prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — a. alttrafikskadeersätlning med anledning av personskada inte fär jämkas på grund avvällande på den skadelidandes sida i andra fall än när denne själv uppsåtligeneller genom grov vårdslöshet har medverkat tUl skadan. Remissbehandlingen avdelta betänkande har ännu inte avslutats. Frågan om jämkning på grund avmedvållande till personskador i trafiken bör därför inte behandlas nu utan färanslå tUl ell senare sammanhang. Det kan finnas anledning att återkomma även när det gällermedvållande till en annan typ av personskada, nämligen sädan som har orsakatsav farliga produkier. Denna fräga övervägs f. n. av produktansvarskommittén (Ju1973:08). Belräffande de personskador som återstår lUI bedömande idetta sammanhang anser jag i likhet med kommittén atl de skäl, som haransetis tala för att jämkning bör kunna ske vid medvållande frän denskadelidandes sida, väger lätt i jämförelse med intresset att kunna undvika denegaiiva konsekvenser av en obegränsad jämkningsmöjlighet som jag förut harpekat på. Remissutfallet visar ocksä att det råder stor enighet om att jämkningvid dessa personskador i fortsättningen bör kunna ske endast i undantagsfall.Frågan gäller alltså närmast hur långt man bör gå i en begränsning av denuvarande jämkningsmöjligheterna. För egen del är jag inte beredd alt helt avskaffamöjligheten att jämka skadestånd pä grund av den skadelidandes medverkan tillpersonskada. Det fär anses vara tämligen självklart att uppsåtlig medverkanskall kunna medföra att skadeståndet nedsätts eller eventuellt helt fallerbort, i den män inte den skadelidandes medverkan har formen av ett samtycketill skadan som utesluter skadeståndsansvar. En mera tveksam fråga är om jämkning i enlighet medkommitléns förslag skall kunna ske även vid medvållande genom grov vårdslöshet.Under remissbehandlingen har detta förslag lämnats utan erinran i flertaletyttranden. Enligt LO bör man dock inte medge jämkning i sädana fall, bl. a. medhänsyn tiU svårigheterna all avgöra när en vårdslöshet är atl anse som groveUer ej. För min del viU jag lUl en början framhålla att det enligl gällanderätt krävs alt en vårdslöshet skall vara av mycket allvarligt slag för all denskall kunna betecknas som grov. En jämkningsmöjlighet i detta fall får därför mycketbegränsad praktisk betydelse. Endast när den skadelidandes handling vittnar omen betydande hänsynslöshet eller nonchalans, som medfört en avsevärd risk ävenför andra än honom själv, eller när han visat uppenbar likgUtighel för sitteget liv eller hälsa skulle det kunna bli aktueUt att jämka skadeståndet pädenna grund. Enligt min mening skuUe del kunna uppfattas som stötande om denskadelidande i sådana faU, vilka står på gränsen till uppsåtlig medverkan,under alla förhållanden skulle lUlerkännas fuU gottgörelse för skada som hansjälv har lidit. Jag biträder därför kommitléns förslag på denna punkl. Dennalösning stämmer också överens med de medvållanderegler som gäller inomtrygghelsförsäkringens område. vill jag erinra om att denna möjlighetalt jämka skadeståndet vid grovt värdslös medverkan frän den skadelidande inleinnebär all jämkning ovillkorligen mäste ske i etl sådani fall. I varjesärskild situation mäste prövas huruvida det är skäligt att jämkning sker. Vad därefier gäller kommitténs förslag all jämkning skallkunna ske ocksä när synneriiga skäl föreligger, såsom atl skadan väsentligenframstår som självförvållad eller att den skadelidande medvetet och ulan rimliganledning har utsatt sig för risk alt skadas, har några remissinstanserifrågasatt om det är befogat alt tillåta jämkning i sådana fall. Regelnavstyrks helt av LO. För min del anserjag att de beteenden frän denskadelidandes sida som skulle komma att träffas med den nu angivna regeln i endel fall fär anses vara sädana att de omfattas av begreppen uppsåtlig ellergrovt vårdslös medverkan. 1 övrigt kan jag inte finna att det föreligger någolbeaktansvärt behov atl införa en jämkningsmöjUghel i de fall som kommittén harangett. Mot en regel om att jämkning skall kunna ske vid synnerliga skäl kanockså anföras atl den är ägnad alt medföra en viss rättsosäkerhet och därmedförsvåra medvållandereglernas tillämpning. Sammanfattningsvis anser jag alllså atl jämkning på grundav medvållande vid personskada bör kunna ske endasi vid uppsåtlig eller grovtvårdslös medverkan. Enligt nuvarande jämkningsprinciper kan jämkning ske intebara när den skadelidande själv är medvållande ulan även när vissa andrapersoner som stär i ett särskilt förhållande till honom t. ex. hans anställda- har medverkat till skadan. Man lalar då om passiv identifikation mellan denskadelidande och den medverkande personen. Vid personskador lorde jämkningenligt denna grundsats dock bara komma i fråga när skadestånd krävs enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen för förlust avunderhåll av en omkommen person som har varit medvållande till olyckan. Isådana fall synes jämkningen ske på samma sätt som om den medvållande hadeöverlevt olyckan och själv krävt ersättning för sina skador. Enligt kommUlénbör man i fortsätiningen inte tiUämpa denna princip annal än i vissa säregnaundantagsfall, närmasl när den omkomne uppsåtligen har medverkat tiU olyckan. Ilagförslaget har detta kommit liU uttryck på så sätt att jämkning får ske baranär den skadelidande själv har varil medvållande, såvida inle synnerliga skälföreligger. Detla förslag har godtagits eUer lämnats utan erinran i flertaletremissyttranden. Från nägra håll förordas dock atl grundsatsen om passividentifikation behåUs som huvudregel vid bedömningen av efterievandes räll tillskadestånd. För min del anser jag att det kan starkt ifrågasättas, omman bör ha kvar någon möjlighet atl sätta ner efterievandes skadestånd på dengrunden atl den omkomne har varit medväUande till dödsfallet. Uppenbarligenskulle en sådan regel kunna få stötande resultat från socialsynpunkt. Bortsett från trafikskadeområdet torde det också sällan komma attinträffa att etl dödsfall uppsåtligen har vållats av den avlidne somockså annan person är ansvarig för dödsfallet. Man torde emellerlid inle heltkunna utesluta sådana situationer. Enligt min mening kan det ocksä undantagsvisvara slötande, om skadeståndet i en sådan situation inte skulle kunna jämkas pågrund av den dödes medvållande. På grund härav förordar jag en regel enligtvilken skadestånd med anledning av att någon har dödals kan jämkas, om denavlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. I övrigl anser jag emellerlid inte att man vid personskadabör kunna identifiera den skadelidande med annan som har medverkat tiU skadanoch tiU följd härav jämka skadeståndet. I de undantagsfall när jämkning även i fortsättningenskall kunna ske vid personskada bör som kommittén förordal hänsyn tas inte baraliU graden av skuld på ömse sidor ulan också lUI andra omständigheter, framföralll parternas ekonomiska förhållanden. Givetvis bör nedsättningen inte få gåså långt atl den framstår som obUlig mot den skadelidande. En möjlighet att la hänsyn tiU vad som är rimligt medhänsyn till pariernas ekonomiska förhållanden bör finnas även när jämkning skerpå grund av medvållande lill egendomsskada. Som jag förut har sagt kan nämligenen jämkning enbart med hänsyn tUl skuldgraden också i elt sådant fall någongäng länkas leda liU otUlfredsstäUande resultat från social synpunkt. Som jag har antytt i början av delta avsnitt förekommervissa särskilda medvållanderegler i den skadesländsrättsligaspeciallagstiftningen. Sädana bestämmelser finns i bl. 220 § andra styckelsjölagen (1891:35 s. 1), 7 § första styckel lagen (1902:71 s. 1) innefattandevissa bestämmelser om elektriska anläggningar m. m. (elanläggningslagen), 2 §andra stycket och 5 § andra stycket lagen (1916:312) angående ansvarighet förskada i följd av automobiltrafik (bUansvarighetslagen), 1 § andra slyckellagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd avluftfart (luftfarlsskadelagen), 9 kap. 21 § luftfartslagen (1957:297) och 13 §atomansvarighetslagen (1968:45). Av dessa lagar föreskrivs i bilansvarighetslagen,luftfarlsskadelagen och luftfartslagen en allmän skälighetsbedömning, liknandeden prövning som skall ske enligt den nuvarande medvållanderegeln iskadeståndslagen. Däremot innebär jämkningsregeln i 220 § andra slyckelsjölagen, som avser skador vid sammanstötning mellan fartyg, atl skadan skallfördelas efter förhållandet mellan felen på ömse sidor, utan nägonskälighetsbedömning. Beträffande de övriga lagarna kan nämnas all jämkningenUgl alomansvarighelslagen skall ske endasi vid uppsåtlig eller grovt värdslösmedverkan. Enligt elanläggningslagen utgår i vissa fall ojämkad ersättning vidvårdslöshet som inte är all anse som grov, medan å andra sidan grovtmedvållande medför alt skadeståndsansvaret helt faUer bort. SlulligeninnehåUer vissa lagar en hänvisning lill den nuvarande jämkningsregeln i 5 kap.5 § skadeståndslagen eUer lill allmänna regler om skadeståndets bestämmande.Sädana hänvisningar finns bl. a. i 2 § lagen (1886:7 s. 1) angående ansvarighetför skada i följd av järnvägs drift (järnvägsansvarighelslagen), 118 § fjärdestycket och 190 § sjölagen samt 3 § lagen (1973:1198) om ansvarighet föroljeskada till sjöss (oljeskadelagen). bör de föreslagna nya medvållandereglernai princip gälla också inom den skadesländsrättsliga speciallagstiftningen, iden män inte särskilda skäl talar för annal. Med hänsyn härtill föreslårkommittén etl lillägg tUl 7 § första stycket elanläggningslagen om att den nyaregeln om medvållande till personskada skall tillämpas även i de fall som avsesmed beslämmelsen i elanläggningslagen. Vidare föresläs alt medvållandereglernai 1 § andra stycket luftfarlsskadelagen och 2 § andra slyckelbUansvarighetslagen ersälls av en hänvisning lill de nya medvållandereglerna iskadeståndslagen. Däremot anser kommittén att de särskilda medvållandereglersom f. n. finns i 220 § andra stycket sjölagen, 9 kap. 21 § luftfartslagen och13 § atomansvarighetslagen bör behållas oförändrade. Som jagsagt förut bör reglerna om medvållande till personskada i trafik inle behandlasi detta lagstiftningsärende utan tas upp i samband med behandlingen avtrafikskadeutredningens förslag. Detsamma bör gälla övriga frågor ommedvållande på trafikskadeområdet. Bilansvarighetslagen bör därför inte ändrasi detta sammanhang. Inte heller frågan om medvållande till personskada vidskadeslåndsskyldighet enligt 2 § järnvägsansvarighelslagen bör tas upp nu.Denna fråga får övervägas i samband med behandlingen av det förslag till nylagstiftning om befordran med järnväg som har lagts fram i belänkandet(SOU 1974:89) Ny järnvägslagstiftning I. I övrigl anser jag liksom kommUtén atl de nyamedvållanderegler som jag förut har förordal bör slå igenom även när ersättningutgår enligt speciallagstiftning, om inte starka skäl - såsom hänsyn liUinternationella konventioner - talar mot detta. I enlighet härmed bör enhänvisning till de nya reglerna las in i 118 § fjärde styckel och 190 §sjölagen, 1 § andra stycket luftfarlsskadelagen samt 3 § oljeskadelagen. Imotsats till kommittén anserjag all även 9 kap. 21 § luftfartslagen bör ändrassä atl de nya reglerna blir tillämpliga i detta fall. En sädan ändring börocksä göras i 7 § första slyckel elanläggningslagen belräffande medvållandetill personskada. Som kommittén utan erinran från nägon remissinstansföreslagit bör däremoi den särskilda medvållanderegel som denna beslämmelseinnehåUer behållas såvitt gäller egendomsskador. Vad gäller bestämmelseni 220 §andra slyckel sjölagen grundar den sig pä Brysselkonvention rörandefastställande av vissa gemensamma bestämmelser i fräga om fartygssammanstötning. Denna regel bör därför behållas oförändrad. Detsamma bör gälladen för den skadelidande särskilt förmånliga regeln i 13 § andra stycketalomansvarighelslagen. 7.6 Jämkning av oskäligt betungande skadestånd Bortsett frän de regler om jämkning av skadestånd vidmedvållande som jag har berört i föregående avsnitt finns inte i svensk rättnågon allmän regel eller grundsats om jämkning av skadestånd. Endasi i vissahänseenden gäller regler som innebär att skadestånd kan bestämmas ellernedsättas efter en skälighelsprövning. Vissa bestämmelser av detta slagåterfinns i skadeståndslagen. Hit hör reglerna om skadeståndsansvaretsomfattning när skada har vållats av person eller av vissa psykisktabnorma personer (2 kap. 2 och 3 §§), stals och kommuns ansvar för renförmögenhelsskada som vållats genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning (3 kap. 5 §), arbetsgivares skadeståndsansvar för skada somhar vållats av en hos honom anställd arbetstagare genom fel eller försummelse itjänsten (3 kap. 6 §), arbetstagares skadeståndsansvar (4 kap. 1 §) ochskadestånd till efterlevande för förlust av underhåll (5 kap. 3 §). Särskildaregler om skadeståndsansvar efter skälighet har också meddelats i visslagstiftning inom arbetsrätten, associationsrätten och immaterialrätlen. På dettransporträttsliga området finns en särskild jämkningsbestämmelse i 39 § lagen(1974:610) om inrikes vägtransport (vägtransportlagen). Utan stöd av sådanalagbestämmelser har man i rättspraxis inte varit benägen alt inskränka enskadevållares skyldighet atl utge fullt skadestånd, även om detta kan komma attdrabba honom hårt. Kommittén har för sin del funnit behov föreligga av enallmän regel om jämkning av oskäligl betungande skadestånd. Enligt kommitténbör en sådan regel dock ges begränsad räckvidd. Den bör bara syfta tUl attförebygga klart obilliga resultat för den skadeståndsskyldige. Avgörande förfrågan om jämkning bör i första hand vara dennes ekonomiska förhållanden.Hänsyn skaU emellerlid enligl förslagel tas också till den skadelidandes behovav ersättning. Jämkning får enligt kommittén inte ske så att resultatetvisserligen blir rimligt från den ansvariges synpunkl men i stället blir klartobilligt mol den skadelidande. Också andra omständigheter bör kunna vägas invid bedömningen, t. ex. graden av den ansvariges skuld. 1 enlighel härmedföreslär kommil- tén en bestämmelse om att skadestånd kan jämkas, omskadeståndsskyldigheten är oskäligt betungande med hänsyn till parternasekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. Flertalet remissinslanser delar kommitténs uppfattning atten generell möjlighet liU jämkning av oskäligt betungande skadestånd börinföras i skadeständslagsliftningen. Från några håll ifrågasätts dock om detfinns någol behov av en sådan regel. Vidare framförs stark krilik mol denföreslagna lagtexten, som befaras kunna leda till rättsosäkerhet och medföralillämpningssvårigheter. Även kommitténs uttalanden om regelns tUlämpning,iolika fall kritiseras av vissa remissinslanser. Den fråga som har aktualiserats genom kommitténs förslagåterspeglar konflikten mellan två ofta oförenliga intressen. Som jag tidigaresagt har jag den principiella uppfattningen att man så långt möjligt börtillgodose den skadelidandes iniresse att få full ersättning för sin skada. Enundanlagslös lillämpning av denna princip kan emellertid leda liU att denskadeslåndsskyldige åläggs ett skadestånd som - om det inte täcks avansvarsförsäkring - kan betyda hans ekonomiska ruin eller för all framtidhindra honom från att bättra sina ekonomiska villkor. Ju mer skaderiskernaökar i värt samhälle, desto större blir också risken för atl redan en relativtringa oaktsamhet kan komma atl medföra skador av sådan slorlek att derasersättande blir ödeläggande för den skadeståndsskyldiges ekonomi. Självfalletmåste det vara ett allmänt önskemål att undvika resultat som framstår somobilliga eller olämpliga från ekonomisk och social synpunkt. Med hänsyn härtilller det sig befogat att införa en allmän möjlighet lill jämkning avskadeståndet i sädana fall. En regel som innebär atl utrymme lämnas föravvikelse frän huvudreglerna i särskUda fall, där starka billighetsskäl talarför detta, stämmer också överens med den allmänna tendensen inomcivillagstiftningen i övrigt. Jag vill särskilt peka på de generalklausuler iförmögenhetsrättslig lagstiftning som tillåter jämkning av avtalsvillkor,vilkas tillämpning leder lill otillbörliga resullat. Dessa klausuler harnyligen setts över av generalklausulutredningen (Ju 1970:58), som ibetänkandet (SOU 1974:83) Generalklausul i förmögenhetsrätten har förordat attdomstolarna ges vidgade jämkningsmöjligheter i sädana fall. Mot införandel av en jämkningsregel kan visserligeninvändas alt ansvarsförsäkringens utbredning innebär att de flesta människor ivårt land numera är skyddade mol risken att drabbas av skadeståndsskyldighet.Detla försäkringsskydd är emellertid ofta begränsat genom undantagsklausuler,som ibland kan ha ganska stor praktisk betydelse. Man får vidare räkna med attden ansvarige kan av förbiseende ha underlåtit att försäkra sig eller attförnya sin försäkring. Man kan inte heller bortse från att det alltjämt finnspersoner som av exempelvis ekonomiska skäl helt saknar ansvarsförsäkring. Med hänsyn tUl del sagda biträder jag kommitténsuppfattning om att en allmän jämkningsregel bör införas i skadeståndslagen. funnit bör man dock inte ge domstolarna en oinskränkt befogenhel atl fritt jämka skadeståndet efter vad som är skäligt medhänsyn tUl samtliga omständigheter i varje särskilt fall. Det skulle vara allgå långl utöver syftet med jämkningsregeln. En allmän möjlighet atl bestämmaskadeståndets storlek efter fritt skön skulle vidare kunna leda lill osäkerhelom rättsläget och därigenom bl. a. försvåra uppgörelser ulom rätta. Visserligenär del ofrånkomligt all en allmän jämkningsregel får elt i viss män obestämtinnehåll. En strävan bör dock vara att den utformas så atl allmänheten ochdomslolarna kan få så god ledning som möjligl för dess lillämpning. Mol denna bakgrund anser jag i likhet med kommittén allmänna jämkningsregeln bör ges begränsad räckvidd. Möjligheten attnedsätta skadeståndet enligt denna regel bör bara användas för alt hindrasådana resultat som är klart oskäliga mot den skadeståndsskyldige. Bedömningenav om det är oskäligl all begära av den skadeståndsskyldige att han betalarfullt skadestånd bör givetvis i första hand ske mol bakgrund av denskadesländsskyldiges ekonomiska förhällanden, dvs. såväl hansförmögenhetsställning som hans inkomslförhållanden. Om skadeståndet skulle isädan grad belasta den ansvariges ekonomi atl det i varje faU frän dennasynpunkl ler sig obUligl att döma ut beloppet, bör det alllså kunna bliaktuellt att tUlämpa jämkningsregeln. Vilka krav som bör ställas upp i detlahänseende avser jag att närmare utveckla i specialmotiveringen. Redan nu bördock framhållas atl skadeståndet givelvis inle kan anses oskäligt mot den skadeslåndsskyldige,när skadeståndet täcks av en ansvarsförsäkring. Delsamma gäller också i sädanafall när den ansvarige är en s. k. självförsäkrare, dvs. ett sådanträttssubjekt - slaten, de störsia kommunerna och vissa storföretag som medhänsyn till den riskuljämning som förekommer inom den egna verksamheten finnerdet ekonomiskl fördelaktigt alt inle teckna försäkring. Som kommittén ulanerinran från nägon remissinstans har föreslagit bör jämkning inte heller kunnaske, om den skadeståndsskyldige har underlåtit att teckna ansvarsförsäkring isådana fall där han objektivt sett borde ha gjorl del. Huvudregeln bör därvidvara atl en företagare som underlåtit att teckna ansvarsförsäkring går föriustigmöjligheten lill jämkning, medan en molsvarande underlåtenhet av privatpersonerfår anses vara ursäktlig. I undanlagsfall kan del dock finnas anledning atlgöra avsteg från denna huvudregel. Detla återkommer jag till ispecialmoiiveringen. 1 delta sammanhang uppkommer frägan om även denskadelidandes ekonomiska förhållanden och försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter bör inverka på bedömningen av om jämkning skall kunnaske. Om den skadelidande är välsituerad eller får sin skada täckt genom försäkring,skulle det nämligen kunna sägas vara oskäligt all skadeståndet skall betalas avnågon som har avsevärt sämre ekonomi och som inte är skyddad av enansvarsförsäkring. Enligl kommillén bör dock sådana omständigheter inte utgörasjälvständiga skäl för jämkning. Denna slåndpunkt har inle föranlett nägonerinran under remissbehandlingen. Också jag har den uppfaltningen att man inte bör tilläggaden skadelidandes goda ekonomi betydelse som ett självsländigt jämkningsskäl.Del är en sak alt en skadelidande kan bli tvungen atl vidkännas en reduktion avskadeståndet därför atl detla är oskäligt betungande för denskadeslåndsskyldige. En helt annan sak är emellertid att införa en möjlighetlill jämkning av skadeståndet även i sådana fall där den skadeståndsskyldigevisserligen har förmåga atl belala det men där den skadelidande har ännu bättreekonomisk förmåga. Som jag har sagt lidigare bör skadeståndsreglerna inteanvändas som elt instrument för atl åsiadkomma fuU ekonomisk och social rättvisa.För all nå etl sådant syfte får man ta andra rättsregler till hjälp. Sammainvändningar kan inle riktas mol en regel som går ut pä att skadeståndet skullekunna jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till den skadelidandesförsäkringar eller försäkringsmöjligheter. Tvärtom skulle en regel av dettainnehåll kunna användas för att fä tUl slånd en jämnare fördelning avskaderiskerna än som är fallet. En sådan regel kan emellertid inle vinnatiUämpning på skadestånd vid personskada. I detla fall beaktas ju den denskadelidandes försäkringar i stor utsträckning inom ramen för desamordningsregler som jag förut har förordat. Och vad gäller egendomsskadorhänger frågan om jämkning samman med reglerna om försäkringsgivaresregressrätt. Dessa regler övervägs f. n. inom kommillén. Enligl min mening börman inle föregripa della utredningsarbete. Av dessa skäl biträder jagkommilléns förslag alt den skadelidandes försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter åtminstone inle f. n. bör utgöra självständiga skäl förjämkning. En annan sak är atl frågan om del är oskäligl alt åläggaden ansvarige full ersättningsskyldighet inle gärna kan bedömas utan hänsyn tiUden skadelidandes situation. Även om etl skadestånd är oskäligl med hänsyn liUden skadesländsskyldiges förhällanden, bör den skadelidandes särskilda behovav skadeståndet i vissa fall kunna utgöra elt skäl mot atl skadeståndet jämkas.Som kommittén framhållit bör jämkningsregeln givelvis inte kunna användas såalt den leder till ett resultat som framstår som klart obilligt mot denskadelidande. Att den skadelidandes intresse inte bör spela nägon roll, närskadan täcks av en skadeförsäkring, är dock uppenbart. Detsamma gäller närskadeståndskrav i andra fall framställs av offentliga rättssubjekt och av störreföretag. I övrigt får det bli beroende av omständigheterna i det särskildafallel i vUken utsträckning förhållandena på den skadelidandes sida bör kunnamedföra all en frän den skadesländsskyldiges synpunkt motiverad jämkningiinderlåts. En omständighet som enligt kommitténs mening också börkunna få betydelse vid prövningen av om jämkning skall ske är graden av denansvariges skuld. Kommittén framhåller att skuldgraden visserligen inle börutgöra någol självständigt skäl för jämkning men att del däremoi bör kunnautgöra ett skäl mol jämkning alt den ansvarige medvetet har lagit en risk.Enligt kommittén behöver jämkning å andra sidan inte vara utesluten ens vidskada i samband med uppsåtliga brotl, om i övrigt slarka skäl - t. ex. hänsyntill den brottsliges möjligheler till äteranpass- ning talar för att skadeståndet sätts ned. Somhuvudregel bör dock gälla att skadestånd pä grund av uppsåtligt brott inteskall jämkas. Vadkommillén sålunda anfört har godtagits av flertalet remissinstanser. Frånnågot håU ifrågasätts dock om del är befogat atl tUlämpa jämkningsregelnrestriktivare vid skada på grund av uppsåtligt brotl än vid annan skada. Fränannat håll anses del däremot vara tveksamt om jämkningsregeln över huvud tagetbör tUlämpas när skadeståndsansvaret har sin grund i uppsåtlig brottsliggärning. Flera remissinstanser betonar atl ansvaret för den brottsligesåteranpassning i första hand bör ävUa samhällel och inle kunna övervältras pänägon enskild, i synnerhet inle den som drabbats hårdast av brottet.