prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — En anledning kan också vara ovisshet om den framtida storlekenav förmånen frän socialförsäkringen, t.ex. vad som skall gälla då denskadelidande blir berättigad tiU ålderspension. 2.4.3 Samordning med förmåner på grund avanställningsavtal En arbetsgivare som har betalat sjuklön till en anställdsom drabbats av personskada anses ha rätt att regressvis kräva åter av denskadestånds-skyldige vad han har utgett i sjuklön. En följd härav är atlsjuklönen skall avräknas på skadeståndet. Även beträffande pension som utgesdirekt av arbetsgivaren (säsom fallet är pä den statliga och kommunala sektorn)föreligger regressrätt, varför avräkning skall ske ocksä i detta fall. Ettundantag utgör dock pension till efterlevande. Av 5 kap. 3 § skadeståndslagenföljer nämligen att skadeståndsrätlen i detta fall utesluts i samma män sompension utgär. Ytterligare undantag kan tänkas i andra fall där skadeståndetbestäms skönsmässigt. När det däremot gäller förmåner som utgår pä grund avpersonförsäkring för anställd skall avräkning i princip inte ske. Dessaförsäkringar betraktas nämligen som summaförsäkringar (se avsnitt 2.4.4). ex. fallet med pensionsförmåner som utgår på grund av kollektiv tjänstepensionsförsäkringi SPP (se NJA 1961 s. 215). Även dagsersättning från AGS är att anse som enförmän pä grund av summaförsäkring. Villkoren för denna försäkring innehålleremellertid en överlätelseklausul. Om ersättning lämnas för skada, för vilkenden försäkrade har rätt till skadestånd, är han enligt klausulen skyldig att imolsvarande mån överiåla sin skadeståndsrätl till försäkringsgivaren. Denne kanalltså utöva regress, och avräkning synes därför vara nödvändig. 2.4.4 Samordning med förmåner från egenpersonförsäkring Som förut nämnts har liv-, olycksfalls- och sjukförsäkringoftast karaktär av summaförsäkring, dvs. ersättningen utgår med ett päförhand bestämt belopp som inte är anpassat lill den konkreta skadansomfaltning. Eftersom försäkringen alltså i princip inte avser ersättning förliden skada har det ansetts alt den som uppbär försäkringsbeloppet äroförhindrad atl jämsides med sitt anspråk mot försäkringsgivaren göra gällandeskadeståndskrav, i den mån skadeståndsbestämmelserna inte lägger hinder ivägen. Enligt 25 § andra styckel försia ledet lagen (1927:77) omförsäkringsavtal (försäkringsavtalslagen) kan försäkringsgivaren i detta fallinte inträda i någons rätt till skadestånd och ulöva regress. Nägon avräkningav försäkringsersättningen pä skadeståndet skall därför inte ske. Sett ur denskadesländsskyldiges synvinkel innebär detta att han inte, som t. ex. i frägaom förmånerna frän socialförsäkringen, har nägon fördel av att försäkringsersättningenutgär. När det gäller skadestånd lill efterlevande kan visserligen förmän fränsummaförsäkring ända ibland inverka vid bestämmande av skadeståndet. Dellaföljer emellertid av alt skadeståndet dä enUgl 5 kap. 3 § skadeståndslagen skallfastställas efter behovsprövning. Bestämmelsen i 25 § andra styckel första ledetförsäkringsavtalslagen är dispositiv. I vissa fall kan det därför finnasförsäkringsvillkor om regress eller om atl skadeståndsanspråket skall överlåtaslill försäkringsgivaren. I så fall måste avräkning ske. Sådana föreskrifterlorde emellerlid inte vara vanliga. De förekommer dock t. ex. inom AGS(se avsnitt 2.4.3). Om ersättning från liv-, olycksfalls- eller sjukförsäkringskall utgå med verkliga beloppel av skadan, vilket är fallel t. ex. medersällning för sjukvårdskostnader och liknande, föreligger i själva verketskadeförsäkring! Försäkringsgivaren har i sådant fall rätt atl ulöva regressmot den skadeslåndsskyldige för vad han utgett (25 § andra styckel andra ledetförsäkringsavlalslagen). Ersättningen skall alltså räknas av på samtidigtuigående skadestånd. Om vållande pä den skadelidandes sida har medverkat tillskadan, skall skadeståndet enUgl 5 kap. 5 § skadeståndslagen jämkas efter vadsom finnes skäUgt. Bestämmelsen är tUlämplig i alla de faU dåskadestånds-skyldighet föreligger enligt skadeståndslagen, alltså säväl vidpersonskada som vid sakskada eller ren förmögenhetsskada. Jämkning pä grund avmedvållande kan ocksä ske vid skadeståndsansvar som grundas pä oskrivnarättsregler, t. ex. vid renl strikt ansvar på grund av farlig verksamhet, ellerpå föreskrifter i skadeständsrättslig speciaUagsliflning, i den män denna inteinnehåller särskilda bestämmelser om verkan av medvållande. Jämkning med stödav bestämmelsen kan vidare ske inle bara när den skadelidande själv ärmedvållande utan också när vissa andra personer som stär i elt särskUtförhällande till honom t. ex. hans anställda - har vållat skadan (s. k.passiv identifikation). Om oaktsamhet föreligger hos en person tillhörande ensädan kaiegori, nedsätts alltså ersättningen till den skadeUdande. sådan nedsättning komma i fråga endast när skadestånd krävs enligt 5kap. 3 § skadeståndslagen för förlust av underhåll av en omkommen person somvarit medvållande till olyckan. 1 sådana fall synes jämkningen ske pä sammasätl som om den medvållande hade överlevt olyckan och själv krävt ersättningför sina skador. Vid den skälighelsprövning som föreskrivs i 5 kap. 5 §skadeståndslagen spelar graden av skuld på den ansvariges och denskadelidandes sida den viktigasie rollen. Även vissa andra faktorer ansesemellerlid kunna inverka, bl. a. hur slor del av skadan som den skadelidandesmedverkan kan ha orsakat och hur pass farligt handlandet på ömse sidor harvarit. Däremot saknas i gällande rätt slöd för atl låla pariernas ekonomiskaförhällanden påverka jämkningen. Särskilda jämkningsbestämmelser finns i bl. 220 § andrastycket sjölagen (1891:35 s. 1), 7§ lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissabestämmelser om elektriska anläggningar m. m. (elanläggningslagen), 2 § andrastyckel och 5 § andra stycket lagen (1916:312) angäende ansvarighet för skadai följd av automobUtrafik (bUansvarighetslagen), 1 § andra stycket lagen(1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart(luftfarlsskadelagen), 9 kap. 21 § luftfartslagen (1957:297) och 13 §atomansvarighetslagen (1968:45). Av dessa lagar föreskrivs ibilansvarighetslagen, luftfarlsskadelagen och luftfartslagen en allmänskälighetsbedömning, liknande prövningen enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen.När ansvarel, som i dessa faU, vilar pä annan grund än bevisat vållande, kanskälighetsbedömningen dock inte ske genom en jämförelse mellan vållandet päömse sidor. Sannolikt torde graden av skuld pä den skadelidandes sida spela enviktig roll vid skälighetsbedömningen, och även den omfattning vari parternakan antas ha påverkat skadans omfattning torde fä betydelse. När det gäller deövriga nämnda lagarna kan framhållas, atl jämkning enligl atomansvarighetslagenskall ske endast vid uppsåtlig eller grovt vårdslös medverkan lill skadan. Ävenenligt elanläggningslagen utgär i vissa fall ojämkad ersättning vid vårdslöshetsom inte är atl anse som grov, medan å andra sidan grovt medvållande medförlatt ansvaret helt bortfaller. Inom Irygghelsförsäkringen följer medvällandebedömningensärskilda regler som innebär atl endasi mera kvaUficerad medverkan frän denskadelidandes sida inverkar på rätten till ersättning. Sålunda utgår inteersättning lill den som uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet själv vållatskadan. Ersättning lämnas inle heller för skada föranledd av att denskadelidande uppenbarligen varit påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel.Enligt förslaget till patientförsäkringen fär jämkning ske endast när denskadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet medverkat tiUskadan. Jämkning på grund av 5 kap. 5 § skadeståndslagen och andramedvållanderegler sker normall lill viss kvotdel av skadans belopp, numeramestadels 1/3, 1/2 eller 2/3 av beloppet. Medvållandel kan också leda till attnågol skadestånd inte alls döms ul ("jämkning lill noll"), när denskadelidandes oaktsamhet varit betydande. Del förekommer å andra sidan alt full ersättning döms ul trots medvållandel.Närmast kommer delta i fråga när medvållandel framstår som sä ringa iförhällande tUl det vällande som förekommit pä motsidan, att den skadelidandeskäligen inle bör bära nägon del av skadan. Om delblir aktuellt alt tillämpa medvållandereglerna i fall, dä denskadesländsskyldiges ansvarighet skall bestämmas på grundval av enskälighelsprövning eller då ansvarigheten skall jämkas ocksä pä annan grund änden skadeUdandes medvållande (se avsnitt 2.6), kan man förfara pä två säll.Antingen kan man göra en samlad bedömning av situationen och fastställaskadeståndet lill en viss kvotdel med beakiande pä en gång av medvållandel ochde andra omständigheter som inverkar pä bedömningen. Eller också kan man förstta slällning lill vilken verkan medvållandel bör ha och därefier undersöka omdet sälunda jämkade skadeståndet pä annan grund bör sältas ned ytterUgare.Vilkendera metoden som bör väljas fär bli beroende av omständigheterna i desärskilda fallen. 1 varje fall när del gäller en samtidig lillämpning avmedvållandereglerna och bestämmelserna i 2 kap. 2 eller 3 §, 3 kap. 6 § eller 4kap. 1 § skadeståndslagen lorde det dock ligga närmast till hands att begagnasig av den sist nämnda metoden (se prop. 1972:5 s. 585 ff). 2.6 Jämkning av skadestånd Bortsett frän de regler om jämkning av skadestånd vidmedvållande som behandlats i avsnitt 2.5 finns inte i svensk rätt någon allmänregel eller grundsats om jämkning av skadestånd. Endast i vissa hänseendengäller regler som innebär alt skadestånd kan bestämmas eller nedsättas efter enskälighelsprövning. Beslämmelserav della slag återfinns i 2 kap. 2 och 3 §§ skadeståndslagen, som behandlarskadeståndsansvarets omfattning när skada har våUats av person ochav vissa psykiskt abnorma personer. Skadan skall i sådant fall ersättas i denmän det är skäligt med hänsyn till dels den underåriges ålder och utvecklingeller den psykiskt abnorma personens sinnestillstånd, dels handlingensbeskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållandensaml övriga omständigheter. Del är alltså tekniskt sett inte fråga om en regelatt skadeståndet kan nedsättas, utan man skall pröva om skadestånd över huvudtaget bör utgå och i så fall med vilket belopp. Det skadestånd somskälighetsprövningen kan resultera i bör i allmänhet fastställas till etlbestämt belopp i pengar, inte - som i lidigare praxis lill viss kvotdel avfullt skadestånd (se prop. 1972:5 s. 167). Ett annatfall när skadestånd skall bestämmas efter en allmän skälighelsprövning gällerstats och kommuns ansvar för ren förmögenhelsskada som vållats genom fel ellerförsummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande slateneller kommunen svarar. Enligt 3 kap. 5 § skadeståndslagen skall ersättning förren förmögenhelsskada, som uppkommit till följd av inträng i näringsverksamhet,utgå endasi i den mån del är skäligt med hänsyn lill intrångets art ochvaraktighet. felels och försummelsens beskaffenhei och övrigaomständigheter. 1 3 kap. 6 § skadeståndslagen finns en beslämmelse omjämkning av skadestånd som en arbetsgivare är skyldig att utge pä grund av attskadan har vållats av en hos honom anställd arbetstagare genom fel ellerförsummelse i tjänsten (arbetsgivarens s. k. principalansvar). Bestämmelsenlar även sikte på sådant skadestånd som staten eller kommun är skyldig altersätta pä grund av att skadan har vållats genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande slaten eller kommunensvarar. I dessa fall kan skadeståndet jämkas, om det finnes oskäligt betungandemed hänsyn lill den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden och övrigaomständigheter. Vid sakskada kan jämkning ocksä ske, om del är skäligt medhänsyn lUI föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. Beträffande arbetstagares skadeståndsansvar gäller enligt4 kap. 1 § skadeståndslagen att frågan i vad mån skadeständsskyldighetföreligger skall bestämmas efter en skälighelsprövning. Arbetstagare, somvållat skada genom fel eller försummelse i tjänsten, är nämligen enligt dennaregel ansvarig härför endast i den män synnerUga skäl föreligger med hänsyn tiUhandlingens beskaffenhet, arbetstagarens stäUning, den skadelidandes intresseoch övriga omständigheter. Vid sidan av denna regel gäller enliglarbetsrättslig lagstiftning särskilda beslämmelser om jämkning av skadeståndsom åvilar bl. a. arbetstagare. Som nämnts i avsnitt 2.2.3 innehåller ocksä 5 kap. 3 §skadeståndslagen en regel som gör skadeståndet beroende av enskäUghetsbedömning. Enligt denna regel skall skadestånd till efterlevande förförlust av erforderligt underhåll bestämmas efter vad som befinns skäligt medhänsyn till den skadesländsskyldiges ekonomiska förhällanden och omständigheternai övrigl. Slutligen kan nämnas atl särskilda regler om nedsättningav skadeståndsansvar efter skälighet har getts i viss lagstiftning päkommunikationsväsendets område saml inom arbetsrätten, associationsrätten och immaterialrätlen. 2.7 Skadestånd vid behandling av djur 1 22 kap. 4 § byggningabalken, vilken bestämmelse fick sinnuvarande lydelse i och med atl 1734 ärs lag trädde i kraft, föreskrivsföljande: "Tager nägon lön före, att läka eller åderlåta fä, och får detdöd eUer skada genom hans vällande; gälde fä äter, och behålle det. Gitter hanfuUtyga, att han ej varil därtill vällande; vare saklös". Om etl djur skadas i samband med behandling av 1. ex. enveterinär, mäste alllså denne för alt undgå skadeslåndsskyldighet visa att haninte har förfarit oaktsamt. Detta innebär en omkastad bevisbörda mot vad somnormalt gäller inom skadeständsrällen. Som lidigare nämnts är nämUgenhuvudregeln alt del är den skadelidande som mäsle bevisa att vållandeföreligger hos den som skadeståndsyrkandet rikias mot eller hos någon annan förvars vällande denne ansvarar. därigenom från vad som gäller för t. ex. läkare och annansjukvårdspersonal vid skador pä patienter. Liksom i har i övriga nordiska länder deviktigaste reglerna om skadestånd vid personskada tidigare utvecklats irättstillämpningen. Lagstiftningen har hiltills gett endast kortfattadebestämmelser. Som förut nämnts har emellertid del samnordiska reformarbete somsedan länge bedrivits på skadeståndsrättens område resulterat i förslag tillnya personskaderegler i de oUka länderna. Även förslag till regler om jämkningav oskäligt betungande skadestånd har lagts fram i dessa länder. I har deföreslagna nya skadeståndsreglerna redan antagils och trätt i kraft den 1januari 1974. F. n. gäller i huvudsak samma regler i och Finlandsom i . Den största skillnaden Ugger i sättet all beslämma skadeståndvid framtida inkomstförlust. I vart och ett av dessa länder gäller särskUdaprinciper, som bl. a. tar sig uttryck i atl ersättningsnivån varierar avsevärtmellan länderna. De högsta skadeståndsbeloppen förekommer i . Också iNorge har ersättningsbeloppen i vissa fall varit tämligen höga. När det gällerskadestånd med anledning av förlust av underhåll följer man i viss män olikaprinciper i de nordiska länderna. En skUlnad mellan de olika ländernaföreligger ocksä genom att generella regler om jämkning av skadestånd pä grundav den skadeUdandes medväUande saknas i och . Under det nordiska lagstiftningssamarbetel har en strävanvarit att få en så längl möjUgl överensstämmande reglering i de fyra länderna.De förslag som har lagts fram i , och samt de nya reglersom redan har trätt i kraft i uppvisar ocksä stora likheter. En närmare redogörelse för nuvarande förhållanden i deövriga nordiska länderna, liksom för de föreslagna nya reglerna i dessa länder,finns i betänkandena Skadestånd III s. 18 ff saml Skadestånd V s. 112 ff och252 ff. Där finns även en översikt av förhållandena i vissa utomnordiskaländer. I Skadestånd III föresläs tvä delreformer päskadeslåndsrättens område. Den ena avser införande av en allmän regel omjämkning av A 1975.1 saml Nr 12 Prop,1975.12 50 Regeln innebär att skadestånd skall kunnajämkas, om skyldigheten att utge skadeståndet är oskäligt betungande med hänsyntiU parternas ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. Det andra förslaget som läggs fram i Skadestånd IIIinnebär en ändring i skadeståndslagens bestämmelse om jämkning av skadeståndvid skadelidandes medvållande. Enligt bestämmelsen (5 kap. 5 §) skallskadeståndet i elt sådant faU jämkas efter vad som är skäligt. Vid dennaskälighetsbedömning har i rättstillämpningen skuldgraden på ömse sidor spelaten avgörande roll. Enligt kommilléns mening bör emellertid även parternasekonomiska förhällanden kunna vägas in vid bedömningen. För alt markera detlahar den nuvarande regeln omformulerats. Enligt kommilléns förslag skalljämkning av skadestånd vid medvållande kunna ske efter vad som är skäligt medhänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. I Skadestånd V föreslås nya regler om skadestånd till densom har tillfogats personskada och om skadestånd med anledning av att någon hardödats. 1 anslutning härtUl föreslår kommittén ändrade bestämmelser förbedömningen av medvållande vid personskada. Beträffande skadestånd liU den som har tillfogatspersonskada föreslår kommittén att sådant skadestånd liksom f. n. skall omfaitaersättning för kostnader tUl följd av skadan, för inkomstförlust säväl iförfluten tid som och för ideeU skada. Belräffande ersättning förinkomstförlust innebär förslagel all skadeståndet skall bestämmas så nära denfaktiska förlusten som möjligt. Delta utgör särskilt i fräga om ersällning förbestående nedsättning av arbetsförmågan (invaliditet) en ändring gentemot vad somgäller f. n. 1 nuvarande rättstillämpning tiUmäts nämligen den s. k. medicinskainvaliditetsgraden stor betydelse vid bestämmandet av ersättningen. Kommitténföreslär atl den framtida inkomstförlusten i stället skall beräknas på grundvalav ett ekonomiskl invalidiletsbegrepp. Ersättningen skall alllså avse deförsörjningsekonomiska konsekvenserna av skadan. Skadestånd med anledning av alt nägon har dödats skallenligt kommitténs förslag omfatta ersättning för begravningskostnad och andrautgifter tUl följd av dödsfallet. Vidare skall ersättning kunna utgå tillefterlevande för föriust av underhäll. Till skillnad från vad som gäller f. n.skall inle bara den som enligt lag är underhållsberättigad utan också den somfaktiskt har försörjts av den avUdne kunna fä skadestånd som efterlevande.Vidare skall full ersättning för mistat underhåU kunna ulgå. Hänsyn skall docklas lill den efterievandes förmåga och möjligheter atl genom egel arbete ellerpå annat sätt själv bidra till sin försörjning. Vid sidan av skadestånd kan i ett personskadefall utgåäven vissa andra förmåner. Frägan huruvida sådana förmåner skall avräknas påskadeståndet skall enligl kommittéförslagei bli reglerad genom särskilda beslämmelseri skadeståndslagen. Enligt dessa beslämmelser skall avräkning ske belräffandeperiodiska förmåner enligl socialförsäkringen, sjuklön och pension som utges av arbetsgivare på grund avanställningsavtal, pension som utgår på grund av kollektivtjänstepensionsförsäkring samt periodisk ersättning på grund av olycksfalls-eller sjukförsäkring. De föreslagna reglerna innebär vidare atl avräkningenskall ske enligt en nellometod, dvs. skadeståndet besläms lill den del avförlusten som de andra förmånerna inle täcker. Skadeståndvid personskada och förlust av underhäll utgår f. n. vanligen i form avlivränta. Kommittén förordar alt engångsbelopp skall komma lill siörreanvändning än hiltills. Nägra tvingande regler om valet av ersättningsformföresläs dock inte. Enligt kommitléns förslag skall en beslämmelse i ämnetendast innehålla, att skadestånd för invaliditet eUer förlust av underhållfastställs i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte ellengångsbelopp samt att fastställd livränta kan, om skäl föreligger, helt eUer delvisbytas ul mol engångsbelopp. F. n.gäller inom skadeståndsrätlen att man i normala fall inte kan ompröva ettfaslslälll skadestånd, om förändrade förhållanden inträffar . Närdet gäller skadestånd för invaUditet som beslämts i form av livränta bör enligtkommittén en viss omprövningsrält dock finnas. Kommittén föreslår därför atl iskadeståndslagen tas in en beslämmelse, enligl vilken beloppet av sådanlivränta kan höjas eller sänkas om del är uppenbart all i det särskilda fallelväsentlig och bestående ändring inträtt i de förhållanden som har legal lillgrund för invahdilelsbedömningen. Kommitténhar ingående övervägt om skadestånd för inkomstförlust och förlust av underhällskall begränsas lUl en viss högsla nivå. En sädan regel, som i och för sigkunde vara motiverad av rättvise- och jämlikhetsskäl, skulle emellertid blikomplicerad och i praktiken få endasi begränsad betydelse. Kommillén hardärför stannat för atl inte föreslä nägon sådan regel. ett lillägg till den i Skadestånd III förordade regeln omjämkning av skadestånd vid medvållande. Enligt detta tillägg fär ersättning medanledning av personskada jämkas endasi om den skadelidande själv uppsåtligeneller av grov vårdslöshet medverkat till skadan eller om annars synnerUga skälföreligger tiU jämkning, säsom att skadan väsentligen framstår somsjälvförvållad eller att den skadelidande medvetet och ulan rimlig anledninghar utsatt sig för risk att skadas. 4.2 Skadestånd till den som har tillfogats personskada Enligt kommitténs förslag skall, som tidigare nämnts,skadestånd till den som har tillfogats personskada omfatta ersättning för delskostnader till följd av skadan, dels inkomstförlust, dels ideell skada. När detgäller ersättning för kosinader (sjukvårdskostnader och andra utgifter tillföljd av skadan) innehåUer förslaget inte några nyheter i förhåUande lillgällande rätt. Kommittén förordar dock att denna ersällning i fortsättningenberäknas särskilt för sig och inte. som ibland sker f. n., kommer lill ullryck endasi som enförhöjning av skadeståndet i övrigt. Vidare bör ersättningen enUgt kommitténsåsikt delas upp i skilda poster för förfluten tid och för framtiden. Någrasärskilda lagregler härom föreslås dock inte. Inte heUer beträffande ersällning för inkomstförlust anserkommittén att det föreligger behov av några reformer som mera avsevärtförändrar rättsläget . Detta hindrar dock inte att det finns utrymme förnya grundsatser på detta område. En ulgängspunkl är att man bör söka förhindratillämpningen av principer som kan antas medföra onödig över- ellerunderkompensation. En annan ulgångspunkt är atl skadeständsrällen bör bringas inärmare överensslämmelse med andra förekommande ersältningsanordningar, framföralll socialförsäkringen. Kommittén framhåller atl skadestånd för inkomstförlust iförfluten tid eller i framliden i princip skall försälta den skadelidande isamma situalion som om skadan inte alls hade inträffat. Ersättningen bör alltsåmoisvara skillnaden mellan å ena sidan den skadelidandes inkomst sådan densannolikt skulle ha blivit, om skadan inte hade inträffat, och å andra sidanden inkomst som den skadelidande faktiskt har uppnått eller kan beräknas uppnåmed hänsyn till skadans inverkan pä förvärvsförmågan. Skadeståndsprövningensläller på grund härav stora krav på ulredningen. Man mäste i allmänhet försökaöverblicka den skadelidandes situation under mycket läng tid, och hänsyn skalllas inte bara till skadans medicinska ulveckling och den skadelidandespersonliga förhällanden av olika slag utan också, så långl del är möjligt, tillarbetsmarknadssituationen och flera andra omständigheter av mera allmän nalur.Enligl kommittén har den ovisshet, som till följd härav inte sällan präglarövervägandena, naturiiglvis i hög grad medverkat lill bruket av schabloner.Den schablon som ofta fått dominera skadeståndsprövningen är den medicinskainvaliditetsgraden. Men också andra normer används mer eUer mindre ulanprövning i det individuella fallel. Kommillén har emellertid den principiellauppfattningen att man bör vara äterhållsam med schabloner vidförluslprövningen. Detta gäller särskilt de medicinska invaliditetsgraderna.Vid prövningen av ersättningen för ekonomisk skada bör man enligt kommittén islället försöka följa den beräknade faktiska förlusten så nära som möjligt.