prop · FZ033 · 1975-12-31 00:00:00 — Avtalet kan också vara all tillämpa exempelvis när en utomnordisk medborgare, som har förövat brott i etl nordiskt land, under flllfäUig vistelse i annat nordiskt land gör sig skyldig till ny brottslighet. Eftersomlagföringen skall ske enligl del anmodade landels lagstiftning fordras alt deni del anmodade landet tillämpliga straffbestämmelsen inte är territorielltbegränsad, som fallet är exempelvis med ämbetsbrott. I 2 § slåsfast att hänsyn till den misstänktes intressen och genomförandet av etleffektivt broltmålsförfärande skall vara bestämmande vid avgörandet av fråganom framställningen skall avslås eller beviljas. En framställning bör såledesinte avslås om utlämning tiU gärningslandet lagligen inte kan ske eller avannan anledning anses ogenomförbar, eller om den misstänkte skall lagforas förannat brott i det anmodade landet och målen bör handläggas i en rättegång. Enframställning kan dock avslås om del kan antas atl bevisningen i målet inlekan förebringas vid domstol i det anmodade landet eller alt del skulle medföraoskälig kostnad eller synnerlig olägenhet all handlägga målet där. Enligl 3 §skall framställning om lagföring i annat land än gärningslandet göras så snartsom möjligt. Sedan dom har meddelats i första instans kan sådan framställninginte göras. Däremot kan verkställigheten överflyttas till annat land enligt dennordiska verkställighetslagen. Framställning till sänds enligt 5 § tillåklagarmyndigheten i del distrikt där den misstänkte är bosatt eller uppehållersig. Är det inle känt lill vilket distrikt den misstänktes bostads- elleruppehållsort hör, sänds framställningen till RÅ. I är distriktsåklagarebehörig att avge framställning om lagföringi annat nordiskt land och att bifalla sådan framställning. Anserdistriktsåklagaren att framställningen bör avslås, skall han underställa fråganvederbörande statsåklagares prövning. Är slatsåklagaren av samma mening, skallfrågan hänskjutas till RÅ som slutligt avgör ärendet. i del land som har åtagit sig lagföringen kan erUigl 6 § återkalla sittåtagande, omändrade förhållanden ger anledning därtill. Efter överenskommelsemellan myndigheterna i de berörda länderna kan beslut om lagföring i det andralandet också i annat fall återkaUas. När en framställning om lagföring i annatland har bifallits, får svensk åklagare avskriva ärendet utan att avvaktaeventuellt besked om utgången. Detankommer på myndighet i gärningslandet att la initiativ till alt överflyttalagföringen men myndighet i annat land bör enligl 7 § underrätta myndighet igärningslandet om förhållande som talar för alt lagföringen överflyttas. Ibetydande utsträckning kan en broltmålsdom som meddelats i ell nordiskt landverkställas i ett annat nordiskt land. Samarbetet på detta område reglerasgenom ensariad lagstiftning i de olika nordiska länderna. För delregleras dessa frågor i lagen (1963:193) om samarbete med , ,och angående verkställighet av straff m.m. (NVL) och i kungörelsen(1963:194) med vissa föreskrifter rörande tillämpningen av nämnda lag. Delnordiska samarbetet omfattar verkställighet av ådömda böter och viten,förverkande av egendom, ordinärt frihetsstraff samt anordnande av övervakningav villkorligt dömd och vUlkorligt frigiven. Domvarigenom någon har dömts till böter eller vite eller egendom bar förklaratsförverkad eller varigenom har utdömts ersättning för rättegångskostnad ibrottmål kan enligt 1 § NVL på begäran verkställas här i landet. Motsvarandegäller i fråga om verksläUighet i annat nordiskt land av dom eller beslut somhar meddelats i (3 § NVL). VerkstäUighet här i landet sker enliglsvensk lag. Böter eller vite som har ådömts i annat nordiskt land får dock inteförvandlas (2 § NVL). Närdel gäller frihetsstraff omfattar NVL dom varigenom någon dömts lill ordinärtfrihetsstraff, dvs. fängelse och dess motsvarigheter i de andra nordiskaländerna. Lagen gäller också ådömt förvandlingsstraff för böter. På begäran avdomslandet kan verkställighet ske i del land där den dömde är medborgare ellerhar sitt hemvist eller, om del med hänsyn till omständigheterna finneslämpligast, i det land där han uppehåller sig (5 § Prop.1975/76:3 70 och8 § första stycket NVL). Det straff som har ådömts omräknas vid verkställighethär till fängelse på lika (6 § NVL). Verkställigheten sker i princip ienlighet med de svenska reglerna i lagen (1964:541) om behandling ifångvårdsanslalt. Om någon som här i landet har dömts till fängelse skall överföraslill annat nordiskt land för verkställighet av domen, skall samma villkor varaförenade med åtgärden som gäller i fråga om utlämning för brott lill annatnordiskt land. Den dömde får sålunda i princip i verkslällighelslandel inteåtalas eller straffas för annat före hans överförande begånget brott. NVL innehåller som nämntsockså bestämmelser om samarbete rörande kriminalvård i frihet. Övervakning avden som har blivit villkorligt dömd i , , eUer medföreskrift om övervakning kan sålunda ordnas här i landet. På motsvarande sättkan övervakning av den som genom svensk dom har dömts flll skyddstillsynflyttas lill annat nordiskt land (10-13 och 15 §§ NVL). Svensk domstol kan vidny brottslighet undanröja vUlkorlig dom som har meddelats i annan nordisk stal.På samma sätt godtas i beslut i annat nordiskt land om undanröjande avsvensk villkorlig dom eUer skyddslUlsyn (16 § NVL). Bestämmelser finns också omanordnande av övervakning m.m. för villkorlig frigivning efter avtjänande avordinärt frihetsstraff (17-23 §§ NVL). Framställning omverkställighet av brottspåföljd eller om anordnande av övervakning avviUkorligt dömd eUer villkorligt frigiven här i landet prövas avkriminalvårdsstyrelsen (25 § första stycket NVL). I fall som avses i 1 och 4 §§NVL prövas dock framstäUningen av (4 a §tiUämp-ningskungörelsen). Ingen omprövning sker av skuldfrågan ellerstraff-mätningen. Böter i utländskt mynt omräknas tiU svenskt mynt efterköpkursen dagen före den dag då framställningen bifölls (6 §flllämp-ningskungörelsen). Framställning om verkställighet av straff i annannordisk stal görs av , medan övervakningsnämnd görframställning i fråga om anordnande av övervakning (25 § andra stycket NVL).Riksskatteverket gör framställning om verkstäUighet enligt 1 och 4 §§ NVL. Domsom meddelats i utomnordisk stat i där handlagt brottmål har i principinle kunnat verkställas här i landet. Motsvarande har gällt i fråga ommöjligheterna att utomlands verkställa en svensk broltmålsdom. Genombrottmålsdomskonventionen har emellerfld öppnats möjlighet tUl samarbete förverkställighet av brottmålsdomar. Konventionens verkställighelsregler omfattarsåväl domar som s.k. 'ordonnances pénales' dvs. vissa former avbötesförelägganden. Konventionen är tiUämplig bl.a. på böter, förverkande ochpåföljder som innebär frihelsberövande. Stat som önskar överföra verkställighet av dom lill annankonventions-stat kan enligt konventionen göra framställning härom hos denstaten. Framställning kan alltid riktas tUl den stat där den dömde bar sittheoivist. Även andra omständigheter kan åberopas till grund för framställningom verkställighet i viss stat, bl.a. att den dömde kan antas få bätlremöjligheter till social återanpassning, om domen verkstäUs i den staten. Dendömande staten är inle skyldig alt begära överflyttning av verkställighet tillannat land. Stat som har mottagit framställning är däremot i princip skyldigatt överta verkställigheten. Härför krävs dock bl.a., att den gärning somomfattas av domen också skulle ha varU straffbar, om den hade begåtts i denanmodade staten och atl lagöverträdaren hade kunnat ådömas straff, om han hadebegått gärningen där. Det krävs således dubbel straffbarhel i det konkretafallet. I konventionen anges dessutom åtskilliga grunder vilka berättigar denanmodade staten alt avslå framställningen, t.ex. att verkställigheten skuUestrida mol grundläggande principer i den anmodade statens rättsordning elleralt domen avser politiskt eller mUitärt brott. Är den gärning som domen avserredan föremål för lagföring i den anmodade staten eller beslutas lagföring isamband med begäran om verkställighet, kan begäran om överflyttning avverkställighet också avslås. Bifalls framställningen, prövas verkställighetsfrågan avdomstol i den anmodade staten. Prövningen kan överlåtas ät annan myndighet, omdet endast är fråga om böter eller förverkande. Vid sin prövning är domstoleneller myndigheten bunden av bevisbedömningen i den urspmngliga domen men skalltillämpa del egna landets påföljdsregler och alltså ersätta den ådömdasanktionen med den påföljd som enligt dessa regler skuUe ha ådömts för sammabroll. Påföljden får dock inte göras strängare än den påföljd som först ådömls. I fråga om verkställighet av dom som har meddelats i dendömdes utevaro eller i form av 'ordonnance pénale' gäller särskilda regler. Dendömde har möjlighet att få målet omprövat i sin helhet, alltså även bevisbedömningen,antingen i domslandet eller i den anmodade staten. I konventionen finns också regler om brottmålsdomsrättskraft i annan konventionsstat än den stat där domen har meddelats (art.53-55). Enligt dessa regler får den som har dömts varken åtalas eller dömaseller underkastas verkställighet av påföljd för samma gärning i annanfördragsslutande stat, om han har frikänts, om den ådömda påföljden harverkställts eller verkställighet pågår, om påföljden varit föremål för nådeller amnesti i sin helhet eller till del som inte verkställts eller ompåföljden inte kan verk-släUas på grund av preskription samt om domstolen harförklarat den dömde skyldig utan att ådöma påföljd. Stat som inte själv harbegärt lagföringen är dock inle förpliktad all erkänna brotlmålsdomensrättskraft om gämingen i fråga var riktad mot person i offentlig ställningeller institution eller annat som har offentlig karaktär i den staten eller omden dömde har offentlig 1975/76: 3 72 ställning i den staten. Den stat där gärningen begåttseller skall anses ba begåtts enligt lagen i den staten är inle hellerförpliktad erkänna brottmålsdomens rättskraft om inte staten i fråga själv harbegärt lagföringen. Om ny rättegång inleds mol någon som har dömts för sammagärning i annan konvenflonsstat, skall liden för varje frihelsberövande, somhar verkställts på grund av sådan dom, avräknas från den påföljd som kan kommaall åläggas. Konventionsslat är vidare skyldig att i viss omfattningtillerkänna dom från annan konventionsslat rättsverkan i senare rättegång motsamme gärningsman angående annat brott. I sambandmed godkännande av brottmålsdomskonventionen antogs lagen (1972:260)om internationeUt samarbete rörande verkställighet av broltmålsdom. Enligldenna lag, som väsentligen innebär en överföring till lagtext avkonventionsbestämmelserna, kan efter överenskommelse med främmandestat åla sig atl på begäran verkställa utländsk broltmålsdom. Verkställighetenfår avse böter, förverkande eller frihets-berövande påföljd. En förutsättningför att verkställighet skall få ske här i landet är alt den dömde har sillhemvist här eller annan närmare anknytning bh. Framställningom verkstäUighet sker på diplomatisk väg. Avslås inle framställningen,överlämnas den liU RÅ för vidare handläggning. RÅ gör ansökan lill Stockholmstingsrätt om dess prövning. Tingsrätten har därvid bl.a. atl bestämma nypåföljd enligt de svenska påföljdsreglerna. Avser framställningen endastverkställighet av böter eller förverkande kan domstolsförfarandel i vissutsträckning ersättas med all RÅ utfärdar strafföreläggande för brottet.Verkställigheten sker enligt svenska verkställighetsregler. Del blir också möjligt alt från svensk sida begäraverkställighet i främmande stat av svensk broltmålsdom på moisvarande villkor.Även böter och förverkande som har ålagts genom godkänt strafföreläggande ellerföreläggande av ordningsbot kan verkställas i denna ordning. Det ankommer påkriminalvårdsstyrelsen eller i vissa fall Kungl. Maj :t att pröva frågor omöverflyttning av verkställighet. Somtidigare nämnts har även bestämmelserna i 2 kap. BrB om svensk domstolsbehörighet ändrats med anledning av tillträde tillbrottmålsdomskonvenflonen, varvid införts bestämmelser om utländskbrottmålsdoms rättskraft. 4 Lagföringskonventionens huvudsakliga innehåll Konvenlionen består av sex huvuddelar. Del I har rubrikenoch innehåller endast art. 1. Del II 'Behörighet' innehåller artiklarna 2-5. Del III, somhar mbriken 'Överförande av lagföring', är uppdelad på fem underavdelningar ochbestår av art. 6-29. Del IV medrubriken 'Lagföring i Prop.1975/76:3 73 mer än en stat' beslår av art. 30-34 och del V, som harrubriken , av art. 35-37. Del VI slutligen, 'Slutbestämmelser', beslår avart. 38-47.Till konventionen är fogade tre bilagor. Bilaga I innehåller en uppräkning avmöjligheterna alt göra förbehåll mot konventionens bestämmelser ocb bilaga II upptar möjlighet alt avgeförklaring i två särskUda hänseenden. Bilaga III utgörs av en förteckning överlagöverträdelser som inte omfattas av strafflag. Syftet med konventionsbeslämmelserna om överförande avlagföring i brottmål är att i varje särskUl fall öppna möjlighet all förläggalagföringen till den stat där det med hänsyn flll samtliga förekommandeomständigheter framstår som mest ändamålsenligt atl den äger rum. För alt ensådan ordning skall bli möjlig måste en anmodad stat som enligl sin interna lagsaknar behörighet att pröva den gärning framställningen avser lUldelas sådanbehörighet. Å andra sidan måste fördragsslutande stat vid behov ges möjlighetatt underlåta åtal, när lagföring enligt konvenflonen i stället bör ske i annanfördragsslutande stal. Konvenlioneninnehåller bestämmelser i nu nämnda hänseenden. Art. 1 innehåller definitionerav broll och påföljd, som kompletteras med särskilda uppräkningar med hänsyntUl förhållandena i de olika konventionsstaterna (bilaga III). I art. 2föreskrivs atl fördragsslutande stat vid tillämpning av konventionen är behörigalt enligt sin egen strafflag lagfora varje brott beträffande vilketstrafflagstiftningen i annan fördragsslutande stal är tillämplig. Dennasubsidiära behörighet får emeUertid utövas endast när framställning skett frånannan fördragsslutande stat. Som anges i det följande gäller i olika hänseendensärskilda regler beträffande lagföring med stöd av art. 2. I art. 3 anges altstat som enligl sin interna lag är behörig att lagfora ett brott fär avslå fråndelta i fråga om misstänkt, som är eller kommer alt bli föremål för lagföringpä grund av samma broll i annan fördragsslutande stal. Gmndas den anmodadestatens behörighet uteslutande på framställning om lagföring, skall åtgärderför lagföring avbrytas, när den anmodade staten får vetskap om att rätlen attbestraffa upphört enligl lagen i den anmodande staten på annan grund änpreskription (art. 4). I fråga om preskription finns särskilda bestämmelser.Konventionens regler om överförande av lagföring begränsar inte den anmodadestatens behörighet i fråga om lagföring enligl dess interna lagstiftning (art.5). Art. 6inleder de egenfliga bestämmelserna om överförande av lagföring. Om någon ärmisstänkt för brott enligl fördragsslutande stats lagstiftning får staten göraframställning hos annan fördragsslutande stal om lagföring (art. 6). Kan enliglkonventionen sådan framställning göras, föreligger också skyldighet för berördamyndigheter i denna stat all överväga denna möjlighet. En fömtsättning för attden anmodade staten skall få vidta åtgärder med anledning av framstäUningenligt art. 6 är att del föreligger 1975/76:3 74 dubbel straffbarhel i del konkreta fallet. Del krävssålunda i art. 7.1 alt den gärning som avses med framstäUningen skuUe ha varitett brott om den hade begåtts i den anmodade staten och att gärningsmannen isådant fall skulle ha varit underkastad ansvar även enligt den statens lag. Ifråga om brott av eller mot person i offentlig ställning och några närståendebrott gäller enligl art. 7.2, att brottet skall i den anmodade staten betraktassom begånget av eller mot person i offentlig ställning där. Art. 7.2 innebär i förhållande till vad som gäller enligtart. 7.1 inte någon utvidgning av del straffbara området utan anger endastvissa kvalifika-lionsgrunder. en sådan regel skulle exempelvis våld mol enpolisman i konventionsslat här i endast kunna bestraffas sommisshandel. Vid de nordiska överläggningar som förekommit har vidare enighetuppnåtts om den tolkningen, alt utformningen av bestämmelserna i art. 7 inte ioch för sig utesluter atl konvenflonen tillämpas även på s.k. lerri-lorielllbegränsade brott. Konventionen torde dock enligl samma tolkning inte omfattasådana brott som har en så nära anknytning lill annan stats speciella intressenatt del inte föreligger något som helst motsvarande intresse hos den anmodadestaten atl lagfora brottet. Som exempel på etl sådant brott då lagföring inlebör kunna ske här är smuggling mellan andra konventionsstaler. Art. 8.1 innehåller en uppräkning av de situationer dåframställning om lagföring får göras hos annan stat. Den ur praktisk synpunktvikflgaste av dessa är den då den misstänkte har hemvist i den anmodade staten.Ett annat skäl kan vara atl han undergår frihelsberövande påföljd i denanmodade staten, alt lagföring inletts mot honom där eller att del viktigastebevismaterialet finns i den staten. I art. 8.2 anges de viktigabegränsningarna i konventionens tillämpningsområde all då den misstänkte blivitdömd i fördragsslutande stal genom lagakraftvunnen dom den staten kan begäraöverförande av lagföringen endast om staten inte själv kan verkställa domen ensmed användning av ullämningsförfarande och om den andra konvenlionsstaten inteerkänner principen om verkställighet av utländsk dom eller vägrarverkställighet av sådan dom. Konvenlionen föreskriver inte någon skyldighet atl närskäl föreligger göra framställning till annan stal om överföring avlagföringen. Som tidigare nämnts skall dock denna möjlighet övervägas. Denanmodade staten har däremot i princip inte frihet att avslå en ansökan. Deltafår ske endast i de fall som anges i konventionen. Möjligheterna lill avslaghar dock i konventionen gjorts mycket vittgående. Vilka åtgärderframställningen skall leda till i de fall då den inte avslås bestäms enligtart. 9 helt enligt den anmodade statens interna lagstiftning. I art. 9 finnsockså bestämmelser som ålägger den anmodade staten att lämna meddelande tillden anmodande staten om lagen i den anmodade staten föreskriver alt brottetbestraffas av administrativ myndighet. Underrättelse behöver dock inte lämnasom den Prop.1975/76: 3 75 anmodade staten avgivit förklaring enligl tredje stycket. Enligt art. 10 är den anmodade staten skyldig att vägraefterkomma framställningen bl.a. om dubbel straffbarhel inte föreligger, om denmisstänkte i annan fördragsslutande stal redan dömts för gärningen genomslutligt och verkställbart avgörande eller om brottet var preskriberat i denanmodande staten när framställningen gjordes. I art. 11 räknas upp sådana falldå avslag får ske men inle är obligatoriskt. Ansökan får avslås om denmisstänkte inle har hemvist i den anmodade staten eller om den misstänkte inteär medborgare i den anmodade staten och inle heller hade hemvist i denna statvid tiden för brottet. Framställning får avslås även i åtskilliga andra fall,exempelvis om den anmodade staten bedömer brottet som politiskt, militärt ellerfiskaliskt eller om lagföringen skulle strida mol den anmodade statensinternationella åtaganden eller mot grunderna för dess rättsordning. Omfattasgärningen av den anmodade statens ursprungliga straffrättsliga kompetens, fårframställningen avslås om brottet vid tiden för mottagandet av framställningenenligl den statens egen lagstiftning skulle ha varit preskriberat. Grundas denanmodade statens behörighet uteslutande på framställningen, får framstäUningenavslås om åtalspreskription inträtt enligl den anmodade statens lag medbeaktande av den förlängning av preskriptionstiden somföreskrivs i art. 23. Bifall som har lämnats till en framställning skallåterlas om det efter bifall visar sig alt grund för atl underlåta åtgärderföreligger enligl art; 10 och får om den misstänktes personliga närvarovid förhandling i den anmodade staten inte kan säkerställas eller atl eventuelldom inte kan verkställas i denna stat (art. 12). Förfarandet regleras utförligt i art. 13-20. Där finnsbestämmelser om skriftväxling (art. 13), rätt alt begära kompletterandeupplysningar (art. 14), handlingar som skall bifogas framstäUningen ochunderrättelse om åtgärder som vidtagits i den anmodande staten (art. 15),skyldighet för den anmodade staten alt underrätta den anmodande staten om sittbeslut i anledning av framställningen, om den avstår från åtgärder förlagföring och om avgörande tiU följd av lagföringen (art. 16), skyldighet förden anmodade staten att underrätta den misstänkte om framställningen när denanmodade statens behörighet grundas uteslutande på framstäUningen (art. 17),översättning av handlingar som har samband med tillämpningen av konventionen(art. 18), legalisering av handlingar (art. 19) samt kostnader som uppkommitvid tillämpning av konvenlionen (art. 20). I därpå följande artiklar finnsbestämmelser om den verkan en framställning får i den anmodande respektive denanmodade staten (art. 21-26). Den anmodande staten får sedan framställning omlagföring gjorts inte längre vidta åtgärder för lagföring för brottet. TUl dessden anmodade statens beslut i anledning av framställningen mottagits, får dockden anmodande staten vidta alla åtgärder för lagföring utom all anhängiggörasaken vid domstol eUer, i Prop.1975/76:3 76 förekommandefall, låta administrativ myndighet avgöra saken. Rätlen till åtal ochverkställighet kan dock under vissa fömtsättningar återgå. Så är fallet om denanmodade staten underlåter åtgärder enligt art. 10, avslår framställningenenligt art. 11, återkallar sitt bifall enligt art. 12 eller beslutar alt intevidta åtgärder för lagföring eller att avbryta sådana åtgärder. Den anmodandestaten kan också återkalla sin framställning innan den anmodade staten meddelatatt den beslutat vidta åtgärder i anledning av framställningen (art. 21).Framställning om lagföring för med sig en förlängning av tiden för åtal i denanmodande staten (art. 22). För det fall att denanmodade staten endast har subsidiär behörighet, dvs. behörighet som grundasenbart på art. 2, medför framställning att preskriptionstiden förlängs med sexmånader i den anmodade staten (art. 23). Om åtal är beroende av angivelse ibåda staterna har angivelse i den ena staten verkan även i den andra. Krävsangivelse endast i den anmodade staten, får denna vidta åtgärd för lagföringäven ulan angivelse om inte den som har rält att göra angivelse gjortinvändning häremot från det han underrättals om sin rätt alt görasådan invändning (art. 24). När subsidiär behörighet föreligger får denanmodade staten inte döma lill strängare påföljd än som stadgas i den anmodandestatens lag (art. 25). Åtgärd för lagföring i den anmodande staten har sammarättsverkan i den anmodade staten som om den vidtagits av myndighet i denstaten men får inte tillerkännas större bevisverkan än den har i den anmodandestaten. Preskriptionsavbrytande åtgärd i den ena av staterna har samma verkan iden andra (art. 26). Särskilda bestämmelserfinns om rätt till tvångsmedel i den anmodade staten, då denna inte harursprunglig behörighet (art. 27-29). Om den anmodade statens behörighet grundasuteslutande på framställningen, får anhållande eller häktning tillgripas redan närfördragsslutande stat har meddelat sin avsikt att översända framställning,förutsatt att lagstiftningen i den anmodade staten medger häktning för brottetoch det kan befaras alt den misstänkte avviker eller undanröjer bevis (art.27). När framställning gjorts får den anmodade staten flUämpa sina internatvångsmedel (art. 28). Tvångsåtgärder enligl art.27 eller 28 regleras av lagen i den anmodade staten.