prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — Åtgärderna kan företasmer eller mindre skickligt men i allmänhet inte till fördel eller nackdel förenskild borgenär eller borgenärsgrupp. Det nu sagda pekar närmast i riktningmot att kravet på opartiskhet vid korUcursförvaltningen måste vägas också motandra hänsyn. Det strider därför enligt min mening inte mot KL:s system attvälja kronofogdealtemativet även i konkurser där förutom staten även finnsandra fordringsägare. Av vad jag har anfört förut följer att det i så fallendast blir fråga om konkurser med ett fåtal utdelningsberättigade borgenärer. Man kan dock inte bortse från att det även i mindrekonkurser kan uppstå konfliktsituationer där det vore mindre lämpligt attkronofogdemyndighet handhar förvaltarfurUctionen. Jag tänker här inte såmycket på fall då det blir aktuellt att föra talan om återvinning påkonkursboets vägnar. Även enskUd borgenär kan normalt väcka talan härom. MedKL:s nya regler om återvinning kan talan endast undantagsvis riktas mot statsverket(jfr 28 § 1 KL). Jag syftar i stället på situationer då t.ex. förvaltaren iboets intresse bör föra en skatteprocess mot staten. Jag håller med om attadvokataltemativet i undantagsfaU av nämnda slag från den nu diskuteradesynpunkten kan ha fördelar framför kronofogdealternativet. Det är uppenbarligenmindre lämpligt att kronofogdemyndighet är förvaltare, om boet t.ex. skall föraen process mot staten. Saken kan visserligen lösas genom attkronofogdemyndigheten uppdrar åt enskUd person att utföra uppdraget. Jag anserdock att man bör undvika att konfliktsituationer av åsyftat slag uppkommer.Stannar man för kronofogdealternativet, bör detta därför utformas så att armanförvaltare kan förordnas, om särskilda skäl finns tUl det. Prop.1975/76:210 163 Mednyss nämnda förbehåll anser jag sålunda sammanfattningsvis attkronofogdealternativet fyller kraven på att konkursförvaltningen skall bedrivasopartiskt och neutralt. Närdet sedan gäller att ta ställning till vilket av de två alternativen som ledertill den mest effektiva förvaltningen finns det enligt min mening starka skälsom talar för kronofogdealternativet. Först vill jag än en gång erinra omstatens dominerande ekonomiska engagemang i flertalet mindre konkurser.Skatteskulderna representerar vid fattigkonkurs ungefär hälften av samtligaskulder. I av fattigkorUcurserna förekommer enbart skatteskulder.Även om skatteskulderna inte är lika dominerande i övriga konkurser, kommerstaten utan tvivel att vara en av de största borgenärerna vid åtskilliga av dekonkurser som skall handläggas enligt den enklare ordningen. Skatterna kommeri fortsättningen att få en ännu mera framträdande ställning i konkurs. Genomändring i förmånsrättslagen har nämligen skattefordringarna fått förmånsrättföre lönefordringar m.m. Det är f.ö. inte bara skattefordringar som ger statendess dominerande borgenärsställning. Också olika former av statligastödåtgärder har sin betydelse. Statens engagemang är här ofta förenat med ettbetydande ekonomiskt risktagande. Somjag har nämnt tidigare (avsnitt 5.1) är det viktigt att arbetsmarknads- ochregionalpolitiska intressen i fortsättningen kan bli bättre beaktade ikonkurssammanhang än . Lösningen av dessa problem ligger dock i stort settutom ramen för den nu aktuella reformen på det konkursrättsliga området. Dettahindrar enligt min mening inte att man vid val av lämpligt förvaltningsorgan imindre konkurser strävar efter en lösning som ger möjlighet till en förbättradsanUiällelig uppsikt över konkursförfarandet. ErUigtkommittéförslaget kan samhället påverka konkursförvaltningen främst genomförvaltarens skyldighet att samråda med borgenärerna. Sanuådsförfarandetinnebär emellertid inte att staten får något bestämmande inflytande.Samhällets möjligheter att vid förenklad konkurs utöva kontroll över förvaltningenföreslås av kommittén betydligt inskränkt i förhållande till vad som gäller vidordinär konkurs. Någon egentlig kontroll kommer enligt förslaget till ståndförst i samband med förvaltarens slutredovisning. Enligt min mening är det intetillfredsställande att staten, när stora intressen av tidigare berört slag stårpå spel, passivt avvaktar sådan redovisning. Med hänsyn till den ställningförvaltaren skall ha i mindre konkurs, bl.a. genom avsaknaden avbevakningsregler, skulle kronofogdealtemativet ge betydligt enklare ochsnabbare möjligheter till insyn i konkursförfarandet än advokataltemativet. Jagvill i sammanhanget påminna om att nuvarande system med olika statligastödåtgärder till företag med finansiella svårigheter i stor utsträckning harkomnut att påverka kronofogdemyndighetemas arbete med skatteindrivningen.Numera uppskjuts ofta mera ingripande åtgärder när det kan väntas att 1975/76:210 164 statligt stöd kan utgå. Kronofogdemyndighetema tar härsåsom företrädare för staten kontakt med länsstyrelser, företagareföreningar,kreditinstitut m.fl. för att undvika konkurs, när de samhälleliga intressenaär starka. Den erfarenhet kronofogdemyndigheterna här förvärvar torde medkronofogdealtemativet lätt kunna utnyttjas även vid konkurs. Man skullei och för sig kunna tänka sig att låta samhällets behov av inflytande överkonkursförvaltningen tiUgodoses genom att personal vid de allmännaadvokatbyråerna förordnas till förvaltare. Kommittémajoritetens förslaginnebär bl.a. att jurist vid sådan byrå kan anlitas för dessa uppdrag. Med ensådan lösning bortfaller emellertid en rad fördelar av praktisk natur som ärförenade med kronofogdealternativet. Jag skall här peka på de viktigaste. 1 mer än70 % av fattigkonkursfallen är det kronofogdemyndigheten som initierarkonkursförfarandet. Konkursansökan kan ses som en yttersta åtgärd underskatteindrivningen hos gäldenär. Det är i själva verket vanligt attkronofogdemyndigheten i sin exekutiva verksanthet får goda kunskaper omkonkursgäldenärs ekonomiska förhåUanden. Flera remissinstanser har framhållitatt det bara mera undantagsvis torde förekonuna att gäldenären är helt okändför kronofogdemyndigheten. För egendel vill jag framhålla att ett konkursbeslut sällan kommer oväntat. Tvärtom visaren av de undersökningar som jag har berört tidigare (Kedner, och ekonomi, SIND 3:1974) att gäldenären i allmänhet har varit påobestånd före konkursbeslutet. är detofta kronofogdemyndigheten som har de närmaste kontaktema med gäldenären.Kronofogdemyndigheten har i första hand att överlägga med gäldenären omfrivillig betalning. 1 ett senare skede kan det bli aktuellt förkronofogdemyndigheten att tillgripa skilda specialexekutiva åtgärder, innanärendet avancerar så långt att konkurs måste komma till stånd. Det arbete somkronofogdemyndigheten lägger ned på att tiUgodose de olika borgenärernasanspråk torde ofta kunna bli av betydande värde i händelse av senare konkurs.Det bidrar till att kostnaderna och tidsutdräkien blir mindre. Det är visserligen riktigt att man inte generellt kanförutsätta att kronofogdemyndigheten redan före konkursbeslutet har fåttnärmare kännedom om gäldenären. SärskUt i storstadsdistrikten är gäldenäremaofta svåra att anträffa på uppgiven adress. Detta utesluter dock inte att det ide flesta andra fall är en från berörda synpunkt rationell ordning attkronofogdemyndigheten är förvaltare också i en eventuell konkurs. Konkursuppgiftemaanknyter således till kronofogdemyndigheternas normala arbetsuppgifter inom detspecialexekutiva fältet. Sådana uppgifter som att ta kontakt med gäldenären,utreda om derme har utmätningsbara tillgångar och i så fall vid behov ta handom dessa samt att gå igenom bokföring m.m. är typiska uppgifter vid bådespecialexekution och Prop.1975/76:210 165 konkurs.Också sådana uppgifter som att sälja egendom och driva in utestående fordringarär typiska vid båda exekutionsformerna. Utdelningsförfarandet vid konkurspåminner om motsvarande förfarande vid specialexekution, när flera fordringarkonkurrerar om betalning. Kronofogdemyndigheternas kontors- ochbokföringsresurser är också väl anpassade för de uppgifter som kan komma ifråga. Vadgäller förhållandet mellan specialexekutiva åtgärder och konkurs vill jagytterligare nämna att det är vanligt att egendom är utmätt hos gäldenär, närdenne går i konkurs. Utmätningsförfarandet skall i princip fortgå utan hinderav konkursen. Förvaltaren har emellertid möjlighet att påverka utmätningsförfarandet,eventuellt genom att påkalla tiUämpning av återvinningsreglema. Det är därförav värde att förvaltningen av konkursen samordnas med den fortsattahandläggningen av utmätningsmålet. Somjag har angett (avsnitt 5.2.2) bör prövningen av anspråk enligt denstatliga lönegarantin åvila kronofogdemyndigheten, när konkurs handläggs enligtden enklare ordningen. Det är, som många remissinstanser påpekar, givetvis enbetydande fördel i detta sammanhang om kronofogdemyndigheten ärförvaltare. Annars kan i vissa fall uppstå onödigt dubbelarbete. Utbetalningenav lönegarantimedel kan också konuna att försenas. Jag vill påpeka attkronofogdemyndigheterna har stor erfarenhet av arbete med lönegarantiärenden.Den ojämförligt största delen av dessa ärenden handläggs redan nu av dessamyndigheter. Renussinstansernahar ganska utförligt diskuterat om en statlig myndighet eller en privat advokathar de bästa fömtsättningama att avveckla ett konkursbo på ett ekonomisktfördelaktigt sätt. Enligt min åsikt kan man knappast generellt säga att den enaeller den andra lösningen skulle vara bättre i det nu berörda hänseendet. Detkan visserligen antas att en avveckling genom ett privaträttsligt subjektibland ger utrynune för en smidigare uppgörelse än om en myndighet hade hafthand om saken. Särskilt torde detta gälla i fråga om avveckling av en rörelse.Ingenting hindrar emellertid att kronofogdemyndighet om detta altemativ väljs för sådana uppgifter anlitar utomstående. Med den gränsdragning jag harförordat mellan ordinär och mindre konkurs torde sådana fall bli mindre vanligai de senare konkursema. I de flesta konkurser blir det fråga om en avveckling,som ligger nära sådan realisation som sker vid specialexekution, t.ex.utmätning. I dessa fall torde kronofogdealternativet ge ett minst lika gottresultat som advokatalternativet. Det bör också betonas att frågor omavveckling kommer att uppstå endast i en mindre del av de konkurser som skallhandläggas enligt den enklare ordningen. I flertalet konkurser torde över huvudtaget inte finnas något att avyttra. Enviktig faktor vid valet av lämpligt förvaltningsorgan är naturligen hur de tvåaltemativen stäUer sig kostnadsmässigt. Denna fråga rör närmare besett dels detallmänna spörsmålet om ansvaret för konkurskostnaderna. 1975/76:210 166 dels frågan vilka kostnader som uppstår vid de olikaalternativen. Jag kommer att behandla dessa frågor i avsnitt 5.2.6 och 5.4.Redan nu vill jag som min mening uttala att det från ekonomisk synpunkt tordevara mest fördelaktigt att välja kronofogdealternativet. Jag har i det föregående nänrnt att det också finns vissaytterligare omständigheter som kan påverka valet mellan de två altemativen. Som ett skäl mOt kronofogdealternativet har framhållitsatt byte av förvaltare måste ske, om en mindre konkurs skall gå över i ordinärkonkurs. Det har vidare påpekats att i sådant fall kan uppstå konfliktsituationer,om kronofogdemyndigheten skall vara kontrollorgan i de större konkurserna. Avskäl som jag tidigare angett (se avsnitt 5.2.1) anser jag att man inte börtillåta byte av handläggningsform. Argumentet saknar därför aktualitet. Fråganom kronofogdemyndighetens eventuella roll som kontrollorgan i ordinär konkurskan inte prövas i detta lagstiftningsärende. Det finns enligt mio mening inteanledning att av hänsyn härtill skjuta upp prövningen av kronofogdealternativetvid valet av lämpligt förvaltningsorgan i mindre konkurser. Sambandet med den pågående utredningen omexekutionsväsendets distriktsindelning m.m. har också berörts vidremissbehandlingen. Några remissinstanser menar att en ombildning till störredistrikt är nödvändig för att kronofogdealternativet skall kunna genomföras.Andra menar tvärtom att en sådan ombildning kan göra avståndet mellan förvaltareoch gäldenär för långt. En del remissinstanser, bl.a. RSV och kronofogdeföreningen,menar att fördelama med kronofogdealternativet blir större, om distrikten görsstörre, men ser inga hinder mot att förfarandet i de mindre konkursernareformeras tidigare. För egen del ser jag inte något avgörande hinder mot attreformen av förfarandet i mindre konkurser genomförs . Enligt min meningförutsätter reformen inte att ställning har tagits till den övergripandefrågan om exekutionsväsendets distriktsindelning. Som jag har nämnt tidigare ärreformbehovet beträffande de mindre konkurserna så betydande att en reform intebör anstå utan tvingande skäl. Om viss kronofogdemyndighet f.n. skulle saknaresurser att handha förvaltarskapet i mindre konkurs, bör annan förvaltarekunna förordnas. Systemet bör med andra ord vara så flexibelt att det möjliggörlösningar från fall till fall. Sammanfattningsvis anser jag övervägande skäl tala för attfrågan om förvaltningsorgan i mindre konkurser löses så, att kronofogdemyndighetskall förordnas tiU förvaltare, om det inte av särskild anledning är olämpligtatt förvaltningen ankommer på myndigheten. Jag har i denna del sanuått medchefen för kommundepartementet. I fråga om den närmare utfornmingen av reglernafår jag hänvisa till specialmotiveringen. Som framgår av vad jag nu har anfört kan i mindrekonkurser undantagsvis uppkomma fråga att utse annan än kronofogdemyndighettill förvaltare. Dels kan det i vissa konfliktsituationer vara mindre lämpligtatt 1975/76:210 167 kronofogdemyndighet uppträder som förvaltare. Dels kansådan myndighet av organisatoriska skäl vara förhindrad att åta sigförvaltarskapet. I båda situationerna kan förutsättas att konkursdomaren redani samband med konkursens inledande får upplysning från kronofogdemyndighetenom något av de angivna hindren föreligger. I det först nämnda fallet kannärrdigen antas att det i regel rör sig om en konkurs där det blir aktuellt attbegära in sådan särskild utredning om gäldenärens ekononuska förhållanden somjag har berört i avsnitt 5.2.1. I det andra fallet torde konkursdomaren ävenutan utredning av detta slag genom kontakt med kronofogdemyndigheten kunnaklarlägga om det finns något hinder av organisatoriskt slag mot att myndighetenåtar sig förvaltarskapet. I intetdera fallet synes införskaffandet av debehövliga upplys-ningama behöva medföra någon nänmvärd omgång ellertidsutdräkt. 5.2.4 Kontrollen över förvaltningen 1 de nuvarande förvaltarkonkurserna utövas tillsynen överförvaltningen i första hand genom en av konkursdomaren tillsatt rättensombudsman. Borgenärema har möjlighet att utöva kontroll över förvaltarens åtgörandenbl.a. genom att välja granskningsmän. För fattigkonkursfallen finns inte någotsärskilt kontrollsystem. Konrunittén menar att det inte skulle rimma med önskemåletom ett enklare förfarande i mindre konkurser att där använda institutet rättensombudsman som kontrollmekanism. Inte heller anser kommittén att särskildagranskningsmän behövs i sådana konkurser. Kontrollen över förvaltningen bör istället i första hand utövas av konkursdomaren. I deimes åligganden bör ingåatt övervaka att avveckling av konkurs inte fördröjs i onödan. Kommitténpåpekar också att borgenärema kan utöva kontroll genom reglema om förvaltarenssamrådsskyldighet. Om förvaltaren missköter sitt uppdrag, skall konkursdomarenenligt kommittéförslaget kunna entlediga honom. Kommittén betonar att det ärav vikt att konkursdomaren har tillräckliga kvalifikationer för att kunna utövasin kontrollfunktion. Både redan genomförda ändringar i ackordslagstiftningenoch de komplicerade frågor som ofta aktualiseras vid handläggning avkonkurser motiverar att konkursgöromålen fullgörs av rådman eller möjligentingsfiskal. Reservanten inom kommittén menar att, omkronofogdemyndighet skall vara förvaltningsorgan, den som är missnöjd medförvaltarens agerande bör få anmäla förhållandet hos kordcursdomaren. Enborgenär som lider förlust till följd av försummelse i myndighetens agerandebör få ersättning. De flesta remissinstanserna är positiva tillkommittéförslaget när det gäller principerna för kontrollen över förvaltningen.Samtliga remissinstanser godtar även konunitténs uttalanden om kraven påkonkurs-domarens kvalifikationer. 1975/76:210 168 Kritik mot förslagets huvuddrag kommer bara från två håll.Advokatsamfundet menar att det inte finns tillräckliga skäl att avskaffarättens ombudsman i de konkurser som inte är egentliga fattigkonkurser.Samfundet anser att systemet med rättens ombudsman är både bättre och mindretidskrävande än det av kommittén föreslagna systemet. Kostnadsmomentet förmedverkan av rättens ombudsman finner samfundet obetydligt. Domareförbundethävdar att kommitténs lösning är svår att godta, eftersom konkursdomarna därigenomkommer att få nya och svåra uppgifter. Som följerav vad jag har anfört i det föregående kommer frågan om kontroll överförvaltningen i niindre konkurser i ett delvis nytt läge, om man väljerkronofogdemyndighet till förvaltningsorgan. Med kronofogdealternativetframstår det enligt min mening som uppenbart att man kan avvara instituteträttens ombudsman i mindre konkurser. Den kontroU som utövas av rättensombudsman i förvaltarkonkurser betingas bl.a. av att förvaltaren i sådana fallär en enskilt verksam jurist. När kronofogdemyndighet fullgörförvaltarfunktionen, bortfaller denna orsak till kontroU. Möjligheterna tillinsyn i kronofogdemyndighetens verksamhet och myndighetens allmänna ansvar förfuUgörandet av sina uppgifter är verksamma medel för att garantera en effektivoch i övrigt lämplig konkursförvaltning. Vad jaghar sagt nu talar även för att man i mindre konkurser kan avvara särskildagranskningsmän som utses av borgenärerna. I sammanhanget kan anmärkas att detknappast torde fiimas något utrymme för tillämpning av allmännabesvärsbestämmelser när det gäller kronofogdemyndighets beslut underförvaltningen av konkursbo. Inte heller anser jag behov föreligga att tillskapanågra särskUda besvärsmöjligheter. Borgenärernas önskemål om fortlöpandekontroll över enskUda förvaltningsåtgärder bör i StäUet tiUgodoses främst genomden samrådsskyldighet som enligt förslaget skall åvila förvaltaren. Med denavgränsning av tiUämpningsområdet för mindre konkurser som jag har förordattidigare kan man räkna med att kollisioner mellan t.ex. olikaborgenärsintressen inte blir särskilt ofta förekommande. De flesta viktigaförvaltningsfrågor bör kunna lösas i samförstånd med berörda intressenter. En viktig del av kontrollen över konkursförvaltningenskall enligt kommittéförslaget utövas av konkursdomaren. Väljer man kronofogdealtemativeti fråga om förvaltarskapet, minskar naturligen i viss mån behovet av sådankontroll. En allmän tillsyn över förvaltningen måste dock utövs avkonkursdomaren. Jag skall här beröra de viktigaste frågorna som aktualiseras avdenna tillsynsplikt. För att konkursdomaren skall kunna fullgöra sinkontrollfunktion är det av vikt att han har ett tillräckligt material omkonkursen till sitt förfogande. Som kommittén har föreslagit bör förvaltarenavge redovisning till konkursdomaren när konkursen avslutas. 1975/76:210 169 blir aktueU bör också en särskild förvaltarberättelseavges. I de nuvarande förvaltarkonkursema är förvaltaren skyldigatt avge också bl.a. en s.k. halvårsberättelse angående konkursboet, omkonkursen inte är avslutad vid utgången av juni eller december månad sominfaUer näst efter första borgenärssammanträdet och sedan varje halvår underkonkursens förlopp. anser jag att en sådan skyldighet inte börföreskrivas vid förenklad konkurs. En bestämmelse av den karaktären skullekunna uppfattas som att långa handläggningstider kan tolereras, även närkonkurs handläggs enligt den enklare ordningen. Jag vill påpeka att detgivetvis står borgenärerna och gäldenären fritt att när som helst fästakonkursdomarens uppmärksamhet på eventuella missförhållanden i förvaltningen. Som konunittén föreslår bör förvaltaren vara skyldig attpå begäran av konkursdomaren, borgenär eller gäldenären lämna upplysning omkonkursboet och dess förvaltning (jfr 59 § fjärde stycket KL). En sådanskyldighet är en nödvändig förutsättning för att kontroll skall kunna utövas. Kommittéförslaget bygger på att förvaltaren skall kunnaentledigas om han missköter sig. Detta kan uppenbarligen inte komma i fråga, omkronofogdemyndighet handhar förvaltarskapet. Konkursdomarens kontrollerandefunktion får i stället utövas främst i samband med att konkursen avslutas. Moten sådan lösning anser jag inte att det kan riktas någon principiellinvändning. Det står självfallet konkursdomaren fritt att hoskronofogdemyndigheten redan på ett tidigare stadium påpeka bl.a. eventuellfördröjning med visst förvaltargöromål. Hos kronofogdemyndigheten får sedanövervägas om exempelvis fullgörandet av förvaltarfunktionen har skett på bästasätt eller om t.ex. arman ordning bör övervägas. Vad jag nu har anfört om konkursdomarens tillsynsfunktionställer ökade krav på konkursdomarorganisationen. Både konunittén och flera remissinstanserhar betonat vikten av att konkursdomargöromålen läggs i mer kvalificeradehänder än . I samma riktning verkar den ändring i fråga om utseende avförvaltare i ordinär konkurs som jag kommer att behandla i avsnitt 5.3. Medhänsyn härtiU bör dessa arbetsuppgifter i fortsättningen genomgående anförtrostjänstemän med sådan erfarenhet av konkursgöromål som krävs för att syftet medreformen skall uppfyllas. Det innebär att tingsnotarier endast bör få merrutinbelonade sysslor i konkurssammanhang. Övriga uppgifter bör ankomma påpersonal med fullständig domarkompetens. Det är önskvärt med viss kontinuitet ifråga om handhavandet av uppgifterna. Jag vill tillägga att viss utbildningtorde böra komma till stånd i samband med att reformen sätts i kraft. När det gäller insynen i kronofogdemyndigheternasverksamhet som konkursförvaltare synes kommittéreservanten ha menat attoffentlighetsprincipen bör råda här som i arman allmän verksamhet. Prop.1975/76:210 170 att oreserverat ansluta mig till en sådan uppfattning.Grundprincipen måste givetvis i enlighet med tryckfrihetsförordningen vara atthandlingar hos kronofogdemyndigheten är offentliga. Handlingar i konkursärendekan emellertid irmehålla uppgifter som inte bör komma till utomståendeskännedom. Jag vill nämna att lagberedningen i betänkandet (SOU 1974:55)Utsökningsrätt XIII har föreslagit en bestämmelse beträffande handling i ärendeangående verkställighet eller handräckning enligt utsökningsbalken.Bestämmelsen ger sekretesskydd i fråga om uppgifter vilkas offentliggörandeinte är förenligt med privatlivets helgd, sådana uppgifter som kan innebärarisk för någons personliga säkerhet samt vissa uppgifter som gällernäringsidkares affärs- eller driftförhållanden. Sekretessfrågor av detta slagbör enligt min mening dock inte tas upp nu utan övervägas i samband medprövningen av offentlighets- och sekretesslagstiftningskommitténs betänkande(SOU 1975:22) Lag om allmänna handlingar. Det jag nu har anfört har närmast tagit sikte på detfallet att kronofogdemyndighet är förvaltare. Som jag har anförtskall enligt departementsförslaget i undantagsfall även enskilt verksam personkunna förordnas till förvaltare. I dessa fall har förvaltningen till stor delsanuna karaktär som i de större konkurserna. På sanuna sätt som vid de störrekonkurserna bör förvaltaren kunna entledigas av konkursdomaren om han misskötersig. 1 övrigt anser jag inte de nu berörda fallen påfordra några särskildaregler om kontroll. I stället bör i huvudsak samma regler kunna gälla som förde konkurser vari kronofogdemyndighet är förvaltare. Jag vill tillägga att frågan om kontrollen i de mindrekonkurserna kan komma i ett annat läge om tillsynsfunktionen i större konkurserändras. KL skiljer f.n. mellan ursprunglig och efterföljandefattigkonkurs. Den första typen siktar på fall då det redan från början kanantas att konkursboet inte räcker till betalning av konkurskostnadema.