prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — De tillägger att det enligt deras meninginte får stäUas alltför stora krav när det gäller alt visa att det vid enolovlig konflikt förelegat ett organiserat och medvetet syfte att framtvingaändringar i gäUande kol- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 144 lektivavtal.Slutligen framhåller de att stridsåtgärder av denna senare typ är betydligtvanligare än kommitténs motiv synes utvisa och att bakgranden till olovligakonflikter dessutom ofta är mer komplicerad än motiven låter ana. LedamotenOskarson uttalar sig till förmån för en restriktiv till-lämpning av uttrycket"skälig ursäkt" i 48 § FKL. Ledamöterna ochWesterberg, slutligen, anser att lagen bör uppstäUa ett obetingat krav på attdet för arbetsplatsen gällande koUektivavtalet skall innehålla regler omdisciplinpåföljder för att sådana skall kunna komma i fråga. Arbetstagarpartenbör ha tolkningsföreträde vid tillämpningen vid sådanakoUektivavtalsbestämmelser. Dessa ledamöter uttalar vidare att det enligt derasmening skulle ha varit en värdefull nyskapande insats om kommittén hade kunnatgenom en serie klarlägganden medverka till en avveckling av den dubblakonstraktionen till förmån för ett mer verklighetsbetonat och funktionellt sättatt se på ifrågavarande rättsförhållanden. Delvis skuUe olägenheterna med dendubbla konstraktionen dock undanröjas om lagen krävde stöd i koUektivavtal föratt arbetsgivaren skall få tillämpa disciplinära påföljder. I vad gäUer deföreslagna skadeståndsreglerna förklarar de tre löntagarföreträdarna, att dettydligare än som skett bör göras klart att kortvarigare stridsåtgärder i regelinte skall påtalas vid domstol, att hittillsvarande skadeståndspraxis, däriinbegripen tillämpningen av .200-kronorsregeln, inte skall kunna frångås annatän i alldeles exceptionella fall och att det bör tillses att enskildarbetstagares ersättningsskyldighet för arbetsgivarsidans rättegångskostnaderinte blir oskäligt betungande. Kommitténs förslag till påföljdssystem hartilldragit sig stort intresse vid remissbehandlingen. Även om åtskilliga kravpå Justeringar framförs godtas förslaget i sina huvuddrag av flertaletremissinstanser. Till de ämnesområden som särskilt uppmärksammas hör den s. k.dubbla konstruktionen och enskild arbetstagares ansvar för deltagande iolovlig stridsåtgärd. Den dubbla konstraktionen utsätts för kritik avflera remissinstanser. Bland dessa kan nämnas AD, arbetsgruppen inom juridiskafakulteten vid , LO och TCO. Även berör denna fråga. Enligthovrättens uppfattning har huvudlinjerna i kommitténs uppbyggnad avpåföljdssystemet goda skäl för sig. Emellertid förefaller det hovrätten som omkommittén i sin uppläggning har fäst väl stort avseende vid den åtskillnad somteoretiskt kan göras mellan brott mot den av kommittén föreslagna lagen, brottmot kollektivavtal och brott mot enskilt arbetsavtal i fall där ett och sammaförfarande strider mot bestämmelser både i lagen och i avtal eller i bådekollektivavtal och enskilt avtal. Hovrätten menar att detta har bidragit tillatt den avsedda samordningen trots behovet av lättillgänglighet inte harantytts i lagtext 1975/76:105 Bilaga 1 145 ochtill att disciplinpåföljder av typ löneavdrag och suspension fått ett alltförstort utrymme vid sidan av skadestånd. När ett påtalat förfarandes oförenlighetmed enskilt arbetsavtal sammanhänger med bestämmelse i den av kommitténföreslagna lagen eller i kollektivavtal är det, enligt hovrättens mening,naturligast att se saken enhetligt som ett brott i anstäUningsförhåUandet. Vadsom däremot bör håUas isär, fortsätter hovrätten, är förfarandets betydelse ioch för sig och förfarandets betydelse för frågan om anställningsförhåUandelsfortbestånd. Hovrätten påpekar att det i lagförslaget inte finns någon erinranom vad som avses gäUa beträffande förfarandets betydelse för frågan omanställningsförhåUandels fortbestånd eller ens ett påpekande om att lagen ioch för sig inte reglerar denna aspekt. Hovrätten menar att ett sådantklargörande skulle minska risken för missförstånd hos oinitierade. Även närdet gäUer reaktionen mot förfarandet i och för sig anser hovrätten att lagenger en klen redovisning av det tänkta systemet. Lagens regler talar bara omskadestånd och innehåller inte någon upplysning om utrymmet för påföljd avannan art på grand av avtal. Inte heller finns någon antydan i lagtexten om denroll som 4 kap. I § skadeståndslagen tankes spela vid tillämpningen av de påannat sätt utformade reglerna om skadestånd vid brott mot kollektivavtal.Enligt hovrätten bygger skadeståndsreglerna i den föreslagna lagen på tankenatt, såvitt gäller förfarande som utgör brott mot lagen, frågan om skadeståndär uttömmande och tvingande reglerad i lagen även för det fall att förfarandetsamtidigt strider mot koUektivavtal och enskilt arbetsavtal. Lagtexten i denallmänna skadeståndsregeln kan dock inte sägas vara helt tydlig på dennapunkt. Del kan därför inte vara riktigt, fortsätter hovrätten, att i dyliktfall såsom reaktion mot förfarandet såsom brott mot del enskilda arbetsavtaletens i princip vid sidan av eller i stället för skadestånd enligt lagen tillåtasådan disciplinär åtgärd som av den felande kan till sin verkan likställas medallmänt skadestånd. Överhuvudtaget bör, menar hovrätten, uteslutas möjlighetenatt avtalsvägen skapa påföljd för förfarandet i och för sig när dettainnefattar brott mot lagen. För fall av sådant slag bör lagen innehåUa en uttömmandereglering. AD säger sig bestämt bestrida att den dubblakonstraktionen skulle kunna ha någon betydelse för lösandet av frågorna vilkapåföljder som skall kunna komma i fråga vid avtalsbrott och vad som skall gällanär kollektivavtal upphört att gäUa mellan parterna. AD pekar vidare på ettuttalande av kommittén av innehåll att den praktiska innebörden av den dubblakonstraktionen är att de enskilda parterna, då de träffar sitt anställningsavtal,underförstår eller uttryckligen förklarar att kollektivavtalets villkor skallgälla för anställningen. AD anser att kommittén knappast kan ha menat detta.Vad de enskilda parterna underförstår eller uttryckligen förklarar har intenågon avgörande betydelse för frågan om kollektivavtalsvillkorens giltighet iförhållandet mellan dem. anställningsvillkor blir Ju underalla förhållanden gällande mellan parterna i den mån ]0-Riksdagen 1975/76. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 146 det inte är tillåtet enligt avtalet att träffa från dettaavvikande överenskommelser. Vad saken gäUer är i stället om arbetsgivare ocharbetstagare skall anses direkt bundna av kollektivavtalet eller om bundenhetenskall anses föreligga via ansläUningsavtalet. Åtminstone har iallmänhet ansetts från pedagogisk synpunkt lämpligt att beskrivakoUektivavtalet som ett ramavtal för anställningsavtalen. Denna uppfattning harmåhända varit befogad. Risken är emellertid, påpekar AD, att den dubblakonstraktionen blir något mera än en metod alt beskriva rättsförhållandetmellan koUektivavtalsbundna arbetsgivare och arbetstagare, nämligen att mantror sig finna lösningar på rättsliga problem med utgångspunkt i den dubblakonstraktionen som inte skulle vara tillgängliga om kollektivavtalets förhåUandetill anställningsavtalet uppfattades på annat sätt. AD anser att starka skältalar för att nu utmönstra den dubbla konstraktionen såsom grandval förbeskrivning av förhållandel mellan kollektivavtalet och ansläUningsavtalet.Detta innebär alt man uppfattar anställningsförhållandet som i vissa delardirekt reglerat av koUektivavtalet och i andra delar av ansläUningsavtalet. ADtillägger att ett sådant ändrat sätt att framstäUa koUektivavtals-systemet intekommer att medföra någon förändring av rättsläget. Enligt AD bör en enhetligreglering av de arbetsrältsliga påföljderna eftersträvas. AD anser attkommittén på ett utförligt och klarläggande sätt behandlar samspelet mellan dekollektivavtalsrättsliga påföljderna och de påföljder som i övrigt kan komma ifråga i anställningsförhållanden. AD vänder sig dock mot att del i kommitténsframstäUning åtminstone rubrikmässigt görs en myckel markerad åtskillnad mellanvad som kallas det koUektivavtalsrättsliga påföljdssystemet och påföljdema vidbrott mot enskilt arbetsavtal. Kommitténs egen redogörelse för samspeletmellan de skilda slagen av påföljder ger, menar AD, vid handen alt det ärmeningslöst all tala om två skilda påföljdssystem på det arbetsrättsligaområdet. Mot det sagda kan enligt AD inte med fog åberopas att denkollektivavtalsrättsliga skade-slåndspåföljden står i en särställning genom attden är tillämplig endast på det koUektivavtalsrättsliga området. Denpåföljdsreglering som har skett i lagen om anstäUningsskydd och som bl. a.innefattar möjlighet att döma ut allmänt skadestånd och att Jämka ekonomisktskadestånd visar, att den koUektivavtalsrättsliga regleringen är ändamålsenligpå ett vidare område. Kommitténs strävan att lösa samordningen mellan 4 kap. I§ skadeståndslagen och de koUektivavtalsrättsliga skadeståndsreglerna visarenligt ÄD:s mening också att en enhetlig bedömning är behövlig även påskadeståndsområdet. AD anser att i själva verket mycket skulle vara att vinnapå all till enhetlig bedömning ta upp de arbetsrältsliga påföljdema. Med hänsyntill alt en sådan reglering knappast kan utelämna de disciplinära påföljdema,finner AD dock att tiden måhända ännu inte är mogen för ett sådant grepp påämnet. Arbetsgruppen inom juridiskafakulteten vid menar å andra sidan att den nya lagenendast bör reglera ansvaret för freds- rop.1975/76:105 Bilaga 1 jy plikten och lämna utanför frågan om ansvaret för vanligatjänsteavtalspåföljder. Enligt arbetsgrappen bör tjänsteavtaletssanklionssystem närmare utredas med sikte på ny lagstiftning. Del äroegenlligtatt som skett tillämpa skadeståndslagen på sådana kontraktsbrott somarbetsvägran eller utevaro. Arbetsgrappen framhåUer alt en och samma handling,nämligen att en person lämnar sin arbetsplats, kan bli att bedöma efter heltolika ska-deståndsnormer beroende på hur den rabriceras. Förklarararbetsgivaren att det är fråga om ett brott mot arbetsskyldigheten, skulle hankunna åberopa skadeståndslagen. SkuUe han i stäUet hävda att arbetstagaren hargjort sig skyldig till ett brott mot skyldigheten att iaktta uppsägningstid,blir reglema i lagen om anställningsskydd alt tillämpa. Arbetsgruppen tillläggeratt kravet på ny lagstiftning också föranleds av behovet av ett stäUningstagandefrån lagstiftarens sida till vilka sanktioner som i tjänsteavtalsförhållandenbör komma i fråga utöver de tyngst verkande. Här anser arbetsgmppen att detbör bli fråga om ett ställningstagande till om disciplinära sanktioner somsuspension eller omplacering alls skall få komma i fråga och till hurskadeståndsansvaret bör utformas i konsekvens med detta StäUningstagande.Arbetsgrappen menar alt ett skadeståndsansvar myckel väl skulle kunna fylla detbehov som kan finnas av sanktioner i ett varaktigt avtal och att de egentligadisciplinära sanktionerna därmed skulle kunna bortfalla - också förstalsljänslemän. Svenska transportarbetareförbundetanser, liksom arbetsgruppen inom juridiska fakulteten vid Stockholmsuniversitet att samtliga påföljder för kollektivavtals- och fredspliktsbrottbör las upp och avgöras av AD i ett enda sammanhang. Förbundet anser också atten lagstiftning om påföljderna vid tjänsleavtalsbrolt bör komma till stånd somett komplement till den föreslagna lagstiftningen om fredsplikls- ochkoUektivavtalsbrott. En allmän lagsltftning mot diskriminering i arbetslivet,konstraerad som en påbyggnad på lagen om anstäUningsskydd, borde kunna tjänasom en allmän lagstiftning om påföljder vid tjänsteavtalsbrolt. I sin kritik av den dubblakonstraktionen hänvisar TCO till lönlagarte-servanlerna, som påpekar att manerhåller en spärr mot sådana effekter som den dubbla konstraktionen kanmedföra, om den ordningen uppnås alt disciplinpåföljder skall varakoUektivavtalsreglerade i den mån de inte direkt regleras i lag. TCO påpekarall organisationens förslag om vetorätt i arbetsledningsfrågor skulleytterligare minska utrymmet för missbrak av den dubbla konstraktionen. I likhetmed reservantema anser TCO emellertid att del skulle vara värdefullt om dendubbla konstraktionen kunde helt avvecklas. Uppfattningen att den dubblakonstraktionen har fått orimliga konsekvenser delas av LO. Organisationensätter i fråga om den dubbla konstraktionen fyller något behov med tanke påden ställning som koUektivavtalen fått. Utöver skadestånd för brott motkollektivavtal finns normalt, enligt LO:s mening, inget behov av ytteriigarepåföljder. LO anser att disciplin- 1975/76:105 Bilagal 148 påföljder skall få vidtas endast med stöd av uttryckligabestämmelser i kollektivavtal. Arbetsgivaren får alltså i förhandlingar medarbetstagarparten begära alt sådana regler införs. LO anser att dennainskränkning i rätlen att besluta om disciplinära påföljder bör komma tUluttryck i lagtexten. Frågan om disciplinpåföljder berörs av några ytlerligreremissinstanser. /SR finner del naturligt attregler om disciplinära påföljder skall vara intagna i kollektivavtal. Det synesSACO/SR mindre konsekvent att lagstiftaren inte kräver att de regler som skallhanteras i koUeklivavtalsreg-I .radeformer också själva skall vara kollektivavtalsreglerade. framhåller att de befogenheter av disciplinär karaktär somtillagts fartygsnämnd och sjömansnämnd inte står i full överensstämmelse medden föreslagna lagstiftningen. Utan att vilja föregripa en framtida separatutredning beträffande mönstringsförordningen, påpekar förbundet alt det måsteanses betänkligt alt även allt framgent möjligheter skall kvarstå förarbetsgivaren att påkalla disciplinära åtgärder även i fall där han ärförhindrad att vidta åtgärd till följd av bestämmelserna i lagen omanställningsskydd. framhåller att nuvarande ordning meddisciplinnämnd inom verket ter sig föråldrad och bör omprövas. Erfarenheternaav den avtalsslridiga konflikten inom skogsbruket talar enligtdomänverket härför. anser att samma regler bör gälla för verket somför näringslivet i övrigt. De skilda skadeslåndsbestämmelsemai kommitténs förslag har fått ett i stort sett positivt mottagande. På enskildapunkter framförs dock kritik. Bland mera allmänna synpunkter som anförs på förslagen kannämnas att SAC framhåUer, att AD måste ha klara regler för all straffutmätning.1 nuvarande läge förekommer straffulmätning under hänvisning till lagtextersom inte är direkt knutna till arbetslivet, exempelvis skadeståndslagen. SACpåvisar förekomsten av straffutmätning genom de skiljenämndsförfarandensom emellanåt äger rum och som lagstiftningen godkänner. Dessa partsdomstolarslår enligt SACis mening inte i överensstämmelse med en demokratiskrättsordning. AD förklarar att domstolen inteväntar sig att de nya påföljdsreglema i någon avgörande grad kommer att påverkahandläggningen av stridsåt-gärdsmålen i AD. Antalet mål om olovlig stridsåtgärdkommer troligen att bli mindre . De utförliga utredningar sompartema redan nu brukar förebringa och domstolens bemödanden att i domskäleningående analysera orsakerna till olovliga stridsålgärder talar för att någraväsentliga ändringar inte kommer att inträda i behandlingen av mål rörandefredspliktsbrott. LO och TCO berör frågan omarbetsgivares skadeståndsskyldighet. För att inte arbetsgivama skall underiåtaatt följa de nya bestämmelserna om edition, information, primärförhandlingsskyldighet etc. krävs enligt LO.s uppfattning att bestämmelsernasanktioneras med mycket kraftigt tilltagna skadestånd. Skadestånden bör vara såkännbara att arbetsgivaren inte Prop.1975/76:105 Bilaga 1 149 frestas att kalkylera in dem i produktionskostnaderna. Ettsätt att beivra lagbrott enligt lagförslaget är, anför LO, att konstraeraskadeståndsansvaret vid underiåtenhelsbrott på samma sätt som i 17 § lagen omvissa anställningsfrämjande åtgärder. Där denna konstraklion inte är lämpligmenar att skadestånd bör utdömas med belopp som mycket kraftigt överstigerde skadestånd, som förekommer inom arbetsrätten. Dessa skadestånd nårinte alls upp till den nivå, som utgår vid avtalsbrott i andra civilrättsligasammanhang, exempelvis vid försenade leveranser. Liknande synpunkter framförsav TCO. SHIO anser att man, om manaccepterar det jämlikhetsförhåUande som följer av den föreslagnalagstiftningen, också måste acceptera ett lika ansvar för arbetsgivar- ocharbetstagarparten. Detta betyder att de fackliga organisationemas ansvar föratt ingånga avtal hålles måste ökas i förhällande till samma organisationersmöjligheter alt genom medinflytande och medbestämmanderätt påverka besluten. Svenska transportarbetareförbundetfinner kommitténs förslag till skadeståndsregler i och för sig välmotiveradetagna var för sig. Tillsammantagna får de dock en egendomlig effekt. Denna kansammanfattas på så sätt att de enskilda arbetstagarnas ansvar förfredspliktsbrott bortfaller. Förbundet hyser djupa betänkligheter mot en sådanprincipiell nyordning. Enligt förbundet är del, nu lika väl som tidigare,betydelsefullt att de enskilda medlemmama känner ansvar för fredspliklen. Detbör även finnas en skillnad mellan avtalsbundna och utomstående arbetstagare. Juridiska fakuheten vid Uppsalauniversitet anser att man, utan att för den skull försvaga pressen påarbelsmarknadsparterna alt nå samför-ståndslösningar, bör överväga att ilagstiftningen åtminstone för begränsade men viktiga ämnesområden - i förstahand t. ex. beträffande påföljder av arbetstagares avtalsbrott - uppstäUa merdetaljerade och mer säkert verkande regler om medinflytande all tillämpas närkoUektivavtalsreglering av frågan saknas. Ifrågavarande lagstiftning kundeenligt fakulteten göras fakultativ i den meningen att del skulle ankomma påvederbörande arbetstagarorganisation att påkalla dess tillämpning inom detberörda området av arbetsmarknaden. En fråga som vid remissbehandlingenvisat sig i särskilt hög grad vara föremål för delade meningar är kommitténsförslag om slopande av 200-kronorsregeln. Många remissinstanser vill behåUanågon form av begränsning av arbetslagarnas skadeståndsansvar. Deremissinstanser som företräder arbetsgivarintressen ser dock i allmänhetpositivt på förslaget om slopande av den begränsning i den enskildearbetstagarens skadestånds-skyldighet som 200-kronorsregeln innebär. SAFnoterar alt det i betänkan-del uttalas att skadeståndsbedömningen normalt inteskall avvika från gällande maximum trots att begränsningsregelnstryks. Detta kan enligt SAF vara riktigt i ett övergångsskede men likauppenbart synes vara att det här inte kan vara fråga om en beslåendemålsättning. 1975/76:105 Bilaga 1 150 /SR ansluter sig tillkommitténs bedömning alt den nuvarande begränsningen kan utgöra hinder för ADatt nyansera tillräckligt vid utdömande av skadestånd. /SR anser det dockvara angeläget all kommitténs mening, .alt slopandet av kronlalsgränsen förenskild arbetstagares skadestånd inte skall medföra en allmän höjning avskadeslåndsnivån, kommer till ullryck i lagmotiven. LO och TCO anser att skadeståndetför enskild arbetstagare aldrig skall kunna överstiga . LO betonar allarbetsfreden skall upprätthållas genom förhandlingar och avtal som medförförbättringar av arbetsvillkoren, inte genom hot om dryga skadestånd. TCO anseratt skadeståndets betydelse som en återhållande faktor vid olovligastridsåtgärder har överdrivits. Även anser attskadeståndsbeloppets storlek bör maximeras så, att enskilda arbetstagare intebehöver drabbas hårdare än vad som följer av nuvarande regler. att det tydligare än som skett bör göras klart under vilka föratsättningaroch i vilken utsträckning skadestånd kan komma i fråga. Svenska transportarbetareförbundetanser att del inte är önskvärt att den absoluta begränsningen avskadeståndsansvaret tas bort. Förbundet förordar att beloppsgränsen höjs till500 kr. EnUgt juridiska fakulteten vidLunds universitet är det tveksamt om skadestånd överhuvudtaget är en lämpligsanktion mot enskild arbetstagare som vidtar olovlig stridsåtgärd. och anser att skadeståndinte skall kunna ådömas enskild arbetstagare. SAC hävdar att endast medlemmari avtalsslulande organisation bör kunna dömas för avtalsbrott. SAC gör vidaregällande att inga arbetstagare bör kunna ådömas skadestånd för deltagande ispontan strejk, om det avtal strejken gäller har tillkommit ulan att de berördaarbetstagarna själva har beretts tillfälle att godkänna avtalet. anseratt deltidsarbetande bör ådömas lägre skadestånd än de som arbetar på . TCO anser, i likhet medlöntagarreservanterna, att kortvariga stridsåtgärder inte bör kunna påtalasinför domstol. /SR är däremot av den uppfattningen, att en sådanbestämmelse skulle innebära att kollektivavtalets garanti mot konflikt underavtalsperioden går förlorad. Härigenom skulle enligt /SR arbetsgivarensincitament till alt komma till en uppgörelse för att trygga arbetsfredenminska. Svenska transportarbetareförbundetmenar att det i vissa fall kan te sig befogat med korta strejker av protestkaraktärmen att man i regel bör söka finna lösningar genom förhandlingar. Förbundetförespråkar en tämligen generös tillämpning av den föreslagna regeln ombefrielse från skadeståndsskyldighet när strejken har haft skälig ursäkt i deomständigheter som föranlett den. Arbetsgruppen inom juridiska fakulteten vid Stockholmsuniversitet och juridiska fakulteten vid fakultet har inga erinringarmot slopandet Prop.1975/76:105 Bilagal 151 Ätt hänsyn också skall tas tillstorleken av återbetalningsskyldighet för rättegångskostnad stämmer, enligtjuridiska fakulteten vid , väl med tankegången bakomJämkningsregler av den typ som kommittén har föreslagit. Om det trots alltskulle anses erforderligt med en särskild spärr mot alltför omfattandeersättningsskyldighet för enskild arbetstagare synes det fakulteten närliggandeatt anknyta en ansvarsbegränsning till basbeloppet enligt lagen orn allmänförsäkring. Större belopp skulle inte få utdömas i skadestånd än t. ex. I/IOeller 1/20 av basbeloppet. AD påpekar att avskaffandet avregeln om ett högsta skadeståndsbelopp inte bör uppfattas som något viktigt ledi del föreslagna nya påföljdssysle-met. AD anmärker alt stora skadeslåndsbeloppunder alla förhållanden knappast torde kunna komma ifråga ens i särskilda fall.Om en beloppsgräns behålls, anser emellertid AD att reglema därom bör utformasannorlunda . Gränsen bör för det första läggas något högre än dennuvarande. Härigenom ges ökade möjligheter för rättstillämpningen att varieraskadeståndets belopp med hänsyn till omständigheterna. Vidare menar även AD attdel finns anledning överväga att göra maximibeloppet oberoende avpenningvärdeförsämringen, exempelvis genom en lämplig anknytning tillbasbeloppet. AD ifrågasätter också om en eventuell beloppsgräns bör gälla iandra situationer än vid fredspUktsbrott. Även SFO är inne på tanken att knyta beloppsgränsen tillbasbeloppet. anser all ett beloppav . med vanligt betraktelsesätt framstår som ett i normalfallet märkligtlågt allmänt skadestånd. Om emellertid belopp av den storleksordningen ansesvara lämpligt för flertalet fall bör övervägas alt införa en viss beloppsgräns,vilken får överskridas endast om särskilda skäl föreligger. Några remissinstanser tar liksomjuridiska fakulteten vid upp frågan om enskildaarbetstagares rättegångskostnadsansvar. och iVästerbottens län framhåUer att garanti bör skapas för att den enskildearbetslagaren inte belastas med oskäliga rättegångskostnader. Elektrikerförbundetkan länka sig att ersättning för ombudskoslna-der och dylikt får utgå avallmänna medel. Kommitténs förslag att enskildarbetsgivare eller arbetstagare inte, med mindre synnerliga skäl föreligger,skall kunna åläggas skadestånd när kol-lektivavlalsbunden organisation haranordnat olovlig stridsåtgärd lämnas utan erinran av så gott som samtligaremissinstanser. Från några håU framförs dock synpunkter på regeln. Enligt SAF framgår det avuttalanden i motiven att undantagsregeln är avsedd att verka när det ärmedlemmarna in corpore som vid ett möte i organisationsmässiga former fattarbeslutet, ehuru organisationens ansvariga Prop.1975/76:105 Bilagal 152 ledning tar avstånd därifrån.