prop · FZ0318 · 1975-12-31 00:00:00 — EnligtSIV har bestämmelsen tillämpats endast i ett fåtal faU och det kunde i en heldel av dessa fall ifrågasättas om inte fråga om utvisning i stället borde haväckts, eftersom utvisning kan ske under löpande tillståndsperiod. Närdet gäller avslag på ansökan om resedokument liksom beslut varigenom någonförklarats inte vara politisk flykting bör enligt i den mån utredningensförslag om sädan förklaring skulle genomföras besvären föras hos regeringen.Det bör nämligen inte ankomma på annan myndighet än att prövaflyktingskapet. Allmäntsett anser att en aUmän besvärsrätt i avlägsnandeärenden skuUe innebäravissa fördelar. Inte minst skulle en aUmän besvärsrätt kunna innebära enförstärkning av tilltron till rättstillämpningen i utlänningsärenden. Besvärsrättskulle även kunna medföra att, nuvarande möjligheter till förhalning avverkställigheten i vissa ärenden undanröjdes genom att man skulle få enbestämd besvärstid. föreslår visserligen att 51 § UflL bibehåUs. Verketfömtsätter emellertid då alt, "om Kungl. Maj:t tidigare prövat besvär iärendet, Kungl. Prop.1975/76:18 61 skallkunna ta snabb ställning tUl en ansökan om upphävande utan att remitteraärendet tiU för yttrande". Utlänningsnämndenanser i motsats till utrednmgen att övervägande skäl, främst behovet av enhetUgoch samlad praxis, talar för att besvär över polismyndighets beslut omavvisning skall föras hos . Beträffande instansordningen i övrigtifrågasätter nämnden, om det inte är lämpligast att samtliga klagomål överSIV:s beslut skall anföras direkt hos regeringen med undantag för sådana somrör tvångsåtgärder. Inleheller LO delar utredningens förslag tiU instansordning. Enligt LO skall SIVvara första instans för förpassningsärenden samt sådana avvisningsärenden därutlänningen åberopar politiska skäl. Besvär över SIV:s beslut skall kunna förashos regeringen. I sådana avvisningsärenden där polismyndighet har rätt attfatta beslut skall besvär kunna föras hos . Beiräffandeinstansordningen i frågor om flyktingskap uttalar kammarrätten i ,som enligl vad har nämnts förordar att i sådana frågor skall varaexklusiv första instans (4.2.2), att om man inte vill låta sådana ärendenbesvärsvägen prövas av regeringen, man i stället bör överväga att ändrautlänningsnämndens status så att den blir en fristående besvärsinstans mot varsbeslut talan inte får föras. Lämpligheten av en sådan ordning kan dock enligtkammarrätten inle avgöras utan en närmare utredning. Länsstyrelseni har inle någon annan erinran mot utredningens förslag än attden föreslagna instansordningen i ärenden som angår flyktingfrågor synestveksam. konstaterar att utredningens förslag innebär att sådanaärenden kan handläggas i första instans av allmän domstol, förvaltningsdomstoleller . Detta medför alt prövningen i högsta instans kan komma att ske hosregeringen i förpassningsärenden och i övrigt i högsta domstolen ellerregeringsrätten. En så splittrad ordning för prövningen av en så viktig frågasom flyktingskap ger enligt anledning tUl starka betänkligheter.Länsstyrelsen erinrar om att den ansett sig böra avstyrka alt utredningensförslag om olika prövning av flyktingstatus utan ytterligare utredning läggstill grund för lagstiftning. förordar i det sammanhanget att SIVbehålls som ett centralt organ för beslut i flyktingfrågor och att bör kunna överklagas tiU regeringen. Invandrarutredningenhar samma uppfattning som i att ärenden som angårflyktingskap bör prövas endast av och regeringen. I motsats tillutlänningsutredningen anser invandrarutredningen att frågor rörande politisktflyktingskap är av sådan karaktär att de inte kan jämställas med rena rätlstillämpningsfrågor.Regeringen bör därför enligt invandrarutredningen i sista hand ha ansvaret förbl. a. de utrikespoliflska bedömningar som ingår i prövningen av flyktingskap. 1975/76:18 62 menar att SIV- bör vara beslutande instans i aUa ärenden somberör pohliska flyktingar och andra skyddsbehövande utlänningar. Klagan översådana beslut skaU enligt flyktingrådet kunna föras hos regeringen, som ävenbör kunna pröva ärendet nådevägen. pekar i detta sammanhang påvikten av att de olika besluten motiveras ordentligt, särskUt i ärende omflyktingförklaring och om uppehållstillstånd. Enligt flyktingrådet bör det avmotiveringen till ett sådant beslut även framgå om sökanden är att hänföra tillgruppen särskilt skyddsbehövande utlänningar. 4.4Preskription av avlägsnandebeslut m. m. Preskription.I anslutning tUl sina förslag om ändringar av besvärsrätlen konstaterarutredningen att f. n. inga regler finns om preskription av avlägsnandebeslut.Detta innebär bl. a. att avlägsnandebeslut som t. ex. på grund av politisktflyktingskap inte kan verkställas kan komma alt bli gällande för mycket långtid. Visserligen har regeringen möjlighet att återbryta avlägsnandebeslut.Älerbrylningsinstitulet har dock enligt utredningen inle medfört alt deolägenheter som följer med avsaknaden av preskriptionsregler har undanröjts.Det anges således ha förekommit att avlägsnandebeslut som inte kunnatverkställas blivit gällande , kanske under utlänningenshela vistelse här i landet. För de utlänningar som omfattas av sådana beslutmed ett stående hot om verkställighet leder detta tiU en otrygghet, som enligtutredningen är helt oförenlig med principerna för vår utlänningslagstiftning.Utredningen anser därför att i UtlL bör intas en bestämmelse av innebörd attbeslut om avlägsnande skall upphöra att gälla om det inte har verkställts inomviss tid efter det beslutet vann laga kraft eller, om beslutet meddelats isamband med ådömande av frihelsberövande påföljd, efter frigiv-ningen. bör preskriptionsregeln gälla alla beslut som inle kunnatverkställas inom preskriptionstiden oavsett orsaken tUlverk-slällighetshindret. Som lämplig preskriptionstid föreslår utredningen . Genom sina förslag om ändring av besvärsreglerna samt om enpreskriptionsbestämmelse finner utredningen anledning att ifrågasätta omåterbrytnings- och underställning-instituten bör bibehållas. Vadgäller återbrytning konstaterar utredningen att detta institut infördes främstpå grund av avsaknaden av preskriptionsbestämmelser för avlägsnandebeslut sominte kunde verkställas. Om utredningens förslag till preskriplionsbestämmelseinförs, saknas enligt utredningen anledning att bibehålla möjligheten tillåterbrytning av avlägsnandebeslut på den grund att de inte kan verkställas. Prop.1975/76:18 63 Beträffande de nuvarande möjligheterna enligt 51 § UtiLatt av annat skäl än verkställighetshinder återbryta avlägsnandebeslutframhåller utredningen, att dessa möjligheter tillskapades närmast som enföljd av begränsningama i rätten att klaga på beslut om avvisning och förpassning.Genom återbrytningsmöjlighelen kunde nytillkomna skäl alltid beaktas.Utredningen konstaterar härvid att det även har förekommit att man vidåterbrytningsprövningen som "nytillkomna skäl" också betraktatomständigheter som förelegat vid avlägsnandebeslutet men som av olikaanledningar inte kommit att tillföras utredningsmaterialet. Enligl utredningensuppfattning medför dess förslag till utvidgad besvärsrätt samt de krav påfiUlständiga utredningar med partskommunikation m. m. som uppställs,att inte heUer återbrytningsmöjlig-heterna beiräffande avlägsnandebeslut avandra skäl än verkställighetshinder längre behövs. Utredningen föreslår därföratt reglerna i 51 § UtlL om återbrytning upphävs. Ianslutning lill det förda resonemanget pekar utredningen på Kungl. Maj:tsmöjlighet att enligt 26 § i då gällande regeringsform ge nåd i brottmål,vilket i praxis kommit att också omfatta beslut om förvisning. Övriga formerav avlägsnanden kan inte bli föremål för nåd. Utredningen hänvisar till attgrundlagberedningen i betänkandet (SOU 1972: 15) Ny regeringsform. Nyriksdagsordning hade föreslagit att regeringen skuUe kunna genom nåd undanröjaeller mildra straff eller annan brottspåföljd, konfiskation eller annan sådanrättsverkan av gärning samt efterge annat liknande av myndighet beslutatingrepp i enskilds rörelsefrihet eller egendom. Innanför nådeområdet skulleenligt utredningen falla såväl förvisning som utvisning och förpassning. Utredningenunderstryker alt dess förslag om slopande av återbrytningsinsti-lulet inte äravsett att medföra någon inskränkning i de nådemöjligheter som förordals avgrundlagberedningen. Vadslutligen gäller regeln i 47 § UtlL om underställning konstaterar utredningen,att utlänningspolitiken vid regelns införande utformades främst genomden centrala utlänningsmyndighetens avgöranden i enskilda tillslåndsärenden.Avsikten med regeln om alt skapa garantier för att regeringen som politisktansvarig instans fick avgöra invandrings-politiskt betydelsefulla ärenden ochsålunda utforma praxis i fråga om liknande ärenden. har statsmakternafrämst genom de i prop. 1968: 142 fastställda rikflinjerna förinvandringspolitiken tagit på sig elt ansvar för poliflkens utformning så attunderslällningsinstilutet inte längre framstår som meningsfullt. Uredningenuttalar också alt nuvarande ordning utgör avsteg från principen attförvaltningsmyndighet har alt inom ramen för givna riktlinjer självständigt ochpå eget ansvar avgöra frågor inom sitt kompetensområde. Utredningen föreslårsåledes atl också regeln i 47 § UtlL om underställtiing upphävs. 1975/76:18 64 Utredningensförslag att införa preskriptionsregler mottas mycket positivt eller lämnasutan erinran av de flesta remissinstanserna. Ingen instans avstyrkerförslaget. Den föreslagnapreskriptionstiden anses emeUertid av flera remissinstanser alltförkort. RPS anser detta men framhåller att liden inte bör bestämmastill längre än . Föreningen finner det vara av vikt att begreppet verkställighet i dettasammanhang inle tolkas för snävt. Föreningen anför vidare: Omen utlänning, som drabbats av ett beslut om utvisning eUer förvisning medförbud att återvända , självmant lämnat riket, har enligt ettformellt betraktelsesätt verkställighet inte skett och beslutet skulle dåenligt förslaget bli föremål för preskription . I så fall skulle,om förbudet att återvända avser än , preskription inträdainnan förbudsliden gått till ända. Det synes knappast vara en ändamålsenligordning. Enligt föreningens mening bör med verkställighet i nu förevarandeavseende jämställas alt utlänningen efter beslut om hans avlägsnande självmantlämnat riket. Det synes också böra övervägas, om icke preskriptionstiden är förkort, när förbudet atl återvända avser än . En möjlighet synesvara all låta preskriptionstiden anknyta till tiden för återreseförbudet, dockmed elt maximum för preskriptionstiden pä förslagsvis fem är. EnligtFöreningen förekommer det inte sällan att utlänning, somförvisats, håller sig undan och lämnar landet utan att ha delgivitsförvisningsbeslutet. Med den föreslagna preskriptionstiden skulle han efler tvåår riskfritt kunna återvända till riket även om förvisningen gällt för längretid. Föreningen anser att preskriptionstiden lämpligen bör bestämmas till femår. Utlänningsnämndenanser att preskriptionstiden för beslut om förvisning bör förlängas. Dettaskulle enligt nämnden vara motiverat av att det i dessa fall ofta är tidsödandeatt lösa verkställighetshinder av teknisk natur. Nämnden föreslår därför attpreskriptionstiden för beslut om förvisning ändras till . Frågan om preskription avbeslut om förvisning är enligt alt bedöma annorlunda än frågan ompreskription av andra former av avlägsnande. I förvisningsfan måste man enligtSIV beakta dels samhäUets intresse av att kunna verkstäUa ettavlägsnandebeslut beträffande en grov brottsling, dels att det rörsig om personer som håller sig undan och som inte kan anträffas förverkställighet förrän . Det har förekommit fall därförvisningsbeslut har kunnat verkställas först efler därför attutlänningen inte har kunnat anträffas för verkställighet, och det är inlesäkert att han över huvud taget vistats i . Det kan åandra sidan förekomma att en person som dömts till förvisning har förvärvatmycket stark anknytning till Prop.1975/76:18 65 Sverigeoch det har även hänt att förvisningsbeslut verkstäUts beträffande den somhaft stark anknytning hit. Verket är därför inte berett att tillstyrka engenerell preskriptionsregel beträffande förvisningsbeslut. förordar istäUet att förvisningsbeslut liksom hittiUs får upphävas efter prövning i detenskilda fallet. En riktpunkt bör vara att förvisningsbeslut som inteverkställts bör upphävas senast efter frigiv-ningen från det i sambandmed förvisningsbeslutet ådömda frihetsstraffet, eller, om frihelsberövandepåföljd inte ådömts, frän den dag förvisningsbeslutet vann laga kraft. LOger uttryck för i stort sett samma uppfattning som och anser sålunda attbeslut om förvisning inte skall vara föremål för preskription. Enligt LO:smening bör nuvarande ordning bibehåUas innebärande att tt förvisnmgsbeslut kanupphävas genom efterprövning i det enskilda fallet. Länsstyrelseni konstaterar, i likhet med andra remissorgan, att den somdrabbas av elt avlägsnandebeslut kan med utredningens förslag slippaverkställighet genom att hålla sig undan. ifrågasätterlämpligheten av en sådan bestämmelse och förordar, såvitt angår beslut omavvisning eller förpassning, att föreslagen preskription inträder endast omverkställighet inte kunnat ske på gmnd av politiskt verkställighetshinder ellerdärmed jämförbart förhållande. är vidare tveksam tiU att låtapreskription inträda för beslut om förvisning eller utvisning. Beslut omförvisning meddelas endast om utlänningen begått brott som kan medföra fängelsei eller däröver och beslut om utvisning är enligt länsstyrelsenmerendels grundade på utiänningens brottslighet. framhåller ocksåatt nämnda beslut oftast är begränsade i tiden. Under sådana förhållanden kandet enligt knappast vara lämpligt att låta sådanaavlägsnandebeslut preskriberas . föreslår därför attbeslut om utvisning eller förvisning skall begränsas till att avse en längstatid av förslagsvis efter verkstäUighet eUer, där sådan omöjliggörs pågrund av politiskt verkställighetshinder eller annan därmed jämförbaromständighet, från beslutets meddelande eller straffs avtjänande. Utredningensförslag om slopande av ålerbrytningsrätten i 51 § UtlL lämnas av flertaletremissinstanser utan kommentar. RPStiUstyrker förslaget under förutsättning att utredningens förslag om utvidgadbesvärsrätt och om införande av en preskriptionsregel införs. Länsstyrelseni , som i likhet med utredningen har konstaterat attåterbrytningsmöjlighelen har missbmkats i tydligtförhalningssyfle, tillstyrker också förslaget. förutsätterdärvid, liksom utredningen, att det i gmndlagsförslaget (prop. 1973: 90)upptagna nådeinstitutet ges en sådan tillämpning alt det kan 5 1975176.1 saml. 1975/76:18 66 användasför att upphäva av förvaltningsdomstol i sista instans meddelatavlägsnandebeslut. SIVavstyrker, som tidigare nämnts, att återbrylningsinstitulet i 51 § UtlL slopas.SIV konstaterar visserligen alt bestämmelsen utnyttjats på ettsätt som inneburit missbruk och försök att förhala verkställigheten av ettavlägsnandebeslut. Dess avskaffande skulle emellertid enligt kunna ledatill stötande resultat, om nytillkomna omständigheter av vad slag det vara måinte skulle kunna beaktas efter besvärsti-dens utgång. Med hänvisning tiUutredningens uttalanden om tillämpligheten av nådeinsfltulel framhåller ,atl gmndlagberedningens förslag ännu inle genomförts. Vidare påpekar attfrågor om "alhnän nåd" handläggs inom medan detdäremot är inri-kesdepartementeti som handlägger utlänningsärenden. framhåUer att återbrylningsmöjligheten utgör för utlänning ettresningsliknande rättsmedel som det visat sig föreligga ett verkligt behov avalt kunna tUlgå. Visserligen kan detta behov komma alt minska i och med att denya besvärsreglerna införs, men från rättssäkerhetssynpunkt bör institutet ändåbibehållas. avstyrker därför förslaget. Utredningensförslag i denna del avstyrks vidare av invandrarutredningen och LO. Deflesta remissinstanserna förbigår också utan kommentar utredningens förslag omslopande av underställningsmöjligheten i 47 § UtlL. Några instanser är dockuttalat kritiska mot förslaget. SIVpåpekar att besvärsrätlen inte innebär någon garanti för all ett ärende kommerunder regeringens prövning, eftersom det inte är säkert att utlänningenutnyttjar sin besvärsrätt. Dessutom föreligger inte klagorätt om elt för utlänningenpositivt beslut meddelas. framhåller vidare alt ett utlänningsärende kaninnefatta så känsUga utrikespolitiska avgöranden att det inte bör ankomma påannan än en politisk instans afl fatta beslut. Underslällningsmöjlighelen harenligt endast begagnats i etl fåtal fall, varför institutet inte kan sägasvara särskUt betungande för regeringen. anser det mot bakgmnd av anfördasynpunkter nödvändigt att regeln i 47 § UtlL bibehålls. Utlänningsnämndenavstyrker förslaget och anser att det alltjämt bör finnas möjlighet för attunderställa regeringen viktiga ärenden av principiell betydelse. Invandrarutredningenfinner det vara mycket värdefullt för en förvaltningsmyndighet som att hadenna underställningsmöjlighet för att ge regeringen tillfälle att skapa enpraxis tUl ledning för myndighetens framtida prövning av likartade ärenden.Invandramtredningen pekar härvid också på att en motsvarande ordning infördes imedborgarskapslagen (9 a §) i samband med att beslutanderätten i medborgarskapsären- Prop.1975/76:18 67 denöverfördes från regeringen till . anser således attregeln om underställning i 47 § UtlL bör bibehåUas. 4.5Särskilda tvångsåtgärder i utlänningsärenden Enligt utredningens mening bör myndighetema också ifortsättningen ha rättsligt reglerade möjligheter att ingripa mot utlänning medtvångsåtgärder för att underlätta verkställighet av kommande eller redanmeddelade avlägsnandebeslut. En sådan ordning erkänns också i deinternationella konventioner, som innehåller bestämmelser om fribetsberövanden.Utredningen pekar emellertid på tidigare berördabestämmelser (2.1.2) om rätt att inför domstol påfordra en prövning avfrihelsberövandels laglighel. Man framhåller att det ibland har ifrågasatts omUtlL:s bestämmelser om förvarslagande uppfyller detta kouvenflonskrav. är det angeläget att denna oklarhet undanröjs. Utredningen fästerockså uppmärksamheten på departementschefens uttalande i prop, 1954: 41 (s.59), att UtlL:s uppgift är att skapa rättsliga garantier mot godtyckUg behandlingoch i största möjliga utsträckning ge en tryggad ställning också åt uflänning. Utredningenhar sett det som sin främsta uppgift att undersöka om och i vad mån UtlL:sbestämmelser om förvarstagande kan anses förenliga med de principer som sålundaligger till grund för UtlL. Utredningenanför alt förutsättningama för tagande i förvar är mer begränsade än vad somdirekt framgår av lagtexten. I denna talas endast om att fråga uppkommer omavvisning, förpassning eller utvisning eller också om verkställighet avavlägsnandebeslut. Vid lagens tillkomst uttalades nämligen att enbart den omständighetenalt beslut om utlännings avlägsnande inte kunde verkställas intefick utgöra grund för att han logs i förvar eller ställdes under uppsikt. Föralt sådan åtgärd skulle få tillgripas måste vid sidan av verkställighetshinderföreligga andra omständigheter, som gjorde den påkallad, t. ex. fara för attutlänningen höll sig undan eller för alt han skulle komma alt här bedriva förriket skadlig verksamhet (prop. 1954: 41 s. 103). I betänkandet sägs attUtlL:s bestämmelser om förvarstagande i sin nuvarande utformning lämnar eltalltför stort uirymme för en diskretionär prövning. Liksom när det gällerandra frihelsinskränkande åtgärder bör förutsättningarna för frihelsberövandeenligl UtlL vara noggrant reglerade i lag. Utredningen finner det härvidlagnaturligt att anknyta till om anhållande och häktning. Av intresseär främst bestämmelsen i RB atl häktning får tillgripas om vederbörande är påsannolika skäl misstänkt för brott och del skäligen kan befaras att hanundandrar sig lagföring eller straff. Utredningenkonstaterar i fråga om förutsättningarna för att meddela 1975/76:18 68 beslutom avvisning, förpassning eUer utvisning att det är omöjUgt atl på förhand medbestämdhet avgöra om sådant beslut kommer att meddelas, även om formellaförutsättningar föreligger. Emellertid bör det som en förutsättning förförvarstagande krävas att det föreligger sannolika skäl för alt ettavlägsnandebeslut kommer att meddelas. Förslaget fömtsätter alltså att denmyndighet som har tagit upp fråga om avlägsnande gör en bedömning avsannolikheten av ett sådant beslut. Detta synsätt gäller dock inte redanmeddelade avlägsnandebeslut. Sådana beslut skall verkstäUas om inte s. k.politiskt verkställighetshinder föreligger. I sådana faU bör det förförvarstagande således i likhet med gällande ordning endast krävas att detuppkommit fråga om verkställighet av avlägsnandebeslut. Behov av att kunna tauflänning i förvar föreligger enligt utredningen endast om det finns anledninganta att utlänningen på något sätt kommer att försvåra eller förhindraverkställigheten av ett kommande eller redan meddelat avlägsnandebeslut. Dennabegränsning av förvarslagan-demöjligheterna framhölls också i motiven tUl UtlLmen kom aldrig tUl uttryck i lagtexten. Utredningen framhåller att så bör ske.Som en andra fömtsättning för förvarstagande bör således i lagtexten anges attdet på grund av utlänningens personliga förhållanden eller omständigheterna iövrigt kan befaras att utlänningen håller sig undan. Idetta sammanhang berör utredningen en annan fömtsättning för förvarstagande,nämligen att utlänningen kan antas komma alt här bedriva för riket skadligverksamhet (jfr prop. 1954: 41 s. 103). Enligt utredningens mening torde sådanverksamhet i allmänhet utgöra brott enligt strafflagstiftningen och såledestvångsmedlen anhållande och häktning stå till förfogande. Utredningen anserdärför att anledning saknas att införa motsvarande möjligheter tiUfrihelsberövande i UtlL. Utredningen behandlar därefter förvarstidens längd och anser att förvarunder liksom f. n. skall begränsas lill sådana fall då fortsattförvar bedöms vara av synnerlig vikt. Den tid som utlänning enligt UtlL längstfår hållas i förvar utan att syimerliga skäl föreligger utgör tre månader.Uiredningen anser för lång och föreslår att den inskränks tUl enmånad. Föratt en utlänning skall kunna håUas i förvar än en månad bör såledesenligt utredningen som en fömtsättning gälla, att det föreligger synnerligaskäl till fortsatt förvar. Som exempel på synneriiga skäl anger utredningen attutiänningen vägrar uppge vem han är, att han lämnar falska uppgifter om sigsjälv så att hans identitet inte kan fastställas eller att det pågår utredninghumvida något land är villigt eller genom avtal skyldigt att ta emot honom. Förslagetom begränsning av giltighetstiden för beslut om lagande i förvar till en månadfår till följd att myndighet eller förvaltningsdomstol, som finner anledningatt hålla utlänning i förvar , måste 1975/76:18 69 minsten gång besluta om åtgärden skall bestå. Meddelas inte sådant beslutföre gUtighetstidens utgång skall utlänningen omdelbart friges. Ställande under uppsikt. Ianslutning till nu redovisade överväganden konstaterar utredningen att UtlLinte närmare anger i vilka fall utiänning kan StäUas under uppsikt närförvarstagande bedöms som en alltför ingripande åtgärd. Enligt utredningensuppfattning bör det emellertid av lagen framgå att svårare frihelsinskränkandeåtgärd inte får tillgripas än som är motiverad i det enskUda fallet.Utredningen föreslår därför att i UtlL intas en bestämmelse enligt vUkenmyndighet i stället för förvarstagande får, om det finns tillfyllest, åläggautlänning anmälningsplikt hos polisen eller föreskriva annat villkor somerfordras för att hålla honom under uppsikt. I frågaom vilken myndighet som skall kunna förordna om frihetsLnskränkande åtgärdanser utredningen det vara följdriktigt, att detta liksom f. n. tillkommer denmyndighet som handlägger själva frågan om avlägsnande eller om verkställighetdärav. Denna ordning torde enligt utredningen inte heller strida mot deintemationella överenskommelser, vartUl anslutit sig.