enandra fömtsättning bör enligt utredningen vara att den som till-handahåUernyttigheten har att betjäna "en okänd allmänhet". Slutligenbör den fömtsättnuig gälla att det specieUa straffskyddet begränsas tUl vissanäringar eller verksamhetsgrenar, där det föreligger särskilt stor risk förmissbruk. Fråndessa utgångspunkter konstaterar utredningen att underlåtenhet att göra rättför sig på hotell eller restaurang, som sedan gammalt ansetts vara straffvärd,även i ett alternativt förslag bör täckas av snylt-ningsparagrafen.Straffbarheten bör dock begränsas till att avse logi och förtäring på sådantnäringsställe, som bedriver allmän service såsom hoteU, pensionat, restaurangeller kafé. mening bör taxisnyltning vidare ha sin givna plats i detsärskUda straffstadgandet. Utredningen betonar emellertid att även omtaxisnyltning sålunda kriminaliseras bör det lämpligen ankomma på ett centraltbrottsförebyggande organ att söka tillse att överenskommelser träffas medtaxiförbund och andra berörda intressenter om införande av vissa generellaregler om formema för förskottsbetalning. Ettbibehållande av straffansvaret för färdsnyltning kan enligt utredningen främstmotiveras av trafikföretagens intresse när det gäller möjligheterna atteffektivt kunna hävda sina anspråk på betalning. Äv viss betydelse äremellertid också möjligheterna tiU tvångsåtgärder. Utredningen anser vidareatt även om straffbarheten närmast får ett formellt innehåll man kan menarutredningen utgå ifrån att straff- 1975/76:148 58 ansvarså gott som aldrig kommer att utkrävas så bör denna typ. av snyltning ändåtas upp i ett alternativt stadgande. Vaddärefter gäller plankning anser utredningen att även ett sådant förfarande börrymmas under en eventueU ny snyltningsbestäinmelse. Därmed skapasförutsättningar för avvisning av obehöriga personer. Om förfarandet att ta sigin på ett område utan att lösa entréavgift straffbeläggs kan nämligen"plankaren" gripas och tvångsvis förpassas utanför området, varvidpolisens medverkan kan begäras. Enligt utredningens mening förefaller detsålunda vara en praktisk åtgärd att låta den alternativasnyltningsbestäm;melsen även omfatta plankning. Därmed krävs ingen särskildreglering av rätten att avvisa icke-betalande. Sammanfattningsvisföreslår utredningen sålunda att nuvarande bestämmelser om snyltning i 9 kap.BrB alternativt ersätts med ett nytt straff stadgande som omfattar 1) snyltningpå aUmänt näringsställe (hotell, pensionat, restaurang, kafé o. ), 2)taxisnyltning, 3) snyltning på kollektivt samfärdsmedd, 4) s.k. plankning. Ifråga om snyltning på kollektivt samfärdsmedd föreslår utredningen även viddenna lösning en kungörelse angående möjlighet för verksamhetens utövare attta ut en särskild avgift (kontroUa-gift). Därmed begränsas tUlämpningen avstraffstadgandet. Utredningenstidigare redovisade förslag om att automatsnyltning förs över till ett särskiltstadgande i 8 kap. 8 a § BrB avses också bli genom-nomfört oberoende av om nuvarandesnyltningsbestämmdser upphävs eller endast omarbetas. mening bör den föreslagna alternativasnyltningsbestämmelsen i första hand avse sådana gärningar som med hänsyn tilldet ekonomiska värdet och övriga omständigheter är att bedöma som ringaförseelser, d's. vad som motsvarar bedrägligt beteende. Är det däremot frågaom allvarligare brott, t. ex. omfattande hoteUsmitningar ellerrestaurangsnyltningar som sätts i system, kan enligt utredningens meningbrottet i allmänhet föras in under bedrägeri och bör även behandlas som sådant.Föreligger inte bedrägeri bör snyltningsbestämmelsen dock aUtid kunnatUlämpas. Utredningenföreslår att straffet för snyltning bestäms till böter i likhet med vadutredningen i sitt betänkande (SOU 1971: 10) Snatteri förordat beträffande demindre förmögenhetsbrotten. Inämnda betänkande har utredningen även föreslagit den ändringen i 24 kap. 7 §andra stycket RB att rätten för envar att gripa den som anträffas på bargärning eller flyende fot skall gälla inte bara då på brottet kan följafängelse utan även då det är fråga om brott som avses i 8 kap . 2 §, 9 kap. 2 §eller 10 kap. 2 § BrB (dvs. sådana brott som enligt förslaget avsågs få enbartböter i straffskalan). 1975/76:148 59 redovisadealternativa förslaget genomförs bör denna ändring även omfatta de nyasnyltningsbrotten. 2.10.3 Begränsadtillämpning av straffstadgandet framhåUer att det bör vara en allmän regel att ettStraffrättsUgt ingripande med tUlämpning av en särskild snyltningsbestämmelsebör ske som en sista åtgärd, när en civil uppgörelse visat sig vara utsiktslösoch brottet inte framstår som obetydligt. Enligt utredningen gäller dettahotell-, restaurang- och taxinäringen, där man som regel har anledning attförvänta att verksamhetens utövare själv försöker driva in sina fordringarinnan saken polisanmäls. Utredningen anser att detta också gäller de kollektivasamfärdsmedlen, där trafikföretagen ges möjlighet att ta ut kontrollavgift istäUet för att polisanmäla händelser, och i fråga om förekommande snyltningarvid allmänna tUlställningar, där den normala reaktionen mot plankning bör varaatt avvisa den som.obehörigen tagit sig in på området. Omstraffsatsen för snyltning enligt utredningens förslag sätts till böter fårpolisen också formella möjligheter att meddela rapporteftergift. Utredningenanser att detta institut bör tUlämpas i alla fall som bedöms som obetydliga.Enligt utredningen bör man dock främst räkna med att bagateUartade fall avsnyltning inte kommer att föranleda polisanmälan. 2.10.4 Särskiltyttrande angående de alternativa förslagen