prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Förutsattatt uttrycket "gynna" här använts i samma betydelse som det, enligtvad förut anförts, måste anses ha i det remitterade förslagets 4 §, synesemellertid realismen i detta uttalande kunna starkt betvivlas. Detta gälleråtminstone vissa betydelsefulla slag av skattefordringar, bland annatfordringar avseende källskatt för anstäUda. (Jfr härtill och till det följandeHastad i SvJT 1975 s. 460 ff.) Detmå härvid först erinras om att innehållen källskatt icke utgörredovisningsmedel utan efter ingående överväganden av lagstiftaren fåttkaraktär av fordran mot arbetsgivaren med förmånsrätt, numera enligt 13 §förmånsrättslagen. Detta innebär ett lagstiftarens stäUnings-tagande, enligtvilket i en insolvenssituation källskattefordringar skall vid behov ståtillbaka för vissa enskilda fordringar. Bland dessa märks lönefordringar,särskilt till den del de ej täcks av statiig lönegaranti, och fordringar medföretagsinteckning som säkerhet. som källskattefordringar i angivethänseende är vanliga fordringar, har emellertid underlåtenhet att betala sådanfordran straffsanktionerats i 81 § uppbördslagen förfall, där uppsåt eller grov oaktsamhet ligger gäldenären till last. Detförefaller med hänsyn härtill icke särskilt svårt att föreställa sig, att enföretagare, som i en insolvenssituation saknar medel att tillgodose såvälstatens källskatteanspråk som enskilda fordringar med bättre prioritet, önskari första hand betala källskatten för att undgå ansvar enligt uppbördslagen.Rör det sig om en juridisk person, kan ett än starkare motiv härtill vara, attställföreträdare för gäldenären eljest kan räkna med att åläggas personligbetalningsskyldighet enligt 77 a § uppbördslagen. Detta gäller särskiltbeträffande källskaltemedel för vilka vederbörlig uppbördstermin redan harutgått. Är uppbördsterminen inte till ända, kan gäldenärens ställföreträdareenligt praxis undgå såväl ansvar som personlig betalningsskyldighet om hanomedelbart söker företaget i konkurs eller företar viss därmed jämförligåtgärd. Däremot kan han genom att betala redan eftersläpande källskattervisserligen icke undgå straffansvar. Om källskatterna blir betalda, slipperhan emellertid under alla förhållanden personlig betalningsskyldighet medhänsyn till att betalningen inte kan återvinnas. Ett återhållande moment motbetalning i sådant syfte bör ha varit, att ställföreträdaren riskeraransvar för mannamån mot borgenärer om han genom betalning av källskatte-fordransätter förmånsrättsordningen ur spel. Slopas möjligheten att såsom mannamånmot borgenärer bestraffa betalning av förfallen gäld med vanligabetalningsmedel, blir däremot fältet helt fritt för gäldenären därvidlag.Räckvidden härav synes beroende av hur man ställer sig till dettolkningsproblem som berörts ovan under d, eftersom det torde vara förhållandettill företagsinteckningshavare som här praktiskt sett tilldrar sig det störstaintresset. 1975/76: 82 111 Det bör understrykas, att slopandet av möjlighetenatt såsom mannamånsbrott bestraffa inbetalning av förfallna källskaltemedel medvanliga betalningsmedel ingalunda utgör någon nödvändig eller ens rimligkonsekvens av den ifrågavarande ändringen av återvinningsreglema. Naturligtvisär det riktigt, att inte alla återvinningsbara transaktioner kan föranledaansvar för gäldenären. Ä andra sidan består icke mellan återvinning ochgäldenärsbrott något samband av innebörd, att en icke återvinningsbartransaktion ej gärna skulle kunna för gäldenärens del under vissaomständigheter föranleda straff. Detta torde ha framgått redan av det föregående;om en transaktion ej är återvinningsbar därför att gäldenärens medkontrahentvar i god tro, bör detta inte hindra att gäldenären, som,betalat borgenären medinsikt om det otillbörliga häri, blir straffad. Vad särskilt gällerinbetalning av källskatt må framhållas, att anledningen till dess frhagandefrån återvinning rimligen icke kan ha varit att lagstiftaren skulle ha ansettdet lovvärt av en insolvent gäldenär, att denne sätter lagstiftarens egen iförmånsrättslagen uttryckta intresseavvägning ur spel. Väsentligen har som skälför ändringen anförts, att man för skattefordringarnas del velat undvikatillämpningssvårigheter, främst sådana vilka det obestridligen tämligen konturlösabegreppet "ordinär" betalning kan ge upphov till. Beträffande källskattefordringarskulle därför just den nuvarande utformningen av återvinningsreglernaföranleda, att avskaffande av mannamånsstraff för betalning av förfallen gäldmed vanliga betalningsmedel skulle ge ett icke obetydligt, helt osanktioneratspelmm för sådana skattebetalningar som lagstiftaren utifrån sin egeninplacering av skattefordringar i förmånsrättsordningen måste ogilla. Mot antagandet, att slopande av mannamånsstraff förbetalningar av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel skulle i beaktansvärdgrad lämna verkligt straffvärda förfaranden utan straffsanktion, har visserligeni det remitterade förslaget uttalats, att gäldenären i sådana fall praktiskttaget alltid torde kunna fällas till ansvar för vårdslöshet mot borgenärer.Härmed torde åsyftas, att gäldenären kan straffas för annat förfarande än justbetalningen, nämligen för fortsättande av rörelse under förhållanden som angesi 11 kap. 3 § BrB. Det för mannamån mot borgenärer karakteristiska äremellertid, att gäldenärens ekonomi typiskt sett icke blir vare sig bättreeller sämre genom betalningen; det är förskjutningar i borgenäremas inbördesrätt och ej försämring av totalsituationen som brottsbeskrivningen tar siktepå. Detta innebär till en början, att de fall som här närmast diskuteras nämligen fall där gäldenären innan han söker sig i konkurs användersina tillgångar till betalning av förfallna skulder enligt en egenhändigttillskapad förmånsrättsordning ingalunda behöver kännetecknas av attgäldenären gjort sig skyldig till vårdslöshet mot borgenärer. Men vidare måstedet, med hänsyn till att straffets 1975/76: 82 112 funktionju är att såvitt möjligt avhålla från brottslighet, principiellt vara utanintresse huruvida gäldenären, när han överväger att företa en viss åtgärd,redan må ha förskyllt ansvar för annat brott. Den invändningen mot det sagda kan kanske ligganära till hands, att förfaranden av detta slag inte förekommit inämnvärd utsträckning utan är skrivbordsprodukter. Arten och omfattningen avde mannamånsbrott som blivit kända tillåter emellertid icke någonslutsats om arten och omfattningen av de illojala förfaranden som kan befaras,om det remitterade förslaget genomförs oförändrat i nu aktuell del. Attgäldenärer i allmänhet må ha dragit sig för mera eklatantamannamånsbrott avseende betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedeltorde tyvärr inte kunna berättiga slutsatsen, att de fortsättningsvis kommeratt dra sig för motsvarande förfaranden om dessa blir straffria. Ett motsattantagande synes ligga närmare till hands. I departementspromemorian och i vissaremissyttranden har framhållits såsom egendomligt, att en gäldenär skall kunnastraffas för en frivillig betalning av förfallen gäld med vanligabetalningsmedel även i fall, där borgenären har en exekutionstitel och istället kunnat framtvinga utmätning, som ju inte kan leda till straffansvar förgäldenären. Lagrådet kan för sin del icke finna något anmärkningsvärt i detta.Man bör kunna begära av gäldenären, att han inte frivilligt positivt medverkartill åsidosättande i en insolvenssituation av principen om lika rätt för borgenärereller betalning efter förmånsrättsordning. Det vill förefalla som om en erinranom att en gäldenär kan ha flera borgenärer med exekutionstitlar bordetillräckligt illustrera detta. Tilläggas må likväl, att en frivillig betalningtypiskt sett är farligare för övriga borgenärer än utmätning, eftersomutmätning är förenad med viss publicitet som kan möjliggöra för andra attinskrida med konkursansökan inom återvinningsfristen, medan en frivilligbetalning lätt kan gå borgenärerna förbi . Icke mindreväsentligt är för övrigt, att betalning genom utmätning kan återvinnas i störreutsträckning än en frivillig betalning av förfallen gäld med vanligabetalningsmedel, eftersom rekvisitet att betalningen ej får vara ordinär saknartillämplighet beträffande betalning genom utmätning. Såsom anmärkts i departementspromemorian har denmeningen uttalats, att man med ett visst fog kan begära av borgenärerna, attde håller sig orienterade om sina gäldenärers ekonomiska ställning och att degenom konkursansökan med därmed följande rätt till återvinning självaförhindrar eller oskadliggör mannamånshandlingar. Som av det föregående tordeha framgått måste emellertid av hänsyn till godlroende medkontrahentåtervinningsmöjligheterna begränsas så, att de långt ifrån kan träffa alla betalningarav gäldenären som det med hänsyn till borgenärernas intresse av jämställdhetter sig angeläget att motverka. 1975/76: 82 113 ständigavkriminalisering av betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedelsynes därför ägnad att främja en kapplöpning mellan borgenärer, vilka hoppasatt få en betalning som kommer att stå sig. För borgenärer, som icke lyckasutverka betalning, blir det desto angelägnare att snabbt få konkurs till stånd.Önskemålet att en konkurs icke skall behöva åstadkommas brådstörtat och att istället gäldsavveckling vid insolvens skall kunna ske under lugna och ejonödigtvis värdeförstörande förhållanden är emellertid en av grundtankarnabakom den moderna konkurslagstiftningen. Med hänsyn till det anförda anser sig lagrådet ejkunna tillstyrka, att sådana förfaranden som avses ovan under 3 lämnas utanstraffsanktion. De under 2 angivna förfarandena utgör från synpunkten avstraffvärdhet en mellankategori mellan de nämnda och de under 1 berördaförfaranden som enligt lagrådets mening bör kunna undantagas från detstraffbara området. Det finns onekligen vissa skäl för att avkriminaliseraockså förfaranden enligt kategori 2, där gäldenären i och för sig inte haruppsåt att slufiigt skada någon borgenär. Enligt lagrådets mening talaremellertid övervägande skäl för att bibehålla kriminaliseringen av dessaförfaranden. Det kommer ju att röra sig endast om förfaranden, som är attbedöma som otillbörliga andra förfaranden skall över huvud inte bestraffasenligt mannamånsparagrafen och det kan dessutom bli svårt eller ogörhgt attdra en i praktiken användbar gräns gentemot de under 3 berörda förfaranden somenligt lagrådets mening under alla förhållandena måste kunna bestraffas. Utifrån ovan redovisade överväganden kan detifrågasättas, om det ej vore mest rationellt att över huvud slopa distinkfionenmellan olika slag av betalningar i 4 § och beträffande samtliga betalningaruppställa krav på avsikt hos gäldenären att gynna viss borgenär. Ä andra sidansynes det dock beträffande betalningar med ovanliga betalningsmedel eller avicke förfallen gäld kunna vara av visst värde att behålla normalt uppsåtskrav.Visserligen torde sådana åtgärder i en insolvenssituation nästan allfid ske meddirekt uppsåt att gynna borgenären, men sådant uppsåt kan stundom vara svårtatt styrka. För den händelse man mot lagrådets avstyrkandeskulle i princip bibehålla ståndpunkten att avkriminalisera betalning avförfallen gäld med vanliga betalningsmedel, anser sig lagrådet böra förorda,att man i allt fall icke avskaffar straffansvaret med avseende på sådana betalningarsom görs men på gmnd av särskild förfalloklausul avser formelltförfallen gäld. Lika väl som i återvinningssammanhang finns det enligtlagrådets mening skäl att här i stället anknyta till begreppet förtidabetalning. Något bärande skäl att straffrättsligt skydda en betalning somförutsätts vara otillbörlig enbart sådan skall ju vara straffbar därför attden skett efter utnyttjande av en förfalloklausul kan lagrådet ej finna. Detkan tilläggas, att det i fråga om all kontrakts- 1975/76: 82 114 gäld,exempelvis även en försträckning från en gäldenären närstående person,föreligger obegränsade möjligheter att införa klausuler motsvarande dem somförekommer i bankpraxis. Om dessa möjligheter utnyttjas och det tillika görsbruk av klausulerna i insolvenssituationer, blir med det remitterade förslageticke stort utrymme kvar för att bestraffa verkligt illojalamannamånsförfaranden. Mot bakgrunden av förestående föreslår lagrådet,att till 4 § första stycket i det remitterade förslaget fogas en andra meningav följande lydelse: "Detsamma skall gälla, om gäldenären avsiktligen påannat sätt otillbörligt gynnar viss borgenär och andra borgenärers rättdärigenom avsevärt förringas." 1975/76: 82 115 Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsrådenAndersson, Aspling, , , , , , ,, , Proposition om ändring i Föredraganden anmäler lagrådetsyttrande över förslag fill lag om ändring i . Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Beträffande 11 kap. 1 § BrB harlagrådet förordat att syftet med del föreslagna tillägget av en andra meninglill första stycket markeras genom att det i meningen före ordet"fara" skjuts in "allvarlig". Detta lorde knappast medföranågon saklig förändring i förhållande lill det remitterade förslaget. Jag haringenting att erinra mot lagrådets förslag i denna del. I fråga om 11 kap. 4 § BrB innebärden i det remitterade förslaget förordade nya lydelsen av första stycket bl. a.att betalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel bortsett frånsådana fall som avses i paragrafens andra stycke i princip förs utanför detgenom mannamånsbestämmelsen kriminaliserade området. Detsamma gäller enligtförslaget också annan gottgörelse till viss borgenär som följer direkt avcivilrättsliga regler och skulle ha kunnat framtvingas på exekutivväg. Som lagrådet konstaterat har förslaget i denna del sin bakgrund i kritiksom redan i samband med BrB:s tillkomst framfördes mot att betalning avförfallen skuld på vanligt sätt kan leda till straffansvar. Ett huvudsyfte harsålunda varit att tillgodose det från skilda håll framfördaönskemålet att från det kriminaliserade området ta undan sådana f. n. somgäldenärsbrott straffbelagda förfaranden som typiskt sett framstår som mindrestraffvärda och att på detta sätt skapa ökat utrymme för att koncentrerarättsväsendets resurser på de verkligt allvarliga fallen av ekonomiskbrottslighet. I det avseende som är aktuellt står det remitterade förslagetslösning i överensstämmelse med ' Beslut 'om lagrädsremiss fattatvid regeringssammanträde . 1975/76: 82 116 departementspromemoriansförslag, som på denna punkt har tillstyrkts av det helt övervägande antaletremissinstanser. Lagrådet har emellertid inte ansett sig kunnatillstyrka att betalning av förfallen skuld på vanligt sätt och därmedjämställda åtgärder generellt lämnas utan straffsanktion. Kriminaliseringen avsådana åtgärder till förmån för viss borgenär bör enligt lagrådet behållas förfall då gäldenären har avsikt dvs. i juridisk-teknisk mening direkt uppsåt att otillbörligt gynna borgenären. Lagrådet har förordat att 4 § första stycketi det remitterade förslaget kompletteras med en andra mening av den innebörden. Vid remissen till lagrådet framhöll jag att den nuaktuella ändringen i mannamånsparagrafen motiverades främst av önskemålet attåstadkomma en ordning som innebär att kriminaliseringen inte träffar sådana betalningarsom kan betraktas som ordinära. Som lagrådet har konstaterat används dettauttryck i de nya återvinningsreglerna för att beteckna vanliga löpandebetalningar, t. ex. avtalade och i behörig ordning er-lagda amorteringar pålån, avbetalningsköp m. m. samt betalningar av hyra och arrende. Lagrådet har härtill erinrat om att de nya återvinningsreglemahar den innebörden att en ordinär betalning kan återvinnas bara om den hargynnat borgenären otillböriigt och det kan visas att denne kände till ellerhade bort känna till gäldenärens insolvens och de omständigheter som gjordebetalningen otillbörlig. En konsekvens av de begränsningar i möjligheten tillåtervinning som sålunda föreligger blir enligt lagrådet alt man beträffandebetalning av förfaUen gäld med vanliga betalningsm.edel har behov avstraffsanktion i väl så hög grad som beträffande andra betalningar, Gäldenärenkommer annars enligt lagrådet att gå fri från straff just i de fall då övrigaborgenärer löper störst risk att inte få några pengar. För min del anser jag inte att lagrådetsargumentering i detta avseende är övertygande. Det avgörande när man skall taställning till det straffrättsliga mannamånsansvarets omfattning kan enligt minmening inte vara huruvida man i olika avseenden kan utnyttja straffbestämmelsenför att bygga ut Konkurslagens sanktionssystem. I detta liksom i andrasammanhang måste i stället den i främsta rummet vägledande principen vara attkriminalisering tillgrips endast mot verkligt straffvärda förfaranden, dvs.handlingssätt som från allmänna synpunkter framstår som så allvarliga att maninte anser sig kunna undvara en straffrättslig reaktion från samhällets sida.För egen del anser jag liksom remissinstanserna att goda skäl kan åberopastill stöd för den uppfattningen att löpande betalningar av förfallna fordringarinte alltid eller kanske ens oftast fyller sådana krav som bör ställas för attdetta straffvärdhets-kriterium skall anses uppfyllt, även om situationen är denatt gäldenären är medveten om att han står inför ett hotande ekonomiskt samman- 1975/76: 82 117 brott.Det kan nämligen i sådana sammanhang inte sällan vara fråga om fall t. ex. enbetalning av förfallen hyra som inte alls kännetecknas av att gäldenären harett illojalt motiv för sitt handlande. Jag vidhåller den meningen att det omman ser saken från gäldenärens synpunkt måste vara en avsevärd skillnad mellanatt å ena sidan betala en skuld som inte är förfallen eller betala medovanliga betalningsmedel och å andra sidan betala en förfallen skuld påvanligt sätt. I sammanhanget bör understrykas att den i lagrådsremissenförordade av-kriminaliseringen givetvis inte liksom inte helleråtervinningsreglernas utfonnning har avsetts ge underlag för den slutsatsenatt det därmed skulle anses i positiv mening lojalt eller t. o. m. lovvärt omen gäldenär betalar förfallen skuld på vanligt sätt i en obeståndssituation. Särskilt ingående behandlar lagrådet detremitterade förslagets konsekvenser när det gäller vissa typer avskattelikvider, såsom inbetalning av skatt som har innehåUits för annan enligtuppbördslagen. Enligt lagrådet har mannamånsansvaret i dess hittillsvarandeutformning utgjort ett återhållande moment mot betalning av innehållen sådanskatt i syfte att undgå straff och personlig betalningsskyldighet enligtuppbördslagen. Slopas möjligheten att bestraffa betalning av förfallen skuld påvanligt sätt, sägs fältet bli helt fritt för gäldenären därvidlag. Detremitterade förslaget skulle sålunda enligt lagrådet ge ett inte obetydligt ochhelt osanktionerat spelrum för sådana skatteinbetalningar. Med anledning av vad lagrådet har anfört i dennadel vill jag erinra om att något mannamånsansvar inte vare sig enligt gällanderätt eller det remitterade förslaget kan komma i fråga i annat fall än då betalningeller annan gottgörelse till viss borgenär har förringat övriga borgenärersrätt. De flesta fordringar på skatt har allmän förmånsrätt enligtförmånsrättslagen, och en förutsättning för att man ens teoretiskt skulle kunnatänka sig mannamånsbestämmelsen tillämplig på en betalning av en sådanskattefordran är därför att fordringsägare med bättre prioritet skulle sättasåsido genom skatteinbetalnmgen. Som lagrådet påpekat har lönefordringar f. n.förmånsrätt framför skatter. Lönefordringar täcks emellertid redan nu i flertaletfall av den statliga lönegarantin, som är konstruerad på det sättet att statenträder in i löneborgenärens rätt i fråga om utbetalat garantibelopp. I den månen skatteinbetalning skulle påverka löneprivilegiet bhr det alltså regelmässigtbara statens egen rätt som berörs. I proposition 1975/76: 12 har regeringenföreslagit att det maximala beloppet för betalning enligt lönegarantin skallhöjas från fem till tolv basbelopp och att i samband härmed förmånsrättslagenskall ändras bl. a. på det sättet att fordringar på skatt och allmän avgift fårföreträde framför lÖne- och pensionsfordringar. Ett genomförande av dettaförslag innebär att betalning av en förmånsberättigad skattefordran över huvudtaget aldrig kommer att kunna beröra löneborgenärernas rätt. Prop.1975/76: 82 118 Lagrådet har i sitt resonemang omdet remitterade förslagets återverkan på skattebetalningar berört också enannan grupp av fordringar med förmånsrätt framför skatter, nämligen fordringarmed säkerhet i före-tagsinteckningar som har meddelats i gäldenärensnäringsverksamhet. Förslaget i den berörda propositionen 1975/76: 12innebär att sist nämnda fordringar får företräde framför såväl löneprivilegietsom fordringar på skatt och allmän avgift. Det bör dock påpekas att den förmånsrättsom tillkommer företagsinteckningar kan gälla bara i sådan lös egendom somavses i 4 § lagen (1966: 454) om företagsinteckning och inte omfattarkontanter. En betalning av en skattefordran med pengar kan därför aldrig i ochför sig beröra företagsinteckningshavarnas rätt. Lagiådels uttalande synes tasikte närmast på det tänkta fallet att en gäldenär, innan han betalar enskattefordran, har realiserat företags-intecknad egendom utan att överlåtasjälva näringsverksamheten och på detta sätt medverkat till attföretagsinteckningarnas förmånsrätt upphört före betainingsåtgärden. Dennasituation synes emellertid något konstruerad, och det torde vara yttersttveksamt om mannamånsparagrafen enligt gällande rätt över huvud taget skullekunna länkas tillämplig i ett sådant fall. Av det anförda följer att det i praktiken knappast lordefinnas något utrymme för en tillämpning av mannamånsparagrafen i dess hittillsvarandelydelse på en inbetalning av skatt. Med hänsyn härtill och då del enligt minmening under alla förhållanden saknas samhällsintresse av en straffsanktion motskatteinbetalningar anser jag vad lagrådet har anfört i förevarande del inteutgöra något argument mot det remitterade förslaget. Lagrådet har emellertid till stöd för sin ståndpunktåberopat även andra skäl som jag finner mera beaktansvärda. a. har lagrådeterinrat om fall där ställföreträdaren för elt gäldenärsbolag har intressen iett annat bolag med fordran på gäldenärsbolaget. Som lagrådet har anmärkt kan idenna och liknande situationer betalning av förfallna skulder inför ettekonomiskt sammanbrott tänkas ske på ett från de övriga borgenärernas synpunktkvalificerat illojalt sätt. Jag vill inte bestrida riktigheten av lagrådetsuttalande att det kan tänkas förekomma straffvärda fall av denna typ därrekvisiten för vårdslöshet mot borgenärer eller annat gäldenärsbrott inte äruppfyllda. Det torde också på skäl som har anförts av lagrådet kunna görasgällande att det rent allmänt sett är en fördel om det för sådana fall finnsmöjlighet till särskild sanktion mot mannamånshandlingen även när gäldenärenkan fällas till ansvar för annat brott mot 11 kap. BrB. Med tanke på förfaranden av den artsom nu avses finner jag det motiverat att införa en särskild straffregel förvissa fall av betalning av förfallna skulder med vanliga betalningsmedel ochdärmed jämställda handlingar. En sådan regel bör ta sikte på den subjektivasidan, dvs. Prop.1975/76: 82 119 gäldenärenssyfte vid den betalning eller åtgärd av annat slag som det är fråga om. Den avlagrådet förordade lagtekniska lösningen är emellertid enligt min mening inteändamålsenlig. Den innebär som förut har nämnts att 4 § i det remitterade förslagetkompletteras med en särskild regel om mannamånsansvar även för betalning avförfallen skuld på vanligt sätt eller därmed likställd åtgärd i det fallet attgäldenären har s. k. direkt uppsåt att otillbörligt gynna borgenären. En regelav sådan typ innefattar en komplicerad straffrättslig konstruktion. Min ståndpunkthänger samman med de uttalanden angående tolkningen av den ifrågasattatilläggsregeln som lagrådet har gjort.