prop · FZ0321 · 1975-12-31 00:00:00 — Ursamhällets och enskUdas synpunkter är det nödvändigt att faslig-hetsbokföringeninle för hur som helst försvåras av utebliven lagfart på gmnd av attfångeshandling enligt vad som är känt saknas eller därför att formfel som ejrättats omöjliggjort lagfart. Efter ordalagen i 13 § andra stycket i förslagetinrymmes även sådana fall i regleringen, låt vara att promemorieförfattaren ejgör några uttalanden därom. Ur rättssäkerhetssynpunkt vore det emellertidbetänkligt att i sådana fall medge lagfart enbart på grund av faktiskt innehavav fastigheten . Frågan bör tagas upp till förnyat övervägande. Entänkbar lösning vore att bryta ut dessa fall tiU särskild behandling, varviden utväg skulle vara att för lagfart kräva en väsentligt längre besittningstidän . Ocksåkammarkollegiet anser det önskvärt att man utreder vUka följder som uppkommer,om institutet lagfartssammanlräde utvidgas till att avse sådana fall där fångeshandlmgaldrig upprättats. Fråganom betydelsen av att en fastighets registerbeteckning uteglömts i enfångeshandling behandlas särskilt av några remissinstanser. Kammarkollegietdelar den i promemorian framförda ståndpunkten att gällande rätt innebär attdet här blir fråga om tolkning av fångeshandlingen och att brister av dettaslag bör kunna botas genom lagfartssammanträde, kommun anser altsådan ogUlighet, som beror på uppenbar felskrivning eUer förbiseende, ej börutgöra hinder för lagfartsfrågans bedömande på lagfartssammanträde. Södertörnstingsrätt instämmer utan reservationer i vad som anförts i promemorian när detgäller äldre köpehandlingar samt bouppteckningar och arvskifteshandlingar.Mera tveksam ställer sig tingsrätten tiU hållbarheten i promemorians slutsatsnär det gäller förvärv på vUka bestämmelsen i 4 kap, 1 § JB är tillämplig.Tingsrätten är närmast av den uppfattningen alt JB:s ikraftträdande intemedfört någon ändring av rättsläget på denna punkt. Länsstyrelseni tar upp frågan huruvida lagfarlssam- 1975/76: 21 13 manträdebör få hållas, om brist i fångeshandUng ligger i ett felaktigt angivet skatletal.Länsstyrelsen menar att man i sådana fall mäste kontrollera alt anspråket inteavser sämjelott som hävdas av annan eller sämjevis utbratet område avfastigheten. En dylik undersökning torde knappast kunna genomföras utan syn påplatsen. Det torde få föratsäl-tas, att i de faU lagfartsbristen är hänförligtill endast viss sämjelott av fastighet frågan om äganderätt inte löses genomutredning vid lagfarts-sammanträde utan genom äganderättsutredning ikombination med legalisering av sämjedelning, 1fråga om förfarandet förklarar hovrätten för Nedre ,inskrivningsmyndigheten i domsaga, kammarkollegiet och Södertörnstingsrätt uttryckligen att de tillstyrker atl man slopar kravet påsannolikhetsprövning innan lagfartssammanträdet sätts ut. Hovrätten ochSödertörns tingsrätt anser emeUertid att det dä är motiveratatt upprätthålla kravet på att sökandens redogörelse vid ansökningen skaU varaavgiven på heder och samvete. Hovrätten menar däremot att det finns skäl attöverväga en uttryckUg föreskrift om atl sökanden vid sammanträdet kan hörasunder saimingsförsäkran. Uttalandeti promemorian att lagfartssammanträde skall sättas ut så fort den som vill halagfart på viss fastighet begär sådant sammanträde liar föranlett vissa invändingar,JK förordar en mera restriktiv hållning. Även om riskema för missbruk intetorde vara stora anser JK att 20 kap, 10 § JB bör kompletteras med en regel omall lagfartssammanträde inte behöver utsättas, om det är uppenbart alt hindretinte kan undanröjas genom sådant sammanträde. En person som inle har något somhelst stöd för att påstå sig vara ägare bör inte ha rätt att få sammanträdetill stånd. Det finns enligt JK många som inte på något sätt låter sig avskräckasfrån att begära sammanträde enbart därför att det är förenat med vissakostnader, som f, ö, inte torde drabba sökanden förrän i efterhand. Liknandesynpunkter anförs av som anser atl inskrivningsmyndighetenföre utsättandet av sammanträde givetvis måste kontrollera att ansökningeninnefattar ett påstående om sådana förhållanden som kan föranledalagfartssammanträde och alt den uppfyller föreskrifterna i 20 kap, 10 § andrastycket JB, EnligtJK:s mening är det också otillfredsställande att inskrivningsmyndighetenenligt förslaget är skyldig att sätta ut lagfartssammanträde för att avhjälpaen brist i fångeshandlingen även om bristen kan avhjälpas på något mycketenklare sätt. Omexempelvis för atl anknyta tUl ett fall som berörs i promemorian vittnensaknas på elt äldre köp bör i första hand undersökas om inle handlingen kankompletteras. På samma sätt bör brister i fastighets-angivelser o. d.betraktas. Att komplettera en bouppteckning kan också vara enklareän att lösa frågan genom ett lagfartssammanlräde. Det kan invändas att ingenbegär ett sådant sammanträde om en annan och enklare väg slår tUl buds. Jag äremellertid inte övertygad Prop.1975/76: 21 14 omatt alla gör sådana rationeUa val, TUlspetsat uttryckt kan faktiskt säljare ochköpare komma överens om atl begära ett lagfartssammanträde i stället för attuppsöka en person som kan skriva en köpehandling. Även om köparen försäkrar(20:10 andra stycket) att någon köpehandling aldrig upprättats och anger vUlkorenför köpet samt säljaren vitsordar köparens uppgifter, skall sammanträde enliglförslaget utsättas. Hovrättenför Nedre förutsätter att protokollet från lagfartssammanträde kangodtas som fångeshandling oavsett om det skulle vara möjligt att erhållalagfart på tidigare förvärv, eftersom det väsentliga är att fastighetsbokenavspeglar de aktuella äganderättsförhåUan-dena. Hovrätten framhåller vidare attlagfarandet av äldre förvärv inte får göras tiU något självändamål, EnUgthovrätten bör det därför klart framgå av lagen att endast förvärvare som umeharfastighet med äganderättsanspråk får påkaUa lagfartssammanträde. Dennuvarande lydelsen av 20 kap, 13 § tredje stycket JB har enligt kammarkollegietvisat sig leda tUl osäkerhet hos inskrivningsmyndigheterna om när yttrandefrån kollegiet skall anses erforderligt och pä vilket stadium i handläggningenyttrande bör inhämtas. Det förekommer att yttrande inhämtas antingen sedankungörelse utfärdats men före sammanträdet eller efter sammanträdet men innanlagfart bevUjats, Det senare alternativet är det för kollegiet lämpligaste ochbör tUlämpas, om inte särskilda skäl, som exempelvis att en kronofastighetberörs, föranleder inskrivningsmyndigheten att begära kollegiets yttrande föresammanträdet. Kollegiet föreslår därför att 13 § tredje stycket ändras så att kollegietskall beredas tillfälle att yttra sig innan lagfart bevUjas, 3 Anteckning om innehav Förfarandetvid anteckning om innehav av pantbrev eller vUandebe-vis regleras i 22 kap, 12§ JB, Bestämmelsen innebär att inskrivningsmyndighet på ansökan av den sominnehar pantbrev eller vilandebevis skall göra anteckning om innehavet ifastighetsboken. Om annan fömt- är antecknad som innehavare, skallinskrivningsmyndigheten efter det att det nya innehavet antecknats avföra dentidigare anteckningen. Myndigheten skall underrätta den som varantecknad som innehavare om åtgärden genom rekommenderat brev. TUl skiUnadfrån vad som gäUde före JB:s ikraftträdande får anteckning om innehav i principske utan att sökanden styrker sitt innehav av pantbrevet eller vilandebe-viset.Om det fiims anledning att anta att sökanden inte innehar pantbrevet eUerbeviset, skall inskrivningsmyndigheten emellertid förelägga, sökanden att visaupp detta. Innehavsanteckning skall avföras, om deui 1975/76: 21 15 somantecknats som innehavare anmäler att innehavet upphört. I sådant fall lämnasunderrättelse om åtgärden endast på särskUd begäran och då i form av bevis ominskrivningsmyndighetens åtgärd. DONkonstaterar inledningsvis att skyldigheten att underrätta tidigare antecknadinnehavare enligt ordalagen i 22 kap, 12 § JB är absolut. Enligt finns detemellertid situationer där ett iakttagande av denna skyldighet är meningslös.Som exempel nämner fall då pantbrevet företes i anteckningsärendet eller dåden tidigare antecknade innehavaren biträder ansökan om innehavsanteckning fören ny innehavare. I dessa och liknande situationer leder en strikt tiUämpnuigav underrättelseskyldigheten till onödig arbetsinsats inte bara förinskrivningsmyndigheten utan också för den som tar emot underrättelsen och sommåste ta reda på om han har kvar handlingen eller lämnat den ifrån sig. Motbakgrund av det anförda föreslår att 22 kap. 12 § första stycket JB ändrasså att skyldigheten att underrätta tidigare antecknad innehavare inte skallgälla, om det är uppenbart att sådan underrättelse skulle vara utan betydelseför honom. Detav framlagda förslaget tUlstyrks eller lämnas utan erinran av så gott somsamtliga remissinstanser. Den allmänna uppfattningen är att förslaget innebären välkommen förenkling i inskrivningsmyndighetemas handläggning av ärenden ominnehavsanteckning. Treav remissinstanserna intar emellertid en mera kritisk håUning, Inskrivningsmyndigheteni domsaga är sålunda tveksam tUl behovet av en lagändring. Nackdelenav att en meningslös underrättelse sker kan enligtinskrivningsmyndigheten väl uppvägas av att det fmns klara och enhetligabestämmelser. Genom sin avfattning blir den av föreslagna bestämmelsen svåratt tillämpa, I varje fall leder den tUl ökad i stället för minskadarbetsinsats av inskrivningsmyndigheten därigenom att biträden ochinskrivningsdomare då i motsats tUl vad som gäller måste göra en prövningfrån fall tiU fall i samthga anteckningsärenden av denna typ, övervägande skältalar därför för att förslaget bör avvisas. Om en undantagsbestämmelse skall mföras,bör den utformas så alt den direkt anger i vUka fall som skyldigheten att underrättainte skall gälla. Föreningenför tjänstemän inom stadshypoteksorganisation har ingen erinran motatt 22 kap, 12 § JB ändras så att underrättelseskyldigheten slopas i uppenbarafall, t. ex. då tidigare bevis om innehavsanteckning bifogas. Med hänsyn tUlatt det inträffat att annan begärt 1975/76: 21 16 anteckningom innehav för av sladshypoteksförening förvarat pantbrev fordras dock enhgtföreningen en noggrann reglering av de fall där underrättelseskyldigheten kanefterges. Den i DON:s skrivelse föreslagna ändringen tillstyrks därför endastunder förutsättning alt staten åtager sig alt svara för den förlust som kanuppkomma för innehavare av pantbrev, om 22 kap. 12 § första stycket JB ändraspå föreslaget sätt. En Hknandeuppfattnmg redovisas av Auktoriserade fastighetsmäklares riksförbund som tUlstyrkerförslaget under föratsättning att den absoluta underrättelseskyldigheten kaninskränkas i vissa klara faU ulan att rättssäkerheten åsidosätts. Sveahovrätt och inskrivningsmyndigheten i domsaga anser att det intebör erbjuda några svårigheter att i det enskilda fallet bedöma huravidaunderrättelse skulle sakna betydelse eller inte. 4 Dödning av inskrivning m. m. Inskrivenrättighet får på ansökan av rättighetshavaren med faslighels-ägarens samtyckenedsättas efter annan inskriven rättighet (23 kap, 5 § JB), Under sammaförutsättningar får inskrivning dödas helt eller till viss del. Om rättighetenupphört helt eller tiU viss del, får inskrivningen dödas lill moisvarande del,I det sistnämnda fallet krävs endast ansökan av fastighetsägaren (23 kap, 6 §första stycket JB). Om det är uppenbart att inskriven rättighet inte gäUer ifastigheten, får inskrivningsmyndigheten på eget initiativ avföra inskrivningen(23 kap, 6 § andra stycket JB), FöreJB:s ikraftträdande fordrades inte fastighetsägarens samtycke lill nedsättningeller dödning. Kravet på fastighetsägarens samtycke infördes i JB efterförslag av lagberednmgen (SOU 1960: 25 s. 796). Som skäl anfördes att videxekutiv auktion rättighetens företrädesrätt är av betydelse för frågan omrättighetens bevarande och därmicd även för fastighetsägarensskadeståndsskyldighet, Samma skäl föranledde införandet av rätt förfastighetsägaren alt göra ansökan om inskrivning (23 kap. 1 § sista punkten JB), Reglemaom fastighetsägarens skadeståndsskyldighel vid exekutiv försäljning återfinnsi 7 kap, 19 § JB. EnUgt dessa är den senaste fastighetsägaren i principskadeståndsskyldig, om nyttjanderätt, servilut eller rätt till elektrisk kraftupphör till följd av sådan försäljning. Skadestånds-skyldigheten bortfallerdock, om rättighetshavaren genom överenskommelse vid exekutiv auktion låtiträttighetens företrädesläge försämras och det inte är uppenbart att rättighetenändå skulle ha gått förlorad. 1975/76: 21 17 DONanför att kravet på fastighetsägarens samtycke ibland avsevärt försvårar dödningav en inskrivning som uppenbart förlorat sui betydelse helt eUer såvitt avservissa fastigheter. Följande exempel anförs. Inskrivningför ett lokaliserat servilut har före flutit ut i ett stortantal avstyckningar som faktiskt inte besväras av rättigheten. (Efter dentidpunkten förhindras sådant genom lagregler och därtUl anslutande anvisningarfrån lantmäteristyrelsen, se prop. 1968: 89 s. 51, 52, 62 samt SFS 1968: 279,280.) Vid systematisk genomgång av fastighelsboken uppmärksammas inskrivningen.Kontakt tas med rättighetshavaren. Denne förklarar sig beredd att låta dödainskrivningen i avstyckningama men vill inte åta sig arbetet att ta frammedgivanden från alla berörda fastighetsägare, en uppgift som för honom ochför fastighetsägama framstår som helt betydelselös ur praktisk synpunkt. Somen annan möjlighet att få bort inskrivningen från uppläggen för de fastigheterdär den saknar betydelse pekar på utvägen att avföra mskrivnmgen enligt 23kap. 6 § andra stycket JB. Sådant avförande sker emellertid ex officio ochförutsätter att det är uppenbart att den inskrivna rättigheten inte gäUer ifastigheten, anser det därför tveksamt, om uiskrivningsmyndigheten kanavföra en inskrivning utan annat underlag än rättighetshavarens dödningsansökan.Åtminstone någon utredning om rättighetens utövning torde erfordras, DONpåpekar också att rättighetshavaren inte får något bevis om åtgärden samt attdenna tUl sin verkan är mindre definitiv än dödning på det sättet att en avfördinskrivning kan införas på nytt i fastighetsboken, om det visar sig att inskrivningenfelaktigt avförts (prop, 1970:158 s, 69), Enåtergång tUl den tidigare gällande ordningen att dödnmg fär ske utanfastighetsägarens samtycke skuUe enligt DON:s mening underlätta inskrivningsmyndighetemassträvanden att i samarbete med rättighets-havare få bort onyttigainskrivningar. Nedsättning av inskrivning är en mindre vanlig åtgärd som tordeföretas bara i fastighet som besväras av rättigheten. Behovet av ändrade reglerbeträffande nedsättning anser därför vara obetydligt, DONföreslår således att kravet i 23 kap, 6 § JB på fastighetsägarens samtycke tUl dödningav inskrivning för rättighet tas bort och att i samband därmed 7 kap, 19 § JBkompletteras med en bestämmelse av innebörd att rätt till ersättning inte tUlkommerrättighetshavare i förhållande till fastighetsägare utan vars samtycke hanlåtit inskrivnuig dödas, tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Enviss tveksamhet angående behovet av lagändringen anförs dock av JK, som anseratt bestämmelsen i 23 kan, 6 § andra stycket JB 2 1975/76. 1975/76: 21 18 börvara fullt tillräcklig i de allra flesta fall. En motsatt uppfattning redovisasbl. a. av lantmäteriverket som uttalar att den föreslagna ordningen är ägnadatt öka möjUgheterna att få bort befintliga inskrivningar i fastigheter som irealiteten inte belastas av rättigheterna i fråga. Detta leder i sin tur tiUönskvärd förenkling vid fastighetsbUdning dels genom att utredningen rörandesådana rättigheter i många fall kan begränsas, dels genom att i praktUcenonyttiga inskrivningar uite behöver föras över till nybildade fasligheter. Föratt lagfart skall kunna beviljas fordras enUgt jordabalken (JB) bl, a. att tvåviktiga fömtsättningar är uppfyUda, nämligen alt lagfarts-sökanden styrker sittförvärv tUl egendomen genom att förete gUtig fångeshandling samt attfångesmannen har lagfart på sitt förvärv. Principen är den att samfligaöverlåtelser av egendomen skall återspeglas i fastighetsboken hos inskrivningsmyndigheteni form av en obmten rad av lagfarter fram tUl den senaste ägaren. Brister det inågon av förutsättningarna, kan en rättmätig uinehavare av fastighet liksomockså hans efterföljare i äganderätten hindras från att få lagfart på sittförvärv. Den yttersta konsekvensen av detta blir att fastigheten kommeralt ställas utanför den registrering som sker inom inskrivningsväsendets ram. Dejämförelsevis stränga formella regler som gäller i fråga om överlåtelse avfast egendom och om lagfart avser att tjäna rättssäkerheten. Ordning och reda ifastighetsförhållandena är en förutsättning för verksamheten inom mängaområden av vårt samhälle. Det är därför av vikt att de formella kraven förregistrering av fastighetsöverlåtelser strikt upprätthålls. Inte minst gällerdetta efter JB:s tUlkomst då staten i vissa fall kan bli ansvarig för skada somt, ex, fastighetens rätte ägare tillskyndas genom all annan har fält lagfartpå fastigheten och i kraft därav överlåter fastigheten vidare eUer upplåterpanträtt i den, A andra sidan är det inle rimligt att fastigheter enbart avformella skäl ställs utanför registreringen inom inskrivnuigsväsendet.Fastighetsboken bör givetvis så nära som möjligt återspegla de verkligaäganderättsförhållandena. Det finns därför undantagsregler som syftar tUl attåstadkomma delta i vissa fall då fastighets rättmätige ägare inte kan fålagfart genom att i vanlig ordning ansöka om sådan med företeende avfångeshandlingen. De möjligheter som står tUl buds är lagfartssammanträdeenligt 20 kap, 1013 §§ JB och äganderättsutredning enligt lagen (1971:1037) omäganderättsutrednmg ocb legalisermg. 1975/76: 21 19 Lagfartssammanträdehålls inför inskrivnhigsmyndigheten och skall sättas ut på begäran avförvärvaren av den fasta egendom som avses. För att sammanträde skall sättas utfordras dock att förvärvaren kan göra sannohkt att hans fångeshandlingförkommit eller förstörts. skall föra protokoll övervad som förekommit vid sammanträdet och vad som kommit fram i ärendet i övrigt.Avsaknaden av fångeshandling utgör därefter inte hinder mot lagfart, om det pä gmndav innehållet i protokollet och vad som i övrigt kommit fram måste antas, attdet påstådda förvärvet ägt mm och att det är gUtigt och kan göras gäUande, Äganderättsutredninghandläggs av fastighetsbildningsmyndigheten. Sådan utredning får ske inomområde där äganderätten till fast egendom är oviss, om det från allmän och enskUdsynpunkt är av väsenflig betydelse att ovissheten undanröjs. Också i annat faUfår utredning ske beträffande område där fastighetsägarna i betydandeomfattning saknar lagfart. Vid utredningen prövarfastighetsbildningsmyndigheten vem som bör anses som rätt ägare till varjesärskild fastighet eller till mark inom fastighet eller samfällighet.Prövningen resulterar i en äganderättsförteckning, på gmnd av vUken de däriupptagna fastighetsägama beviljas lagfart. Vid förrättning för legalisering avprivat jordddnuig, som företagits före , kan också äganderättsutrednmggöras i fråga om egendom som ingått i delningen enligt samma regler som de nyssangivna. Idet praktiska rättslivet har det visat sig att nuvarande bestämmelser omlagfartssammanträde resp. äganderättsutredning inte ger flllräckligamöjligheter att komma tUl rätta med situationer då fastighetsägare av olikaformella skäl inte kan få lagfart på sin fastighet, I den inom justitiedepartementetupprättade promemorian föresläs därför att lUlämpningsområdet för institutetlagfartssammanträde utvidgas. Om hinder mot lagfart föreligger på den grundenatt fångeshandlingen inte kan företes eller att den är bristfällig, skallinskrivningsmyndigheten enligt promemorieförslagel sätta ut lagfartssammanträdepå begäran av den som är behörig att söka lagfart på förvärvet. Om innehållet iprotokollet från sammanträdet och vad som i övrigt kommit fram inle ger anledningtUl antagande alt annan har bätlre rätt till fastigheten än sökanden, skail denomständigheten att endast protokollet kan åberopas som fångeshandling enligtförslaget inte utgöra hinder mot lagfart. Underremissbehandlingen har allmänt vitsordats all de nuvarande möjligheterna altefter särskUd utredning i form av antmgen lagfarts-sammanträde elleräganderättsutredning ge fastighetsägare lagfart inte är tillräckliga. Jag delardenna uppfattning. Frågan blir då om man bör ändra reglema omlagfartssammanträde eller om man bör vidga tillämpningsområdet föräganderättsutredning. Defall som del nu gäller att komma till rätta med kännetecknas av 1975/76: 21 20 attsökanden inte kan förete fångeshandlingen eller av att den fångeshandUng som firmsär brislfäUig. Det hinder mot bevUjande av lagfart som på gmnd därav förehggerär hänförligt tiU enstaka fastigheter eller, i vissa faU, tUl del av enstakafastigheter. Institutet äganderättsutredning är däremot i första hand avsettatt komma tiU användning i fall där det råder orediga fastighetsförhåUandeninom ett större område. Från denna synpunkt ter det sig naturligare att angripade problem som det nu är fråga om genom en utvidgning av institutetlagfartssammanträde. För denna lösning talar också den omständigheten att defrågor som kommer upp tUl bedömande som regel torde vara av juridisk natur. Sådanafrågor lämpar sig bättre för bedömnmg av inskrivningsmyndigheten än av fastighetsbUdningsmyndigheten.Som lantmäteriverket framhåUit kan det emellertid uppkomma en del fall där detblir nödvändigt med fastighetsutredning och hävdeutredning och kanske också medundersökning ute på marken. För denna typ av åtgärder passar fastighetsbUdningsmyndighetenbättre. Det fiims emellertid möjligheter, som lantmäteriverket påpekar, attlåta fastighetsbildningsmyndigheten medverka i förfarandet hosinskrivningsmyndigheten, I likhet med en enhällig remissopinion anser jagdärför att den i promemorian föreslagna lösningen att vidga möjligheterna attfå tUl stånd lagfartssammanträde är att föredra framför en ändring av vUlkorenför förordnande om äganderättsutrednmg. Enligtpromemorian skall lagfartssammanträde kunna hållas i tre fall, nämligen 1, när fångeshandling förkommiteller förstörts, 2, när sökanden påstår att giltigtförvärv förekommit men han saknar kännedom om humvida fångeshandling upprättatseller inle, samt 3, när fångeshandlingen ärbristfällig och brislen inte medför alt förvärvet är ogiltigt. Promemorieförslagetinnebär alltså att hinder mot lagfart inte kan im-danröjas genomlagfartssammanträde, om det står klart att någon fängeshandllng aldrig harblivit upprättad eller att förvärvet av annan anledning är ogiltigt. Vissaremissinstanser har godtagit detta men anser att förslagets innebörd inlekommit fram tillräckligt tydligt. Andra remissinstanser har däremot förordat,att förslaget utvidgas tUl att omfatta också vissa ogil-tighelsfall. Ett parremissinstanser har menat att en sådan utvidgning fordrar ytterligareutredning. Förvärvav fast egendom kan vara ogiltigt av skUda anledningar. Ett fall, som hartagits upp av under remissbehandlingen, är det att förvärvet skett i stridmot en lagstiftning som för förvärvets giltighet u.'. '.veT tUlstånd. Somexempel på sådan lagstiftning kan tagas jordför-värvs;:,:-"" (1965:290) och lagen (1916: 156) om vissa inskränkningar i rätlen alt ic.\"rvafast egendom m. m. Att bota brister av detta slag ge- 1975/76: 21 21 nomlagfartssammanträde bör inte komma i fråga. Om en sådan möjlighet öppnas, kanman nämligen riskera, att förbudslagstiftning av den angivna typen kommeratt kruiggås. Jag viU i detta sammanhang också peka på att lagen omäganderättsutredning och legalisering innehåller en särskUd bestämmelse (9 §första stycket andra meningen) som innebär att tiUståndspliktigt förvärv intefår tas upp i äganderätts-förteckning förrän tillstånd har erhållits.