prop · FZ0364 · 1975-12-31 00:00:00 — Maj :t föreskriva att vederbörande i stället för denföreskrivna eden skulle avlägga en högtidlig försäkran på heder och samvete. Genom RB lagfästes denna praxis med denändringen att beslut om utbyte av ed mot försäkran skulle meddelas av rättennär det gällde vittnesed (motsvarande). Befogenheten att medge utbyte avdomared skulle dock alltjämt ligga kvar hos Kungl. Även efter RB:s ikraftträdande har utvecklingengått mot ytterligare liberalisering i nu berörda hänseende. Befogenheten attmedge utbyte av domared mot försäkran har delegerats från Kungl. Maj:t tillrätten eller dess ordförande och domstolens prövning av vittnes uppgivnareligiösa Prop.1975/76:64 93 betänklighetermot ed har avskaffats. Sakligt sett utgör numera ed och försäkran heltjämställda alternativ. Formellt består dock alltjämt företrädet för ed på såsätt att initiativet till dess utbytande lagts hos den som skall höras. beredning om stat och kyrka har i sittslutbetänkande (SOU 1972:36) Samhälle och trossamfund uttalat sig för att lagenformuleras om så att det också av dess ordalydelse klart framgår att ed ochförsäkran är likvärdiga alternativ. Beredningens förslag har inte föranlettnågra principiella invändningar vid remissbehandlingen. Flera instanser haremellertid velat gå något längre och helt ersätta den nuvarande eden med enförsäkran på heder och samvete eller, med andra ord, helt ta bort det religiösainslaget i edsformuläret. Till dessa remissinstanser hör såväl kyrkliga, t.ex.ärkebiskopen, som andra organ. I har vid åtskilliga tillfällen höjtsröster i samma riktning, senast under innevarande år. Det kan mot den nu angivna bakgrunden med fog antasatt det i vårt land numera finns en betydande opinion som är positiv till ettborttagande av det religiösa inslaget i edsformuläret. När frågan tidigarediskuterats har mot ett sådant borttagande i huvudsak åberopats endast att ed ivedertagen form skulle kunna uppfattas som mera förpliktande än ett på hederoch samvete avgivet löfte. Sannolikt har detta skäl haft större tyngd tidigare.I dagens samhälle torde det ha underordnad betydelse. Den som är beredd tillmened efter en på heder och samvete avgiven sanningsförsäkran är säkerligenberedd härtill även om edstemat har ett religiöst inslag. För övrigt saknardomstolen som föml nämnts numera befogenhet att pröva den hördes uppgivnareligiösa betänkligheter, om denne skulle begära att få avlägga försäkran istället för ed. Under angivna förhållanden kan det knappast finnas någotpraktiskt skäl att i fortsättningen behålla två alternativa edsformulär. Detbör vara tillräckligt med ett formulär utan något religiöst inslag. I sådanthänseende saknas anledning att välja annan formulering än den nuvarandeförsäkran på heder och samvete. Att det religiösa inslaget i edsformuläret sålundaföreslås utmönstrat synes dock inte kräva att benämningen "ed" i RBoch på andra håll i lagstiftningen generellt ersätts av "försäkran".Visserligen förknippar väl de flesta ordet ed med en försäkran som har vissreligiös prägel. Detta torde emellertid bero mindre på ordets språkligainnebörd än på avfattningen av de i vårt land använda edsformulären.Från rent språklig synpunkt bör det inte finnas något hinder mot att betecknaen på heder och samvete avgiven högtidlig försäkran som ed (jfr spalt E 20m). En sådan ordning som sagts nu skulle varafördelaktig av både traditionella och praktiska skäl. Det hävdvunna begreppeted som beteckning på en i högtidlig form avgiven utfästelse skulle kunnabevaras. anmärkt i sitt yttrande över1%6 års 1975/76:64 94 riksdagsmotioner(se ovan under 4.3) skulle vidare markeras skillnaden mellan å ena sidanvittnesmål och liknande under högtidliga former gjorda utfästelser och å andrasidan sådana skriftliga försäkringar på heder och samvete som lämnas i mångaandra sammanhang. Om termen ed behålls behöver dessutom göras endast vissaredaktionella konsekvensändringar i de författningar där avläjggande av edaktualiseras i en eller annan form. Med den här förordade lösningen bör naturligtvisbestämmelserna på olika håll i RB om möjligheten att byta ut ed mot försäkranutgå ur resp. paragraf. Detsamma gäller motsvarande passus i 23 § lagen ominförande av nya RB. I konsekvens härmed bör bestämmelsen i 15 kap. 1 § brottsbalkenom menedsbrott jämkas något. Som tidigare angetts finns det vidare på flerahåll inom lagstiftningen hänvisningar till om domared eller-försäkran och vittnesed eller -försäkran, t.ex. i förvaltningsprocesslagen,hyresnämndslagen, arbetstvistlagen och sjölagen. Också i de nu åsyftade lagarnabör naturligtvis en motsvarande redaktionell jämkning vidtas. Något lagförslaghärom har inte ansetts behöva fogas till denna promemoria. Möjligen kan dessarena följdändringar få anstå dä vederbörandeförfattning ändå skall ändras i sak. Att några missförstånd skulle uppkommaäven om den nuvarande lydelsen står kvar synes uteslutet. Bestämmelserna om förstärkt sammansättning och omförändrat edsformulär bör träda i kraft eller, om propositioninte hinner föreläggas , . Någrasärskilda övergångsbestämmelser torde inte vara påkallade. Vad beträffar val av nämndemän är det önskvärt attdet nya systemet slår igenom utan alltför stor tidsutdräkt. tillkommunfullmäktige och landsting för perioden äger rum under hösten1976. Nästa val äger rum 1979 för perioden . Det nya systemet bör lämpligengenomföras så, att halva antalet nämndemän väljs för treårsperioden 1977-80medan den andra hälften utses för en ordinarie sexårsperiod . Valetbör förtättas av de nyvalda fullmäktige resp. (jfr 13 § fjärde stycket kommunallagen och 19 § andra stycket landstingslagen).Detta innebär vidare att nu löpande mandatperioder måste upphöra vid utgångenav . Val av nämndeman som äger rum kommer sålunda endastatt gälla tiden fram till . Man torde kunna utgå från attvederbörande kommunala församling i stor utsträckning kommer att välja om denämndemän vars mandatperioder avbrutits till följd av de nya bestämmelserna. Prop.1975/76:64 95 6.1Förslaget till lag om ändring i RB 3§ Paragrafen innehåller bestämmelser om tingsrätts sammansättning i tvistemåloch brottmål. Som ett tillägg till huvudregeln i nuvarande första stycket andrapunkten om sammansättningen en lagfaren domare och nämnd i brottmål har tagitsin den i den allmänna motiveringen behandlade specialregeln enligt vilkenrätten i särskilt omfattande mål får förstärkas med ytteriigare en lagfarenledamot. Dessutom har vidtagits den redaktionella ändringen att bestämmelsernaom sammansättningen i brottmål brutits ut till ett särskilt stycke. Enligt den föreslagna specialbestämmelsen skall iprincip huvudförhandling i målet beräknas pågå minst för att denförstärkta juristsammansättningen skall få komma till användning. Härav följerdock ingalunda att tingsrätt i mål av denna omfattning också regelmässigt skallbehöva ha sådan sammansättning. Att det trots de nu gällande reglerna ännu intetorde ha inträffat att huvudförhandling, som pågått , på grund avförfall för ordföranden måst inställas och tas om på nytt tyder på att behovetav förstärkning bör bedömas med återhållsamhet. Som antytts i den allmännamotiveringen låter det sig dock knappast göra att mera exakt ange när det i målsom överstiger åttaveckorstiden kan vara lämpligt att ta till den starkaresammansättningen. Förhållandena skiftar från fall till fall. Omständigheter somordförandens hälsotillstånd och möjligheten att friställa annan ledamot frånhans ordinarie arbetsuppgifter kan t.ex. spela in. Undantagsvis kan förstärkt sammansättning komma ifråga även om målet är något mindre tidskrävande än som sagts . Enförutsättning för detta är att synnerliga skäl föreligger. Härmed avses sådanai och för sig vidlyftiga mäl vars tidsmässiga omfattning visserligen någotunderstiger men där olägenheterna av inställd förhandling ändåskulle kunna bli särskilt stora, t.ex. på grund av att vittnen från avlägsnaländer skall höras eller att speciellt stora kostnader lagts ned på processensinläsning och förberedande. Att ett mål är invecklat och svårbedömt bör däremotinte ensamt vara anledning till förstärkt sammansättning. Av den föreslagna bestämmelsens avfattning framgåratt det lagts i domstolens hand att bedöma när den starkare sammansättningenskall komma till användning. Rättens beslut i detta hänseende bör inte kunnaöverklagas. Avstår domstolen från den starkare sammansättningen trots attförutsättningar för sådan formellt finns är det självfallet inte något 1975/76:64 % rättegångsfel.Även om rätten påbörjat handläggningen i förstärkt sammansättning är den domförmed normalsammansättningen av en lagfaren domare och nämnd. Någon särskildförutsättning under vilken en ledamot får avträda under pågåendehuvudförhandling har inte ställts upp. Man bör kunna utgå från att ledamot intelämnar rätten utan att ha goda skäl. Av bestämmelsens syfte följer att endast sådandomare som är kompetent att ta över ordförandeskapet om detta skulle blierforderligt får utnyttjas som lagfaren bisittare. Eftersom tingsfiskal enligt7 § andra punkten tingsrättsinstruktionen (1970:108) inte får tilldelasarbetsuppgifter som kräver särskild erfarenhet bör det knappast komma i frågaatt förordna fiskal som bisittare, även om detta måhända av rent administrativaskäl skulle kunna te sig lockande. Avslutningsviskan anmärkas att någon motsvarande möjlighet till förstärkning av det lagfarnaelementet i domstolen inte föreslås beträffande sädana tvistemål som enligtsärskilda bestämmelser skall handläggas i sammansättningen en lagfaren domareoch nämnd. De mål det här är fråga om, familjerättsmäl enligt giftermålsbalkenoch , torde nästan aldrig vara så vidlyftiga att någon särregelframstår som motiverad. 4§ 1 denna paragraf, som handlar om nämndens storlek och domförhet, har lagtstill en bestämmelse om att nämnden får bestå av sex nämndemän om det ärpåkallat med hänsyn till målets omfattning eller annan särskild omständighet.Som anförts i den allmänna motiveringen bör förutsättningarna för användningav den förstärkta nämndsammansättningen vara mindre restriktiva än när detgäller förutsättningarna för förstärkning av det lagfarna elementet. Att detbör vara fråga om mål där huvudförhandlingen beräknas pågå i mera än en dagframgår dock redan av hänvisningen i lagtexten till målets omfattning. Somregel bör inte heller två dagars huvudförhandling utgöra tillräckligt skäl attförstärka nämnden. Som exempel på särskild omständighet som kan motivera stornämnd trots att målet kanske endast skall pågå i kan nämnas attuppskov i huvudförhandlingen är sannolikt, t.ex. för inhämtande av s.k. 7§-intyg eller yttrande från över rättspsykiatriskt utlåtande.Det kan i en sådan situation vara svårt att förutse om någon av nämndemännenkommer att bli förhindrad att medverka när målet sedan skall återupptas vidfortsatt huvudförhandling. Att en influensaepidemi grasserar synes också kunnautgöra sådan särskild omständighet som motiverar att en extra nämndeman kallas. Den genom underrättsreform infördabestämmelsen att rätten är domför med fyra i nämnden om förfall inträffar förnämndeman sedan huvudförhandling påbörjats har bibehållits. I fråga ominnebörden av begreppet förfall i detta sammanhang har tidigare rått vissosäkerhet i Prop.1975/76:64 97 rättstillämpningen.Genom högsta domstolens förut berörda beslut (NJA 1973 s. 113) tordeemellertid rättsläget numera ha klarnat, och några lagstiftningsåtgärder synesknappast erforderliga. En konsekvens av de genom reform infördareglerna om nämndens sammansättning är att rätten inte är domför om en avnämndemännen exempelvis till följd av glömska uteblir när dagens förhandlingarskall inledas. Förhandlingen måste då uppskjutas den tid det tar att få tag påen ersättare, med ekonomiska konsekvenser för parterna i såväl det uppskjutnasom efterföljande mål. var risken för sådana irritationsmoment mindre,eftersom man vanligen brukade kalla någon nämndeman utöver minimiantalet. Enmöjlighet att komma till rätta härmed vore, har det sagts, att i den berördasituationen tillåta att en kortare huvudförhandling påbörjas trots att barafyra sitter i nämnden. En annan utväg som man pekat på är att tillåta att någonbefattningshavare hos domstolen, t.ex. en expeditionsvakt eller ettskrivbiträde, får vara tillfällig ersättare enligt 4 kap. 10 § RB i dagensförsta mål, så att någon av de ordinarie nämndemännen hinner tillkallas ochinfinna sig. Även om vissa olägenheter i enlighet med detanförda kan föreligga på det praktiska planet synes det dock tveksamt om de ärav sådan tyngd att någon lagändring är påkallad. Att återgå till den förttillämpade ordningen att generellt kalla flera nämndemän än som behövs utgöruppenbarligen en misshushållning med arbetskraft som inte kan godtas. Inteheller synes det lämpligt att ge avkall på principen att rätten närförhandlingen inleds skall ha den sammansättning som lagen föreskriver. Däremotskulle möjligen kunna övervägas en viss uppmjukning när det gäller förbudet förbefattningshavare vid domstolen att vara nämndeman. Helt tilltalande är dockinte en sådan lösning. Det kan hävdas att den som normalt tjänstgör i meraunderordnad ställning på rättens kansli inte har så lätt att göra sin meninggällande i förhållande till den lagfarne domaren som är hans förman i tjänsten. Det vill synas som om man lika gärna kunde påförhand vidtala någon lämplig person som bor eller arbetar i närheten avtingsstället men som inte är anställd hos domstolen att ställa sig tillförfogande som tillfällig ersättare i sådana situationer som sagts. Isammanhanget bör anmärkas att tillfällig ersättare enligt 4 kap. 10 § får tillkallasendast om någon av de ordinarie nämndemännen inte kan infinna sig utantidsutdräkt. Förarbetena till lagrummet anger inte närmare vad som skallförstås med tidsutdräkt. I begreppet får emellertid anses ligga en inte heltobetydlig tidsrymd. En försening torde inte vara tillräckligför att bestämmelsen i 4 kap. 10 § skall tillämpas. 7 1975/76. 1975/76:64 98 5 § I paragrafens andra stycke har tagits in den iden allmänna motiveringen berörda föreskriften att varje kommun inom domsaganskall utse ett jämnt antal nämndemän. Bestämmelsen hänger samman med förslageti det nya fjärde stycket i paragrafen, att halva antalet nämndemän skall väljasvart tredje år. Av bestämmelsens avfattning följer att det minsta antaletnämndemän som skall utses av en kommun är två. Den nuvarande bestämmelsen attvarje kommun skall utse minst en nämndeman har i enlighet härmed fått utgå.Efter de omfattande kommunsammanläggningar som genomförts efter RB:s tillkomsttorde f.ö. denna bestämmelse numera vara utan praktisk betydelse. Enligt andra stycket har uppgiften att fördelaantalet nämndemän mellan de olika kommunerna inom domsagan flyttats fråntingsrätten till det genom prop. 1974:149 föreslagna centralaförvaltningsorganet, . Utgångspunkten för detta förslag är attdet i den nämnda propositionen föreslås att verket skall ta över uppgiftenenligt 1 kap. 4 § RB att fastställa antalet nämndemän i domsaga. Det haransetts lämpligt att samma organ beslutar om antalet nämndemän i domsaga ochfördelningen av dem mellan de i domsagan ingående kommunerna. En sådan ordningbör underlätta en rimlig fördelning mellan kommunerna. Ienlighet med vad som uttalats i den allmänna motiveringen har i paragrafenstredje stycke tagits in en bestämmelse om rätt för en minoritet inomfullmäktige att påkalla proportionellt val. Bestämmelsen har utformats medförebild i 22 § fjärde stycket kommunallagen. Enligt detta lagrum skall valtill bl.a. kommunstyrelse vara proportionellt, om det begärs av minst så mångaväljare, som motsvarar det tal, vilket erhålls om samfiiga väljandes antaldelas med det antal personer valet avser, ökat med 1. Motsvarande bestämmelsefinns i en del särskilda författningar i fråga om val av ledamöter i vissaspecialreglerade kommunala nämnder. Bl.a. intresset av så enhetligabestämmelser som möjligt för ohka kommunala val talar för att samma ordning fårgälla i fråga om val av nämndeman i tingsrätt. Några olägenheter torde intebehöva befaras av en pä sådant sätt utformad bestämmelse. Det bör dockuppmärksammas att antalet nämndemän i flera kommuner, t.ex. ochGöteborg, är betydligt högre än antalet ledamöter i den väljande församlingen.Detta innebär att en minoritet av endast två fullmäktigeledamöter kan få tillstånd proportionellt val i sådana fall. Itredje stycket erinras vidare om att särskilda föreskrifter gäller i fråga omförfarandet vid proportionellt val, om sådant valsätt undantagsvis kan bliaktuellt. Hänvisningen syftar på bestämmelserna i lagen (1955:138) omproportionellt valsätt vid val inom landsting, kommunfullmäktige m.m. Detskulle föra för långt att här gå in på det delvis komplicerade förfa- 1975/76:64 99 randetvid sådant val. En ingående redogörelse finns i Kaijser, Kommunallagarna II (1972)s. 433 ff. 6§ Till denna paragraf har förts över den i nuvarande 7 § intagna bestämmelsenenligt vilken rätten självmant skall pröva behörigheten hos den som valts tillnämndeman. En liknande bestämmelse finns i 9 § fjärde stycket lagen (1971:52)om skatterätt, fastighetstaxeringsrätt och länsrätt. Iparagrafens första stycke har vidare valbarhetskravet på mantalsskrivning ochbosättning inom kommimen bytts ut mot krav på kyrkobokföring inom kommunen.Ändringen är en ren konsekvens av den vidtagna reformen avvallagstiftningen, enligt vilken den kommunala rösträtten och därmed även valbarhetenknutits till kyrkoskrivningen i stället för som tidigare tillmantalsskrivningen (jfr prop. 1972:105 och prop. 1974:35 s. 87). 8§ I paragrafens första stycke återfinns bl.a. bestämmelsen om den sexårigamandattiden för nämndeman i tingsrätt. I ett nytt, andra stycke behandlas tvåfall där nämndeman skall väljas än . Båda fallen harberörts i den allmänna motiveringen. För det första skall fyllnadsval efter densom avgått innan hans mandatperiod löpt ut endast avse återstoden av denavgångnes mandattid. Vidare får tjänstgöringsperioden för nytillträdandenämndeman sättas kortare än om antalet nämndemän inom domsagan blivitändrat. Denna senare bestämmelse hänger samman med den föreslagna principen atthalva antalet nämndemän skall väljas (5 § fjärde stycket). Föratt vidmakthålla denna periodicitet även om det fastställda antalet nämndemän ikommunen ändras måste de nytillträdande nämndemännen eller åtminstone en del avdem utses än . Exempel: På grund av ökandearbetsbelastning beslutar på begäran av tingsrätten om ökning avantalet nämndemän i en domsaga. Till följd härav ökas antalet på viss kommunankommande nämndemän med ett jämnt antal (jfr 5 § andra stycket). Om ökningeninträffar när det återstår till nästa ordinarie nämndemansval, börhälften av de nytillträdande utses för denna återstående tvåårstid medan andrahälften bör utses för tiden fram till det därefter följande ordinarie valetdvs. , om den åsyftade periodiciteten skall kunna upprätthållas. 1 §Paragrafen innehåller bestämmelser om ordningen vid omröstning i brottmål. Iandra stycket har getts en särtegel för det fall att rätten består av tvålagfarna domare och nämnd. Enligt bestämmelsen skall den lagfarne bisittaren dåsäga sin mening närmast efter ordföranden men före nämndemännen. Genom att bådade lagfarna ledamöterna säger sin 1975/76:64 100 meninginnan nämndemännen röstar får dessa ett fylligare underlag för sina vota. 3§ I denna paragraf finns de centrala omröstningsreglerna i brottmål. I förstastycket som rör omröstning när rätten består av en lagfaren domare och nämndhar endast vidtagits en redaktionell ändring. Den föreslagna möjligheten attöka antalet nämndemän till sex kräver ingen ändring i denna omröstningsregel. I ett nytt, andra stycke finns bestämmelserna omomröstning när rätten har den föreslagna förstärkta sammansättningen av två lagfarna domare och nämnd. Bestämmelsen har kommenterats i den allmänna motive ringen. Här skall endast påpekas att det blir nödvändigt med två omröst ningar om de lagfarna domarna är oense och det i nämnden inte kan samlas tillräcklig majoritet för "nämndemannadom". Av senare ledet i första punkten i stycket följer att den senare omröstningen endast gäller de två alternativ som förts fram av de båda lagfarna domarna. Att även de nämndemän som primärt har en avvikande mening ändå med visst undantag skall delta i den senare omröstningen följer av den princip som uttalas i 29 kap. 2 § sista stycket. Visserligen kan med den föreslagna ordningen mera än en omröstning komma till stånd i ansvarsdelen även i fall där detta enligt 29 kap. 2 § andra stycket inte är möjligt i en kollegial sammansättning. Detta synes dock inte medföra några olägenheter. 6§ Ändringen i denna paragraf är en följd av ändringen i 29 kap. 3 §. II och 12 §§ 1 11 § har vidtagits den i denallmänna motiveringen föreslagna jämkningen i edsformuläret. Till följd härav kan 12 § upphävas. De ändringar av samma karaktär som föreslås i 4 kap. 11 §, 5 kap. 7 §, 6 kap. 2 § och 40 kap. 9 § utgör alla en konsekvens av det ändrade edstemat och torde inte påkalla någon särskild kommentar. Det kan anmärkas att det förhållandet, att detföreslagna nya edsformuläret är likalydande med den i 37 kap. 3 § föreskrivnasanningsförsäkran, inte ansetts böra föranleda någon ändrad beteckning fördenna försäkran. Det har ansetts praktiskt att även i fortsättningen ha olikabenämningar på de båda instituten, för vilka ju i flera hänseenden gäller olikaregler. 6.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nyarättegångsbalken F.n. gäller enligt 22 § promulgationslagen att RB:sbestämmelser om fullföljd av talan mot undertätts beslut i rättegång skall ägamotsvarande Prop.1975/76:64 101 tillämpningbeträffande talan mot undertätts beslut i fråga som avses i 4 kap. 5, 7 eller 8§ RB, dvs. frågor om fördelningen av nämndemän mellan kommuner, klagan övernämndemansval, prövning av den valdes behörighet samt förtida entledigande m.m.av nämndeman. Mot hovrättens beslut får talan inte föras. Enligt paragrafensnuvarande lydelse får inte heller talan föras mot hovrättens beslut i fråga somavses i 1 kap. 4 § första stycket eller 6 § andra stycket. Detta senare ledföreslås dock upphävt enligt prop. 1974:149 (s. 32 f). I det föregående har föreslagits att fördelningenav nämndemän mellan kommuner skall ankomma på och att klaganöver val av nämndeman inte längre skall föras hos rätten. Redan detta motiverarändring i 22 § promulgationslagen. Fråga är emellertid om bestämmelsen överhuvud taget bör behållas, om en central förvaltningsmyndighet fördomstolsväsendet inrättas i enlighet med förslaget i prop. De beslutsom avses i lagmmmet är alla av rent administrativ karaktär. I konsekvenshärmed bör talan mot tingsrättens beslut i sådan fråga föras hos denadministrativa chefsmyndigheten, dvs. Ipromemorian Ds Ju 1974:11 föreslås också den ändringen i 18 §tingsrättsinstruktionen (1970:108) att talan mot tingsrätts beslut iadministrativt ärende skall föras genom besvär hos centralmyndigheten i ställetför som f.n. till hovrätten. Genomförs förslaget synes 22 § promulgationslagenutan vidare kunna upphävas. Om någon fullföljdsbe-gränsning inte samtidigtföreskrivs medför detta visserligen att talan mot centralmyndighetens beslutkan fullföljas vidare till regeringen. Med hänsyn till att sådana frågor somhär avses så ytterst sällan är kontroversiella synes någon särbestämmelse omfullföljdsbegränsning dock knappast motiverad. Ändringen i 23 § promulgationslagen är en följd avändringen beträffande edsformuläret i 36 kap. 11 § RB. 6.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1969:! 46) om fastighetsdomstol I 6 och 7 §§ har till en början vidtagits vissaredaktionella ändringar i syfte att närmare ansluta till den disposition avbestämmelserna om nämndemän som finns i 4 kap. RB. 16 första stycket har tagits in en uttryckligbestämmelse om att antalet nämndemän i fastighetsdomstol skall beistämmas avdet föreslagna (jfr prop. 1974:149 s. 32).