prop · FZ0342 · 1975-12-31 00:00:00 — Undersökningen av åldersfaktorn visar däremot att färre tilltaladei åldern dömdes tiU frihetsstraff enligt BrB, vilket förhållande i ochför sig borde påverka medelvärdet för ådömt frihetsstraff i skärpande riktningför BrB-tidens del. framhåller dock att denna grupp är så pass litenatt den endast i ringa utsträckning torde kunna förklara den allmänna slraffskärpningen.Den kriminella belastningen för tilltalade i mål om grov stöld vargenomsnittligt högre under BrB-tiden . Liksom i fråga om stöld bordedetta förhållande emellertid inte 1975/76: 42 50 tiUmälasnågon nämnvärd betydelse eftersom de tiUtalade varkraftigt belastade. Närdet gäller tillvägagångssättet vid stölden har delat inundersökningsmaterialet i tillgrepp genom inbrott och i andra tillgrepp. Inbrottsstöldernadominerar materialet och har i sin tur delats in i inbrott i försäljningslokaloch inbrott i annan lokal (lägenhets- och sommarstugeinbrott samt inbrott i bU).Av det totala antalet grova stölder som undersöktes utgjorde under SL-tiden och under BrB-tiden. Av 141 undersöktadomar angående stöld hade endast i ett fall antecknats att brottet förövatsgenom inbrott. Inbrottet hade här gjorts i en affärslokal där varor tUl eltvärde av hade lillgripits. I domen, meddelad av underrätt , fannsantecknat att gärningen bedömts som stöld framför allt därför att dörren tillaffärslokalen hade öppnats lätt och utan skador med en mejsel. Den tUltaladevar tidigare dömd sex gånger. Straffet bestämdes lill fängelse . Inbrotti försäljningslokal utgjorde av samtliga undersökta grova stölderunder SL-tiden. Lägenhelsinbrolt och inbrott i bil utgjorde vardera 8 procentunder medan övriga avsåg inbrott i andra utrymmen. För BrB-tidensdel utgjorde inbrotten i försäljningslokal , lägenhelsinbrotlen 10procent, inbrotten i bil och övriga inbrott i annat uirymme. Detsålunda redovisade materialet tycks bl. a. ge vid handen att inbrotten iförsäljningslokal har ökat från 28 tiU medan inbrotten iospecificerad lokal har sjunkit från efter BrB:s tiUkomst. Vadgäller de tUlgripna objektens värde så visar undersökningen att medelslraffetför tUlgrepp upp lill värde-efter inbrott i försäljningslokaluppgick enligt SL mot enligt BrB. För inbrott medsamma tillgreppsvärde men i annan lokal dömdes genomsnittligt enligt SL tUl 5,0månader och enligt BrB tUl . Jämförelsen visar enligt entendens till mildare straff för inbrott i försäljningslokal än för inbrott iannan lokal. Vad gäller den iakttagna förskjutningen mot större andel inbrott iförsäljningslokal är för sin del närmast beredd att uppfatta detla uttryck för att brotten blivit något mindre avancerade , vilket förhållande i så fall strider mot den inträffade genomsnittliga slraffskärpningen. Sammanfattningsviskonstaterar att den sålunda konstaterade relativt kraftiga slraffskärpningenför grov stöld varken torde bero på nämnvärda skUlnader i fråga om brottsUghetensart eller brottsklieii-telet som sådant. drar därför den slutsatsenatt höjningen av straffskalans minimum för grov stöld lett till en inte avseddskärpning vid straffmälningen genom att man inte till normalfallet av stöldfört 1975/76: 42 51 överde lindrigare brott, vilka tidigare bedömdes som grov stöld. Som orsak härtiUanger att förarbetena är föga vägledande för atl avgörarubriceringsfrågan. Även det förhållandet att beskrivningen av dekvalificerande brottsmomenten behållits helt oförändrad i BrB anges som entänkbar förklaring till att bedömningarna inte ändrats i avsedd riktning. särskild bilaga tUl den tidigare nämnda rapport som lagt fram har professor utvecklat vissasynpunkter på reformbehovet med avseende på förmögenhetsbrotten. Han anfördärvid bl. a. att kriminaliseringen av förmögenhetsbrolten med ett nutidabetraktelsesätt kan sägas ha sin grund i två skilda motiveringar. Det ena ärden enskilde medborgarens intresse av lugn och trivsel i sin miljö, i sitt hemoch i sitt arbete. Det andra är intresset alt skydda samhällets ekonomiska funktioneri stort och att inskärpa medborgarnas plikt att iaktta solidaritet motsamhället. Han konslalerar vidare att den enskUde numera i stor utsträckninghar möjlighet att skydda sig från ekonomiska förluster till följd av förmögenhetsbrottgenom försäkringar och hjälp från samhället. Däremot är det svårare för honomatt skydda sig mot de Udanden och obehag som tillgrepp av hans personUgaegendom och kränkning av hans hem- och arbetsmiljö medför. 1 del hänseendetskulle hans straffskydd kanske behöva förstärkas. Thomstedt påpekar i detsammanhanget bl. a. att tjuv-nadsbrolten bara kan avse egendom som harförmögenhetsvärde och att tiUgrepp av egendom som enbart har affektionsvärdeinte kan rubriceras som stöld eUer snatteri utan är att bedöma som egenmäktigtförfarande. Thomstedt ifrågasätter om denna skillnad i behandlingen avtillgreppsobjektet är kriminalpoliliskt motiverad. Thomstedtanför vidare att stöld i hemmet enligt gällande rält i regel är att betraktasom grov, om den sker medelst inbrott. Inbrottsbegreppet är emellertid inte ioch för sig relaterat till frågan om en obehörig kränkning av målsägandensprivata sfär utan tUl otillåtna metoder för atl förskaffa sig tillträde tUllokaler eller förvaringsmöbler. Enligl Thomstedt skulle det i dagens läge vararimligare atl tillgrepp i förening med hemfridsbrolt eller olaga intrångbetraktades som grov stöld än all, som sker i praxis, stöld medelst inbrottnästan undantagslöst rubriceras som grov stöld. Vadgäller straffskalorna anser Thomstedt att det bl. a. finns anledning undersökaom straffsatserna kan sänkas både genom att bötesstraff införs i latituder därdet nu endast stadgas fängelse och genom atl gällande och minima förfängelsestraffen sänks. Sammanfattningsvisanger Thomstedt att en översyn av förmögen-helsbrotlen bör gå ut på en vissförskjutning av syftet med stadgandena från skydd mot ekonomisk skada tillskydd för integritet och solidaritet. Prop.,1975/76:42 52 3.3Överväganden och förslag till åtgärder GrönvaUsrapport tyder på att strafftiderna för stöld och grov stöld ändrats under tiden19611970. För stöld har sålunda medelvärdet för de utmätta frihetsstraffenminskat från . För grov stöld har detgenomsnittliga frihetsstraffet däremot ökat från av SL:s tillämpning till närmare . Densålunda visade straffhöjningen för grov stöld kan givetvis bero på flerafaktorer. Brottsligheten kan ha blivit grövre. Vidare kan den ökadeanvändningen av påföljder som innebär kriminalvård i frihet ha betydelse idetta sammanhang. Det finns emeUertid inga säkra belägg för att nu nämndaförhållanden har haft någon avgörande betydelse för den utveckling som det härär fråga om. Vad särskilt gäller brottslighetens svårhetsgrad kan visserligengöras gällande att tiUgreppen efter BrB:s tillkomst genomsnittiigt sett synesha avsett något större värden än under den närmast föregående tiden men det bördå framhållas att den påvisade slraffskärpningen främst avsetttillgrepp av egendom värde. Att tillgreppsvärdet åtminstonevid jämförelsevis låga belopp tUlmätts relativt liten betydelse framgår också avden redogörelsen för rättspraxis. Tillgrepp genom sommar-slugeinbrollav föremål vars värde ej översteg har sålunda bedömts som grov stöldmedan tillgrepp av biltUlbehör för i en verkstadslokal utan inbrottbedömts som enkel stöld. Straffhöjningenkan också tänkas ha sin grund i det förhållandet att brottsklienlelet ändrats,exempelvis genom en ökad andel "yrkesförbrytare" eller en genomsnittUgthögre kriminell belastning hos de tUltalade. Av undersökning framgåremellertid (s. 70) att av dem som efter BrB:s tillkomst dömts förgrov stöld var arbetslösa och att anteckningar om tecken på alkoholism förekomför . Dessa uppgifter i förening med vad som i övrigt ärkänt om kriminalvårdens klientel (jfr bl. a. SOU 1972: 64 s. 55 f) ger starktunderlag för uppfattningen att det här i mycket stor omfattning är fråga om ettklientel med betydande sociala problem av skilda slag. Att detla klientel skulleanses särskilt straffvärt förefaller mindre sannolikt. Visserligen visar GrönvaUsundersökning att den genomsnittliga kriminella belastningen ökat från omkring4 belastningar per individ under SL-tiden lill 7 belastningar under BrB-tiden.Mot bakgrand bl. a. av den allmänna kriminalpolitiska utvecklingen finns detemellertid knappast anledning räkna med att dessa variationer i antalbelastningar kan ha hafl någon påtagUgt iiärskiljande effekt vid straffmätningen. Detfinns mot bakgrund härav stöd för det antagande som det tidigare redovisadematerialet från rättstiUämpningen pekar på, nämligen att de tUlgreppsbrott somenligt SL regelmässigt bedömts som grov stöld i 1975/76: 42 53 praktikeni de aUra flesta faU också kommit att rubriceras som grov stöld enligt BrB.Eftersom det genomsnittliga frihetsstraffet för grov stöld enligt Grönvallsundersökning under SL-tiden uppgick tiU blir slutsatsen att denvid BrB:s tillkomst genomförda höjningen av straffminimum för grov stöld lillfängelse fåtl en straff-skärpande effekt. En sådan utveckling varinte åsyftad. Underåren 19651971 dömdes mdlan 4 000 och 5 300 personer för grov stöld. Alla tiUgängligauppgifter tyder på att det därvid till allra största delen var fråga om inbrotlsstölder. Inbrottsom kvalifikationsgrund för en strängare bedömning av till-greppsbrolt hargamla anor. Genom inbrottet övervann gärningsmannen vissa yttre hinder. Gämingenframstod därför som särskilt kvalificerad. Emellertid lordesamhällsutvecklingen bl. a. ha fåtl till följd alt egendom numera i väsentligthögre grad än tidigare förvaras under lås. Inbrott utgör därför i slörreutsträckning än tidigare fömtsättning för tillgrepp utan att tillgreppet förden skulle behöver framstå som särskilt kvalificerat. Genominbrottet ansågs gärningsmannen också ha ådagalagt viss "yrkesskicklighet"(SOU 1940: 20 s. 109). De tidigare lämnade uppgifterna om ifrågavarande brotlskUentelger emellertid närmast vid handen att de som döms för grov stöld liU störstadelen är personer med allvarliga sociala problem. Dessa omständigheter talarför alt brotten i ell betydande antal fall snarare karaktäriseras av detförhållandet alt de är oöverlagda och begångna under alkoholpåverkan och därmedknappast kan las som uttryck vare sig för någon särskild yrkesskicklighet ellerför vad man numera menar med kvalificerad kriminalitet. Inbrott som kvalifikationsgrundhar också motiverats av intresset att söka skapa ett förstärkt skydd för sådanegendom som på grund av sina egenskaper, främst då värdet, eller av annananledning framstår som så betydelsefull för ägaren att den i allmänhet förvarasunder lås. Flera skäl talar emellertid för att ett sådant skyddsinlresse om änfortfarande betydelsefullt likväl kan tillmätas samma tyngd somtidigare. Av stor betydelse i detta sammanhang är bl. a. den allmänna ekonomiskautvecklingen och inle minst de ökade möjligheterna att skydda sig mot förlusterav ekonomisk art som utbyggnaden av försäkringsverksamheten har medfört.Visserligen medför inträffade försäkringsfall en belastning för såväl koUeklivetav försäkringstagare som enskilda försäkringstagare i form av höjda ochskärpta försäkringsvillkor. Trots detla synes den uppfattningen ha blivit alltmer allmänt accepterad att det skydd som samhället i första hand börupprätthålla genom strafflagstiftningen i högre grad än tidigare bör ta sikte påandra kränkningar än dem som riktas mot intressen av ekonomisk natur. Sammanfattningsviskan konstateras att den kritik, som riktats mot att tillgrepp genom inbrottnästan undantagslöst bedöms som grov stöld, Prop.1975/76: 42 54 En sådan utveckling har som tidigare nämntsinte heller varit avsedd och kan inte motiveras av en ändrad syn på inbrotlsslölder-nasrelativa straffvärde. Skäl föreligger därför att söka minska betydelsen avinbrott som självständig kvalifikationsgrand för att ett tillgreppsbrott skallbedömas som grov stöld. Det synes sålunda mer befogat att man i förevarandesammanhang når fram till en ordning som innebär att beteckningen grov stöldreserveras för de gärningar som efter en mer allsidig bedömning av samtligaföreliggande omständigheter i det aktuella fallet framstår som särskiltkvalificerade. Det synes därvid inte uteslutet alt det i många fall kan finnasskäl att fästa slörre avseende vid andra moment i gärningsmannenshandlingssätt än det faktum att han begått ett inbrott. En betydelsefull faktor är givetvis var och när ettinbrott äger rum. Det torde sålunda inte behöva råda någon tvekan om all ellinbrott i exempelvis en bostad i sig bör bedömas annolunda än elt inbrott i ettskjul eller en lagerlokal. Det bör inle heller framstå som onaturligt att man iförstnämnda fall även fäster avseende bl. a. vid frågan huruvida gärningsmannenvar övertygad om alt lägenheten eller villan för lillfället var helt obeboddeller om han bryter sig in i en lokal där han vet eller kan befara att andrapersoner uppehåller sig. Hänsyn bör också las till det mått avskadegörelse eller andra negativa konsekvenser som uppstår både vid självainbrottet och under det fortsatta händelseförloppet i samband med tiUgreppet.En särskild betydelse i detta sammanhang synes böra tillmätas sådanaförfaranden som innebär angrepp på den personliga integriteten i den mån deinte skall beivras som självständiga brott eller får till följd atttillgreppet rubriceras som rån. Ett sådant kvalificerande moment kan bl. a.föreligga i fall då tillgrepp sker hos gamla eller sjuka personer eUer närgärningsmannen över huvud taget direkt ulnylljar det förhållandel atl enperson på grund av något handikapp eller annan omständighet över vilken haninte själv kan råda befinner sig i en situation som han upplever som särskiltutsatt eller på annal sätt besvärlig. Generellt sett synes det sålunda varamotiverat atl vid bedömningen av brottets svårhetsgrad fästa stort avseende viddet personliga lidande eller obehag som förorsakats av gämingen. Självfalletär det här endast fråga om förhållanden som täcks av gärningsmannens uppsåt. Redan vid remissbehandlingen av förslaget till BrB uttaladessom tidigare nämnts vissa farhågor för att höjningen av straffminimum för grovstöld skulle leda till förlängda strafftider. Det ifrågasattes därför om inleden avsedda ändringen i praxis borde säkerställas genom vissa justeringar ilagtexten. Denna bibehölls dock i oförändrat skick. Det har i det föregående visats att de farhågor somsålunda uttalades under remissbehandlingen var befogade. För att åstadkomma enändring 1975/76: 42 55 avrättspraxis som inte bara stämmer bättre överens med de intentioner som lågbakom förslaget till BrB utan också tar hänsyn till den mera nyanserade syn påifrågavarande typer av brott som vunnit allt starkare anslutning undermellantiden bör därför en lagändring nu genomföras. Lagändringenbör markera en viss förskjutning av skyddsintresset. Vid beaktande av deförsvårande omständigheter som skall kunna leda tUl att en stöld bedöms somgrov bör hänsyn sålunda tas tUl det förhållandet alt medborgarnas krav påskydd vid kränkningar av olika slag numera är mindre fokuserat på de rentekonomiska intressena än under gångna tider. Den personliga integriteten ochtryggheten mot störningar av vad som räknas lUl hemfriden har allt mer kommit iförgrunden. Del framstår därför som naturligt att tonvikten i förevarandesammanhang i mindre mån läggs på tillvägagångssätlet som sådant än på detobehag och lidande elt hänsynslöst tillvägagångssätt vid stölden medför. Molbakgrund härav bör inbrottsmomentel mönstras ut ur lagrummet som etl exempel påen självständig kvalifikationsgrund för grov stöld och exemplifieringen istället kompletteras med ett nytt kriterium som bätlre än f. n. ger uttryck fören laglillämpning i överensstämmelse med anförda synpunkter. Den meständamålsenliga lösningen synes därvid vara atl ta fasta på det mått avhänsynslöshet som gärningsmannen ådagalagt. Eftersom det här otvivelaktigtfinns vissa beröringspunkter med den innebörd som i förevarande sammanhangtilläggs begreppet "farlig" framstår det som naturligt alt ändringenfår den lagtekniska utformningen atl del i det sista exemplet i lagrummet somtar sikte på sättet för gärningens förövande anges "eller om gärningen eljesivarit av särskilt farlig eller hänsynslös art". Tidigareredovisade överväganden torde ha klargjort att de sålunda föreslagnaändringarna i 8 kap. 4 § BrB avser att ge vägledning för en mera differentieradbedömning bl. a. av olika slags inbroltsslölder. Det bör sålunda inte rådanågon tvekan om att den som med slölduppsåt bryter sig in hos sovande personeri regel måsle anses ha gjort sig skyldig lill grov stöld. Delsamma gällerockså exempelvis i fall då gärningsmannen i samband med ett inbrott av rentokynne åstadkommer en mera omfatlande förstörelse eller andra påtagliga obehagför målsäganden. Hänvisningen liU "särskilt hänsynslös art" taremellertid också sikte på andra fall av tillgrepp än sådana som sker efterinbrott eller därmed jämstäUda förfaranden. Detta gäller bl. a. fall då gärningsmannenmedvetet utnyttjar det förhållandet att en person är gammal, sjuk eUer bosattpå en ensligt belägen plats till att under mer eller mindre falskaförevändningar bereda sig tillträde till dennes bostad och senare med hjälp av vederbörandesgodtrogenhet eller utsatta ställning ogeneral genomför vissa tillgrepp. Motbakgrund av vad som anförts och tidigare här gjorda uttalande om deekonomiska aspekternas relativa betydelse för bedöm- Prop.1975/76: 42 56 ningen av ett tillgrepps svårhetsgrad bör framhållas att stöldobjektelsegenskaper, bl. a. dess värde, givetvis är avsett att få betydelse även ifortsättningen. Det hgger vidare i sakens natur att exempelvis just deltillgripnas värde eller den tillfogade skadans slorlek ibland kan få till följdatt en gäming som med hänsyn enbart till övriga omständigheter inle aUs ellerendast till viss grad kan bedömas som särskilt kvalificerad likväl börrubriceras som grov stöld. Av hänsyn till såväl inträffade förändringar avpenningvärdet som den allmänna ekonomiska samhällsutvecklingen,försäkringsverksamhetens utbyggnad m. m. synes del emellertid med fog kunnagöras gällande att kraven i fråga om objektels värde genereUt sett bör sättasbetydligt högre än som tidigare synes ha varit faUet. Eftersom lagtextenemellertid i denna del redan anger "betydande värde" synes det härvarken finnas behov av eller uirymme för någon ylterligare lagändring. Dentidigare lämnade redogörelsen för vad som till övervägande delen kännetecknardet kUentel som begår och lagfors för slöldbrolt i förening med den allt merallmänt accepterade uppfattningen om fri-helsberövandenas negativa eller ivarje fall starkt tvivelaktiga värde från rehabUiteringssynpunkt (jfr bl. a. SOU1972: 64 s. 118 och BRÅ 1974: 3 s. 14) talar i och för sig för behovet av en straffmälningspraxissom i ännu slörre utsträckning än hittUls primärt kan ta sikte på åtgärder sominnebär kriminalvård i frihet. Det framstår sålunda som angeläget att man påsikt i så slor utsträckning som möjligt skall kunna reducera både antalet fribetsberövandensom de individuella straffens längd. Mot denna bakgrund ter sig en justering avstraffskalorna för stöld som önskvärd. Delta gäUer i synnerhet det förundvikande av vissa Iröskdef-fekler framförda förslaget atl införa böter istraffskalan för enkel stöld. Eftersom samma problem emellertid föreligger äveni fråga om andra brottstyper bör hithörande frågor lämpligen prövas i ettstörre sammanhang. Detsamma gäller behovet av en eventuell justering avstraffskalan för grov stöld. Det finns i förevarande sammanhang slutligen anledning attäven fästa viss uppmärksamhet vid den indirekta och begränsade betydelse somhär tidigare förordade ändringar i bestämmelserna om grov stöld kan tänkas fånär det gäller att förverkliga gällande kriminalpolitiska målsättningar i frågaom den framlida användningen av lidsobegränsade frihetsberövande påföljder. Enutredning med uppdrag all avskaffa påföljden ungdomsfängelse har redanpåbörjat sitt arbete (Ju 1974: 16). Det finns vidare skäl anta alt utvecklingeni vårt land liksom i andra nordiska länder kommer att gå därhän att den tidsobeslämdapåföljden internering inte kommer att finnas kvar för de lagöverträdare som bedömssom farliga enbart på gmnd av risken för fortsalla förmögenhetsbrott. Iavvaktan på de ställningstaganden på detla område som lorde bli aktuella sedan1971 års utredning om behandling av psykiskt avvi- 1975/76: 42 57 kände(Ju 1971: 8) slutfört sitt arbete samt i avbidan även på resultatet av åtalsrättskommitténs(Ju 1970:63) arbete framstår det under sådana förhållanden som värdefullt, omman genom förevarande reform kan åstadkomma en ordning som innebär attgränsdragningen mellan stöld och grov stöld får till följd att väsentligt färrebrott än f. n. kommer att hänföras till sistnämnda svårhetsgrad. Eftersomerfarenheten visar all det bland det nuvarande interneringsklientelet finns entämligen stor grupp som vid återfall just gör sig skyldig till inbrott avrelativt okvalificerad art skulle den tendens som redan finns att i störreutsträckning än tidigare underlåta åtal eller ålerintagning i anstalt sålundakunna ytterligare främjas. I SL i dess lydelse efterår 1942 fanns stadgandet om rån i 20 kap. Gämingsbeskrivningen omfattade densom stal medelst våld å person eller medelst hot som innebar trängande fara, eUer,sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning, satte sig till motvärnmed sådant våld eller hot mot den som ville återta det tillgripna. Avstadgandet framgick vidare att ansvar för rån även skulle ådömas den som medsådant våld eller hot tvingade någon tiU handling eller underlåtenhet, sominnebar för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i varsställe denne var. Lika med våld skulle anses åtgärd varigenom någon försattesi vanmakt eller annat sådant tillstånd. Straffet för rån var straffarbete i elttill . Om någon vid rån blev så våldförd alt han avled eller erhöll svårkroppsskada eller om rånet av annan anledning var alt anse som grovl skullestraffet bestämmas till straffarbete på livstid eUer från sex till . Straffminimum för enkeltrån överensstämde med vad som hade gällt i fall då det förelågsynnerligen mildrande omständigheter. Man hade inte ansett att högre minimumborde komma i fråga med hänsyn till att brottet ibland, särskUt då det gällderåntvång som utövades av den som ertappades på bar gärning, kunde varatämligen lindrigt. StraffmaxLmum överensstämde också med tidigaregällande rält. Paragrafen upptog inget annat kvalifikationsfall för grovt rånän atl någon blivit så våldförd alt han avlidit eller fått svår kroppsskada. I förslaget till ingen annan ändring i fråga om rån än attbestämmelserna om grovt brott bröts ut liU en särskild paragraf. I sambanddärmed infördes brottsbeteckningen grovt rån. lagrådsremiss medförslag till BrB anförde departementschefen bl. a. atl han godtog straffrällskommitlénsförslag beträffande 1975/76: 42 58 rån med den avvikelsen att strafflatituden för enkeltbrott lämpligen borde bestämmas till fängelse mellan och . Ifråga om grovt rån innebar hans förslag också vissa jämkningar av kvaUfikalionsgrunderna. 1 lagrådsremissen fick bestämmelserna om enkeltrån sin slutUga utformning. Stadgandet bibehöll därvid i allt väsentligt sinlydelse . Straffet bestämdes lill fängelse i lägst ett och . Proposilionen med förslag tUl BrB antogs av ulanändring vad gäller brottet rån. I BrB återfinns beslämmelserna om rån i 8 kap.Huvudstadgandet som är upptaget i 5 § har följande lydelse. Den som stjäl medelst våld å person eller medelst hot sominnebär trängande fara eller, sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning,sätter sig med sådant våld eller hot till motvärn mot den som vill återtaga dettUlgripna, dömes för rån till fängelse, lägst etl och högst . Delsammaskall gälla, om någon med sådant våld eller hot tvingar annan till handlingeller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den ivungneeller någon i vars ställe denne är. Lika med våld anses att försälta någon ivanmakt eller annat sådant tillstånd.