prop · FY0335 · 1975-12-31 00:00:00 — Framställningen bör inte heller kunnabifallas om gärningsmannen här i riket är åtalad för brottet i fråga eller om iSverige eUer,,under vissa tidigare under 3.1.3 angivna förutsättningar, itredje stat meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffandebrottet. Däremot synes det liksom när det gäller framställning från nordiskstat saknas anledning att i princip utesluta bifall därför att gärningsmannenär svensk medborgare. Framställningom användning av tvångsmedel bör enligt promemorian innehålla uppgift omgärningsmannens namn, nationalitet och hemvist, den egendom som avses med framstäUningen,brottets beskaffenhet, tid och plats för detta samt i den främmande staten tiUämpligastraffbestämmelser. Om dom meddelats i den främmande staten, bör givelvisavskrift av denna fogas vid framställningen. Om dom ännu inte medde- lats,synes det inte finnas anledning att kräva mer än uppgift om de omständighetersom styrker misstanken eller åtalet. Att såsom fallet är vid utlämninguppställa krav på beslut om häktning av gärningmannen torde sålunda inte varamotiverat. Ävennär det gäller förfarandet vid prövning av begäran om rättshjälp anses ipromemorian att skUlnad bör göras mellan framställning från nordisk och utomnordiskstat. Framställning från nordisk stat bör, liksom begäran om utiämning, kunnagöras av vederbörande polis- eller åklagarmyndighet direkt hos svensk åklagarmyndighet.Denna bör först pröva om lagliga förutsättningar för bifall tillframställningen föreligger enligt såväl den föreslagna lagen som RB:sbestämmelser om tvångsmedel av ifrågavarande slag. Om åklagaren finner alt fömtsättningarnaär uppfyllda bör han göra en avvägning meUan å ena sidan vikten av det intressesom skall tillgodoses genom den begärda åtgärden och å andra sidan det intrångi tredje mans intresse som åtgärden kan innebära. Det torde enligt promemoriankunna förutsättas att RA kommer att verka för en enhetlig praxis i deltahänseende. Om åklagaren med bifall till framställningen förordnar om beslag,bör detta alltid underställas domstols prövning. Rätten bör därvid även prövaom hinder mol överlämnande av beslagtagen egendom föreligger och iförekommande fall föreskriva erforderliga förbehåll. Mot avgörandet bör talankunna fullföljas enligt . Beslut om överlämnande av beslagtagenegendom bör kunna verkställas så snart del vunnit laga kraft. Enligtpromemorian bör framställning från utomnordisk stat göras på diplomatisk vägoch till en början handläggas på samma sätt som en utlämningsbegäran. Om detinte redan av handlingarna framgår att hinder mot bifall till framställningenföreligger, bör denna alltså överlämnas till RA. Om denne fmner attframställningen inte lagligen kan bifallas, bör han genast överlämna ärendettill chefen för så att regeringen får möjlighet attomedelbart pröva om framställningen skall avslås. Om något lagUgt hinder motbifall tiU framställningen inte anses föreligga, bör RA låta företa de åtgärdersom föranleds av framställningen. Han bör därvid ha möjlighet atl delegerahandläggningen till lägre åklagarmyndighet, bör gäUa i tUlämpligadelar. Förordnande om beslag bör dock alltid meddelas av åklagare och underställasdomstols prövning. Rätten bör därvid också pröva om hinder mot överlämnande avbeslagtagen egendom till den främmande staten föreligger och vilka förbehåU somi händelse av sådant överiämnande är påkallade av hänsyn llU enskilds rätteller från allmän synpunkt. Talan mot rättens beslut bör kunna föras i enlighetmed . Enligt promemorian synes det vid sådant förhåUande intefinnas anledning föreskriva att frågan om lagligheten av att överlämnaegendomen till den främmande staten efter mönster av allmäna utiämningslagensbestämmelser alllid skall prövas av högsta domstolen. Däremot bör det an- 1975: 35 42 kommapå regeringen alt besluta i frågan om egendomen skall överlämnas. Det ligger isakens natur att regeringen därvid bör vara bunden av den bedömning som framgårav lagakraftvimnet domstolsbeslut i ärendet, I promemorian läggs fram elt i enUghetmed anförda riktlinjer utformat förslag lUl lag om användning av tvångsmedelpå begäran av främmande stat. 4.1Ändringar i den allmänna utlämningslagen Promemoriansförslag om upphävande av förbudet i 3 § mot utlämning för brott som begåtts i Sverigehar tillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtliga remissinstanser. De endaprincipiella betänkligheter som riktats mot förslaget har framställts avöveråklagaren i och Föreningen . Dessaremissinstanser påpekar sålunda att man genom utlämning av en person som gjortsig skyldig till brott i frånhänder sig rätten att förvisa honom urriket. Denna invändning anses dock i yttrandena inte vara av avgörandebetydelse. Inågra yttranden görs gällande att ett upphävande av 3 § bör få till följd slopar eller mjukar upp också andra utiämningshinder än det som avses idenna paragraf. anser sålunda alt det kan ifrågasättas om inte denföreslagna ändringen bör föranleda upphävande även av stadgandet i 10 § förstastycket att i väckt åtal utgör hinder mot utlämning för brottet.Hovrätten knyter an till det i promemorian nämnda exemplet om systematiskacheckbedrägerier i ett flertal länder och anser det föga meningsfidll alt här iriket väckt åtal för ett sådant brott skall hindra en gemensam lagföring förhela brottsligheten i en främmande stal. Härtill kommer att stadgandet tordevila på samma princip, som genom upphävande av 3 § ej längre kommer attupprätthållas, eUer att det ankommer på vederbörande stal alt själv beivrabrott inom dess områden. Hovrätten erinrar vidare om att i det förslag tilllagstiftning (Ds Ju 1973: 12), som föranletts av anslutning tUl deneuropeiska lagföringskonventionen, väckt åtal inte har ansetts utgöra hindermot överförande av lagföring till annan stat. Överåklagaren i , tUlvilken RÅ har anslutit sig, anser att bestämmelsen i 11 § alt förundersökning,åtal eller dom i för. annat brott i vissa fall utgör hinder motutlämning bör revideras i samband med att 3 § utgår ur lagtexten. Närdet gäller de räitstekniska konsekvenserna av ett upphävande avutlämningsförbudet i 3 § framhåUer att möjligheten att bevilja utiämningför brott som har förövats i aktualiserar frågor om åklagarensåtalsplikt, målsägandens subsidiära ålalsrätt och sätt för realiserande av målsägandensskadeståndsanspråk på grund av brottet. Prop.1975: 35 43 EnUgthovrättens mening bör dessa frågor regleras och ha sin plats i RB. En sådanreglering kan dock anstå i awaktan på resultat av åtalsrätls-kommitténs arbete.Särskilda bestämmelser utanför RB bör emellertid redan nu meddelas angående målsägandensställnmg samt om åtalsunderlåtelse och nedläggnmg av åtal vid bifaU till framstäUnmgom utlämning för brott förövat här i riket. BibehåUs ordningen som innebär attväckt åtal utgör absolut hinder för utiänming, bör bestämmelser meddelas omförbud mol åtal i a-waktan på prövning av gjord framställning om utlämning.Enligt hovrätten bör det vidare övervägas om inte åtalsförbud bör gälla redanfrån tiden för ingripande enligt 23 § allmänna utiämningslagen i det fallet atlförundersökning här har inletts angående brott av samma art som föranlett efterlysningi främmande stat. Frågan om införande aven regel om åtalsunderlåtelse berörs även av överåklagaren i somföreslår att i allmänna utlämningslagen förs in en bestämmelse, liknande densom har tagits in i 3 § första stycket i förslaget tUl lag om intemationelltsamarbete rörande lagföring av brott. Regeln torde enligt överåklagaren kunnautformas så att, sedan framstäUning om uflämning gjorts för brott begånget iSverige, åtal ej får väckas eUer strafföreläggande eller föreläggande avordningsbot utfärdas för brottet, såvida ej begäran om uflämning avslagits. Av redovisnmgs-skälanser överåklagaren det även vara önskvärt med en regel av innebörd att åklagaren,sedan utiämning beviljats, under hänvisning därtill har atl besluta att ejväcka åtal för brottet. Ett liknande förslag framförs av Föreningen . Det av hovrättberörda spörsmålet om målsägandens ställning tas upp också av länsåklagaren iÄlvsborgs län. Enligt länsåklagaren får del fömtsättas att vid prövningen avframställning om utlämning för brott som har begåtts i hänsyn tas tillom svenskt målsägande-intresse föreligger. Samma synpunkt förs fram av FöreningenSveriges statsåklagare. Samtliga remissinstanser tUlstyrkeri princip eller lämnar utan erinran promemorians förslag att bestämmelsen i 4 §kompletteras med en föreskrift som gör det möjligt atl utlämna även för gärningsom inte uppfyller kraven på svårhetsgrad när det är fråga om flera brott ochåtminstone elt av dessa uppfyller kraven, framhållerdock angelägenheten av att man i det särskUda faUet i samband med bestämmandeav utlämningsvillko-ren ägnar uppmärksamhet åt de i promemorian nämnda mindreönsk värda konsekvenser som en tillämpning av bestämmelsen skulle kunna få Närdet gäUer avfattningen av del föreslagna tillägget framhåller RA att detta intei tUlräcklig grad löser de problem som uppstår vid utläm ning av en person somi främmande stat dömts till gemensamt straff föt en brottslighet som omfattarbåde etl jämförelsevis grovt brott och lindrigare brott. Härvid erinrar RA omdet krav som uppställts i 4 § på att påföljden skall utgöra minst frihetsstraffi , RA tar upp det 1975: 35 44 falletalt någon i främmande stat har fällts till ansvar för dels ett brott,exempelvis stöld, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ettår, dels lindrigare brott, för vilka enligt svensk lag är stadgat böter ellerfängelse . Om då ett gemensamt straff har bestämts tillfrihetsstraff eller något däröver, så kan del inte med någonsäkerhet uttalas alt påföljden för stölden utgjort minst fyra månadersfrihetsstraff. Inte ens vid mycket långa frihetsstraff kan en sådan bedömninggöras med säkerhet, om de lindrigare brotten som påverkat straffmätningen ärmånga till antalet. Utlämning kan då inte ske för gärning som avses i förstastycket. RA föreslår därför att kravet i fråga om ådömd påföljd ändras så attdet får den innebörden att påföljden för gärningen och de övriga gärningar förvilka gemensamt straff må ha bestämts skall utgöra minst frihetsstraff i fyramånader. Fråganvilka krav på bevisning i skuldfrågan som bör uppställas för de lindrigarebrotten tas upp av RÅ och länsåklagaren i . Enligt RA:s mening bören utlämningsframställnmg vara grundad på ett beslut om häktning för någon avde gärningar som avses med framställningen medan de sannolika skälen för atlpersonen begått de övriga gärningarna bör få visas på annat sätt än genomhäktningsbeslut. Promemoriansförslag i fråga om dom i tredje land som hinder mot utlämning har lämnats utanerinran av remissinstanserna. Flertaletremissinstanser däribland , invandrarverket och Sverigesadvokatsamfund godtar att immunitetsregeln i 12 § första stycket 2 upphävs. Förslagetatt slopa immunitetsregeln avstyrks av RÅ som anser ätt ett hävande av regelnskulle innebära en påtaglig försämring av rättsskyddet för den enskilde. Påliknande skäl avstyrks förslaget även av överåklagaren i ochlänsåklagaren i . De sistnämnda båda remissinstansernaframhåller särskilt att den föreslagna ändringen kan leda till att en utlämnadperson utsätts för administrativa frihetsberövanden som strider mot svenskrättsuppfattning, I sammanhanget pekas också på 45-dagarsregeln i 12 § förstastycket 1 somi promemorian inte föreslås ändrad, RA anser att ett slopande avimmunitetsregeln drar med sig en ändring även av bestämmelserna i denna punkt.Även Föreningen förordar alt immunitetsregeln i 12 §första stycket 2 behålls men anser att tidsfristen enligt regeln möjligen kanförkortas något. Promemoriansförslag till förenklingar i handläggningen av utlämningsärenden lämnas iprincip utan erinran av samtHga remissinstanser. Fråganom en allmän tidsbegränsning i utlämningsärenden tas i detta sammanhang upp avöveråklagaren i . Överåklagaren ser det som en brist att promemorianinte innehåller något förslag om begränsning av den längsta tid som fårförflyta från det att begäran om utlämning kommer in tiU dess beslut omutlämning skall föreligga. 1975: 35 45 Förslageti promemorian om införande av en bestämmelse om frigivning av anhållen i detfallet att framställning om uflämning inte görs från anhållningsbeslutethar mötts av erinringar från några håll, RÅsäger sig hysa viss tvekan vad gäUer maximeringen av tiden tUl . Om detgäller mycket grova brott, där vidlyftigt material bedöms erforderligt, kan detenligt RA te sig stötande om den misstänkte måste sättas på fri fot och detkanske därefter inkommer en mycket väldokumenterad utiämnmgsframställnmg,som inte kan bifallas till följd av att den misstänkte lämnat landet eller gåttunder jorden. Det kunde vara lämpligare att chefen för justitiedepartementetbestämmer fristen från fall till fall. En alternativ lösning kan enligt RA varaatl en lagsladgad frist i särskilda fall skall kunna förlängas. Överåklagareni anser det motiverat att inte ha en tidsfrist av förevarande slaginskriven i lagen-1 överåklagarens yttrande påpekas alt man i så fall inteskulle beträffande redan ingångna traktater och vid nya överenskommelser medandra stater behöva stadga undantag från lagregeln, om överenskonunelseninnefattar annan maximitid eller saknar bestämmelse härom. Vidare torde detkunna inträffa fall där det på gnmd av brottets karaktär ochkommunikationssvårigheter ej går att inkomma med de handlingar som krävs inomtidsfristen. Man skulle därvid vara nödgad frige den anhållne eller upphävameddelat reseförbud, vUket mången gång skuUe te sig otUlfredsställande. EnUgtöveråklagaren synes inte invändningar från rättssäkerhetssynpunkt föreligga,eftersom man kan utgå från alt chefen för inte utsätterlängre frist än vad i det särskilda fallet är motiverat. FöreningenSveriges åklagare hänvisar tiU atl tidsfristen enligt den eu ropeiska utiämningskonventionenär maximerad och till att samma tidsfrist återfinns i utlämningsfördragetmed Förenta Stater. Föreningen anser det olämpligt att i lag stadga enkortare tidsfrist än den som godtagits genom undertecknande av konventioneneller fördrag. FöreningenSveriges statsåklagare ifrågasätter visserligen om inte den gällande ordningenkan bestå men finner likväl inte skäl tUl erinran mot att främst tillåstadkommande av rättslikhet en maximifrist förs in i lagen. Frånnågra håU påpekas att den i promemorian föreslagna regeln attutrikesdepartementet skaU underrätta den myndighet som meddelat beslut omtvångsmedel när framställning om utlämning har gjorts bör kompletteras med enunderrättelseskyldighet även för de fall då ufläm-ningsbegäran inte konuner mmom föreskriven tid. Det framhålls också att anhållningsmyndigheten bör få kännedomom den tidsfrist som chefen för bestämmer. överåklagareni tar upp frågan om förhållandet mellan å ena sidan ett provisorisktanhållande enligt 23 § och å andra sidan an- 1975: 35 46 hållandeoch häktning enligt 16 § andra stycket. Överåklagaren anser det tveksamt på vUkengrund en person skall kunna vara anhållen från det begäran omutlämning kommit in tUl tills den överlämnas till RA ochunder den tid RA prövar framställningen. Även RÅ anser att formerna förövergången mellan provisoriskt anhållande saml anhållande och häktning enligt16 § första stycket behöver övervägas ytterligare. Promemoriansförslag att, sedan begäran om utlämning kommit in, häktningsframstäUning skallgöras inom samma tidsfrist som enUgt 24 kap. 12 § RB gäUer vid anhållande, dvs,, och att utgångspunkten för fristen skall räknas från det att RA fårdel av utiämnings-framställningen har föranlett mvändningar från flera håll. Sveahovrätt, och överåklagaren i anser att lidsfristenblir alltför kort. Därvid hänvisas bl. a. tUl att utrednmgen med hänsyn tillspråksvårigheter och ärendets speciella natur inte kan undgå att blitidsödande. liksom överåklagaren i , rikspolisstyrelsenoch Föreningen föreslår att tidsfristen i stället skallräknas från det att utlämningsframställningen har kommit den lokalaåklagarmyndigheten till hända. RÅgodtar promemorians lösning att fristen skall räknas från det att utlämningsframställningenhar kommit in till RA men hyser viss tvekan om den i 24 kap. 12 § RB stadgadefrislen är tillräckligt lång för utläm-ningsärendena. Av hänsyn lill denenskildes rättssäkerhet anser RA sig dock inle böra föreslå en längre frist.Hänvisningen till nämnda lagrum synes emellertid något oegentiig med hänsyntill att situationen i utlämningsärenden är en helt annan än i vanligabrottmål. Det kan därför enligt RA övervägas om man inle i stäUet bör i utlämningslagenange en bestämd frist. Som ytterligare ett skäl härför anges atl den pågåendeutredningen om de processuella frihetsberövandena kan resultera i bestämmelsersom i ännu mindre grad är lämpade för utlämningsärenden. Ensärskild fråga när det gäller användningen av provisoriska tvångsmedel tas uppav . Styrelsen säger sig i några fall ha erfarit alt åklagareförklarat sig inte kunna med stöd av 23 § allmänna utlämningslagen besluta omprovisoriskt omhändertagande av i anträffad utiänning när det avtelegrammet med begäran härom inte har framgått att vederbörande varitefterlyst i den främmande staten. Styrelsen hänvisar till promemorians förslagom ändring i 17 § nordiska utlämningslagen i syfte att göra det möjligt att påbegäran av annan nordisk stat besluta om anhållande eller reseförbud utan attformell efterlysning föreligger. Enligt styrelsen talar samma skäl somåberopats till stöd för promemorians förslag i denna del för en motsvarandeändring i 23 § första stycket allmänna utlämningslagen. Promemoriansförslag ifråga om ändring av bestämmelserna om transitering har inte mötts averinran från något hålL Prop.1975: 35 47 4.2 Uppdelningav gemensam påföljd Ingenav remissinstansema har gjort någon principiell erinran mot förslaget attdomstol i vissa fall skall kimna dela upp en för flera brott gemensamt bestämdpåföljd. finner det dock ogörligt att bestämma till vilken del detill tiden obestämda påföljderna ungdomsfängelse och internering skall avsesådan brottslighet för vilken utlämning kan äga rum. Även andra fall kanenligt hovrätten tänkas förekomma, då en uppdelning av påföljden inte kangöras, t. ex. om i ett frihetsstraff ingår ej utlämningsbara brott för vUkaendast böter kan följa. Påföljderna ungdomsfängelse och internering tordevidare inle kunna verkställas utomlands. Hovrätten föreslår därför att detföreslagna nya lagrummet ges det innehållet alt domstol, efter anmälan avåklagare, skall bestämma påföljden för den brottslighet, för vilken utlämningkan äga rum. Etl liknande förslag framställs av JK. Vidare anser såvälhov-rätlen som alt särskilda processuella bestämmelserbör meddelas for handläggning av mål av denna typ, lämpligen utformade på sammasätt som i 38 kap. 6 och 8 §§ BrB. Kriminalvårdsstyrelsenframhåller att den föreslagna domstolsprövningen kan leda tUl att förfarandetdrar ut . EnUgt styrelsens mening är det därför önskvärt atl domstolensbeslut om uppdelning av gemensam påföljd får lända till efterrättelseomedelbart, om ej annorlunda förordnas. 4.3 Ändringari den nordiska utlämningslagen Sveahovrätt förelår att även den nordiska verkställighetslagen kompletteras med enföreskrift om att häktningsframställning i fall av provisoriskt anhållandeskall göras efter det alt framställning om utiämning har kommitin. Iövrigt har promemorians förslag i denna del föranlett endast vissa formellaerinringar. 4.4 Användnmgav tvångsmedel utan samband med utiämnmg Ingenav remissmstansema har motsatt sig att bestämmelser införs som ger möjlighetatt utan samband med utiämning besluta om beslag och husrannsakan på begäran avutländsk stal. Från flera håll understryks att bestämmelserna fyller ett stortpraktiskt behov. Fråganom bestämmelserna bör meddelas i form av en särskild lag tas upp av någraremissinstanser. Föreningen fmner det lämpligast atl bestänunelsernatas in i utlämningslagama. RÅ anser det emellertid rUrtigast att en särskUdlag införs i ämnet. På kan det enligt RA möjligen vara lämpligareatt sammanföra de båda 1975: 35 48 utiämningslagarnaoch den nya lagen tUl en författning, som också kunde omfatta vissa övrigabestämmelser om internationell rättshjälp. Närdet gäller den nya lagens omfattnmg anser länsåklagaren i attlagen bör innehåUa regler även om kvarstad och skingringsförbud. Samma förslagframförs av som också ifrågasätter om inte vissa praktiskasvårigheter vid inbördes rättshjälp lämpligen skulle kunna elimineras genom attregler om kroppsbesiktning och personell husrannsakan tas in i lagen, RÅ sägersig dela promemorians uppfattning att man f, n. bör begränsa sig tUl beslagoch husrannsakan men understryker angelägenheten av alt frågan om införande avmöjlighet att använda kvarstad och skingringsförbud tas upp utan dröjsmål.Uttalanden i samma riktning görs av överåklagaren i och FöreningenSveriges åklagare. RA påpekar vidare i sammanhanget att tUlämpningen kan blivansklig när del gäller beslag av föremål som kan antas vara förverkat på grundav brott enligt bestämmelserna i den främmande staten. Fråganom i enlighet med vad som förordas i promemorian beslag skall kunna verkställasäven sedan dom har meddelats i den främmande staten tas upp av JK. Enligt JK ärdel tveksamt om inte etl utnyttjande av beslagsinstitutet efter utländskfällande dom i realiteten innebär alt man tillägger utländsk brottsmålsdom exigibiliteti såvitt avser förverkande och utlämnande tUl målsägande av egendom. JKmotsätter sig inle förslaget men ifrågasätter om inle regleringen av frågan börgöras i form av en bestämmelse atl utländsk dom i angivet avseende kan verkställasi , Närdet gäller själva förfarandet enligt den föreslagna lagen konstaterarrikspolisstyrelsen att förslaget medför viss tidsvinst genom att framställningfrån utomnordisk stat överlämnas av direkt till RA,Emellertid kan enligt styrelsen etl ännu snabbare förfarande vara påkallat dåfara är i dröjsmål. För sådana fall föreslår styrelsen atl brådskandekontakter mellan berörda länders åklagarmyndigheter förmedlas viainterpolbyråerna i stater som tillhör den (), Någraremissinstanser diskuterar förutsättningarna för domstolsprövning av beslagsom har lagts av åklagare, , länsåklagaren i och FöreningenSveriges statsåklagare anser att en uttrycklig föreskrift bör meddelas om attåklagaren skall underställa rätten beslagsfrågan eller hos rätten begära fastställelseav verkstäUt beslag, överåklagaren i anser däremot attdomstolsprövning är onödig i de fall då den drabbade inte har något att invändamot åtgärden och att det därför räcker om fullföljdshänvisning meddelas.Föreningen ifrågasätter vidare om inte åklagarensdiskretionära prövning av framställning från nordisk stat bör komma tillklarare uttryck i lagtexten. Prop.1975: 35 49 Genomden ökade internationeUa rörligheten, som bl, a, har sin grund i livligarekommunikationer mellan länderna, har brottsligheten fått en alltmerainternationell karaktär. Som framhållits i många sammanhang har dennautveckling skapat behov av ett mtensifierat samarbete mellan olika stater närdet gäller brottsbekämpningen. Strävandena efter en vidgad internationellsamverkan på detta område har lagit sig uttryck i olika former. Här kan bl. a.pekas på det arbete som pågått mom för atlåstadkomma ett samarbete i fråga om verkställighet av brottmålsdomar. Dettaarbete fick som ett av sina första resultat konvention om straff förvägtrafikbrott, vilken för del har lett till anlagandel av en särskUdlag (1971: 965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands. Ar 1970öppnades konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (brotlmålsdomskonventionen)för undertecknande. Med anledning av tillträde tUl denna konventionhar utfärdats lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörandeverkställighet av brottsmålsdom (internationella verkställighetslagen). Vidarehar inom utarbetats en konvention om överförande av lagföring ibrottmål (lagföringskonventionen) som öppnades 1972 ochsom har undertecknats av bl.