prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — vållande i samband med förandet av elt fordon ellerbristfäUighet på fordonet kan styrkas på någondera sidan, bör en hälftendelningske av ersättningsskyldigheten. 1 övrigt föreslår utredningen att, när vållandevid förandet av fordonet eller bristfällighet på fordonet styrks på den ena meninte på den andra sidan, den förra sidan får slutligt bära helaersättningsansvaret. När vållande visas föreligga på båda sidor bör fördelningenav ansvarigheten liksom f.n. ske på grundval av en skälighetsprövning. Härvidbör dock, tUl skillnad från vad som gäller, bristfällighet på fordonjämställas med vållande i samband med dess förande. Härefter återstår frågan huruvida i kollisionsfall en trafikförsäkringsgivare,som har utgett ersättning till förare eller passagerare i det försäkradefordonet för personskada eller för sakskada på personliga tUlhörigheter, börkunna utöva regress mol försäkringen för fordon på motsidan på den grund attvållande vid förandet av det fordonet eller bristfällighet på detta fordon harorsakat skadan eller i vafle fall medverkat till den. Det är enligt utredningenutan tvekan bäst förenligt med no-fault-principer att låta ersättningarnastanna på försäkringen för det fordon i vUkel de skadelidande har färdats.Regressrätt bör därför inte kunna utövas i fråga om nu nämnda ersättningar.Utredningen konstaterar att detta ställningstagande bidrar till en omfördelningav kostnaderna mellan olika fordonskategorier. 4.8 Särskilda frågor rörande trafikförsäkringen 4.8.1 Trafikförsäkringsplikten Som förut berörts innebär utredningens förslag att ägareav motordrivet fordon liksom skall vara skyldig att tecknatrafikförsäkring och atl trafikförsäkringsanstalternas skyldighet att meddelasådan försäkring skall bestå. I gällande lagstiftning görs vissa undantag fråntrafikförsäkringsplikten. Det gäller främst statsägda fordon samt utländskafordon som tillfälligtvis uppehåUer sig i . Ersättningar som annars skulleha utgått på grund av trafikförsäkring utges i sådana fall av svenska statenresp. av svensk traflkförsäkringsanstalt. Ett motsvarande ersättningsansvaråvilar de svenska trafikförsäkringsanstalterna gemensamt i fall då skada harorsakats av ett försäkringspliktigt men trots det oförsäkrat fordon eller avett okänt fordon. Också i det ersättningssystem som utredningen har förordatmåste man göra vissa sådana undantag från försäkringsplikten som gäller f.n.Vidare måsle man även för framtiden räkna med att skador kan komma att orsakasav fordon som saknar föreskriven försäkring eller av okända fordon.Ersättningsfrågorna i dessa fall bör enligt utredningens mening också i det nyasystemet lösas enligt de principer som ligger till grund för den gäUande ordningen. Utredningen diskuterar olika vägar att effektiviseraefterievnaden av traflkförsäkringsplikten och vissa därmed sammanhängande frågor. 1975/76:15 53 huvudsak bör dock enligt utredningens mening hithörandeproblem lösas av den samrådsgrupp för övervägande av frågan om kontroll avtrafikförsäkringsplikten som är verksam inom . Det nuvarande systemet med fortsatt ansvarighet förförsäkringsgivaren efter det att anmälan om försäkringsavtaletsupphörande har gjorts bör enligt utredningen behällas. Konstruktionen bör dockändras så att försäkringsavtalet i princip inte kan bringas att upphöra förrän"respittiden" har gått ut. Försäkringsavtalen behöver under denna tiddock inle gälla beträffande sakskada som har tillfogats försäkringsgivarensjälv. För den tid försäkringen sålunda förlängs bör försäkringsgivarna geslagliga möjligheter atl kräva premie. Preskriptionstiden för fordran påIrafikförsäkringspremie bör vidare förlängas från till . Om försäkringsgivaren har fordran påtrafikförsäkringspremie, bör han få kvitta denna mot ersättningskrav somförsäkringstagaren kan ha på grund av försäkringen. Fordran på återkrav försjälvrisk bör i kvittnings-hänseende likställas med premiefordran. För att förhindra atl försäkringstagare som inte harbetalat premie tecknar ny försäkring hos annan försäkringsanstalt föreslårutredningen en lagbestämmelse, som gör undantag från försäkringsanslaltsskyldighet att meddela traflkförsäkring för fall då den presumflveförsäkringstagaren häftar för obetald trafikförsäkringspremie i samma ellerannan traflkförsäkringsanstalt. För att göra denna regel effektiv bör enligtutredningens mening undantaget från försäkringsanstalts skyldighet att meddelatraflkförsäkring inte bara avse en viss personkrets utan också omfatta vaflefordon vars närmast föregående ägare häftar för obetald premie. Utredningenförutsätter att försäkringsbolagen kommer att tillämpa undantagsregeln medvarsamhet, så att inte de lojala fordonsägarna onödigtvis drabbas av ett systemvars syfte är att man skall komma åt de illojala. Vad utredningen sålundaföreslagit om verkan av obetald premie bör gälla även när den som vill tecknaförsäkring för ett fordon eller fordonets närmast föregående ägare står i skuldtill en . Utredningen förordar att man behåller de nuvarandemöjligheterna att bötfälla den som försummar trafikförsäkringsplikten samt attmed vitesföreläggande framtvinga försäkringspliktens fullgörande. Slutligen föreslår utredningen att den som över huvudtaget inte har tecknat trafikförsäkring skall kunna åläggas att betala ettbelopp motsvarande den premie han annars skulle ha erlagt. Harersättningsskyldighet uppstått i följd av trafik med fordonet, bör denförsäkringspliktige även kunna åläggas att betala ett belopp motsvarandesjälvrisk. 4.8.2 Bonus och självrisk Trafikförsäkringsbolagen tillämpar ettsystem för rabattering av trafikförsäkringspremierna som går under namn avbonussyste-met. När försäkringen tas i anspråk blir innebörden av systemetför 1975/76:15 54 försäkringstagaren i flertalet fall atl han bär ensjälvrisk. Utredningen framhåller att denna självrisk uppgår till betydandebelopp, i allmänhet mellan ca 300 och eller mer. Utredningendiskuterar utförligt bonussystemets ställning i den nya lagstiftningen. Fråganhuruvida bonussystemet skall behållas är visserligen ingen lagstiftningsfråga,och detta system är även i och för sig fullt förenligt med den lagstiftning somutredningen föreslår. Införandet av ersättningsanordningar som tUl stora delarbygger på no-fault-principer rubbar emellertid i viss mån grunderna förbonussystemet. Utredningen har för sin del blivit övertygad om ätt enavveckling av bonussystemet och dess ersättande med ett rent självrisk-systemförtjänar att allvarligt övervägas. Det senare systemet innebär att självriskenautomatiskt och på objektiva grunder tas ut vid varje skade-faU. Inom ramenför den nya lagstiftningen kan ett självrisksystem inte ges den vanligautformningen att försäkringsgivaren över huvud taget inte är skyldig att betalaersättning för den del av skadan som inle överstiger självriskbeloppet.Självriskklausulerna måsle i stället ges den innebörden att försäkringsgivarenförbehåller sig rätt att återkräva självriskbeloppet från försäkringstagaren.För att sådana återkrav skall kunna göras gällande har utredningen i sittlagförslag tagit upp bestämmelser härom. Enligt gällande rätt skall en trafikförsäkringsgivaresansvarighet för varje händelse som medför skada täcka skadestånd om sammanlagt25 milj. kr med anledning av personskada och sammanlagt 5 mUj. kr med anledningav sakskada. Utredningen har enligt sina direktiv att utgå från att de nugällande begränsningsbeloppen skall behållas oförändrade. Enligt utredningeninrymmer begränsningsbeloppet, när det gäller personskada, mer än betryggandemarginaler, även med tanke på möjligheterna av en olycka av katastrofkaraktär.Däremot kan det inte uteslutas att försäkringssumman för sakskada i någotenstaka fall skall visa sig otillräcklig. Mot denna bakgrundförordar utredningen att i den nya lagen tas upp bestämmelser av innebörd attersättning med anledning av en och samma händelse skall utgå fråntrafikförsäkringen för varje motorfordon, som medverkat till uppkomsten avskada, med sammanlagt högst 30 milj. kr, dvs. det belopp som enligt gällanderätt totalt står flll förfogande för ersättningar med anledning av ett ochsamma skadefall. Någon indexreglering av beloppet har uiredningen inte ansettpåkallad. Utredningenhar inte funnit det nödvändigt att föreslå ett civilrättsligt ansvar för statenför det fall att försäkringsbeloppet inte skulle räcka till. Utredningen hardärvid utgått från att staten, även utan att vara underkastad etlcivilrättsligt ansvar, i en katastrofsituation av detta slag kommer att ingripaoch bereda de skadelidande kompletterande gottgörelse i den omfattning som kananses skälig för att tillgodose berättigade anspråk på social trygghet. Utredningen anser att del av sociala skäl inle kan godtasatt ersättning Prop.1975/76:15 55 för egendomsskada ens i någon mån utgår på bekostnad avdem som har tillfogats personskada. Det är därför enligt utredningens meningtillrådligt att den föreslagna ändringen i fråga om begränsningsbeloppetförknippas med en regel om att de som är berättigade tiU ersättning medanledning av personskada skall få gottgörelse ur försäkringsbeloppet framfördem som har tillfogats sakskada. Enligt utredningen får dess förslag verkningar i fråga omkostnaderna för ersättningssystemet i främst tre hänseenden. Det gäller för detförsta förslaget att förare av motorfordon skall ha rätt till ersättning förpersonskada från fordonets trafikförsäkring. Det gäller vidare förslaget attersättning för personskada skall kunna jämkas endast vid uppsåtlig eller grovtvårdslös medverkan av den skadelidande själv. Slutligen och för det tredjegäller det förslaget om kanalisering av ersättningarna till förare ochpassagerare för personskada och skada pä vissa personliga tillhörigheter tilldet "egna" fordonets försäkring. Utredningen redovisar vissa undersökningar rörande deföreslagna reglernas verkningar i kostnadshänseende. Därvid har bl.a. beaktatsatt behovet av förarplatsskydd bortfaller. De gjorda undersökningarna gerenligl uiredningen vid handen alt de genomsnittliga höjningarna avtrafikförsäkringspremierna även vid ett genomförande av samtliga utredningensförslag kan hållas på en måttlig nivå. Även om man med hänsyn flllundersökningsmaterialets ringa omfattning och till den osäkerhet som också iövrigt vidlåder beräkningarna måste räkna med en felmarginal på ,kommer de genomsnittliga höjningarna att stanna . Härvid har hänsyninte tagits till de rationaliseringsvinster som kan göras till följd av attförslagen leder tUl en förenklad skadereglering. För lastbilar och personbilar tyder undersökningarna påatt ökningarna blir ca 6 resp. . För mopeder och motorcyklar blir däremothöjningarna av premierna betydande, i storleksordningen 300 resp. . 1fråga om mopeder måste emellertid bl.a. beaktas att trafikförsäkringspremien inte uppgår till mer än . Endast för motorcykelägarna kommer enligt utredningenreformen att medföra en avsevärd kostnadsökning. Utredningen anser likväl attdenna effekt bör godtas. Särskilt den tunga motorcykeln har visat sig utgöraett utomordentligt farligt redskap i trafiken. Den är inte heller någotnyttofordon. En minskning av beståndet av dessa fordon är enligt utredningennågot som bör hälsas med tillfredsställelse från trafiksäkerhetssynpunkt. 4.10 Ikraftträdande m. m. Utredningen föreslår att den nya lagstiftningen skallträda i kraft . Prop.1975/76:15 56 I samråd med trafikförsäkringsbolagen har utredningenutformat vissa riktlinjer för lösningen av de problem som uppkommer i och medatt den nya lagen träder i kraft under löpande avtalsperiod förtrafikförsäkringsavtalen. Utredningen förordar en ordning som innebär attförsäkringsanstalterna före ikraftträdandet skall underrättaförsäkringstagarna om den förestående lagstiftningen och om de villkor som deerbjuder för försäkring enligt den nya lagen. Vidare skall försäkringstagarnaberedas möjlighet att säga upp de gamla avtalen i samband med ikraftträdandet,om de t.ex. önskar övergå till annat försäkringsbolag. Eftersom allatrafikförsäkringsanstalter på förfrågan har förklarat sig vara beredda attfrivilligt tillämpa den skisserade ordningen har utredningen ansett detobehövligt att föreslå särskilda övergångsbestämmelser. 4.11 Följdändruigar i annan lagstiftning Den nya trafikskadelagen föranleder vissa ändringar iannan lagstiftning, bl.a. i skadeståndslagen och lagen (1967:663) om tilläggtill vissa trafiklivräntor. Utredningendiskuterar utförligt om förordningen (1946:175) med vissa bestämmelser rörandeskadeståndsskyldigheten för förare av motordrivet fordon, som flllhör ellernyttjas av staten, bör behållas även sedan den nya trafikskadelagen har trätt ikraft. Enligt utredningen ger denna förordning i vissa fall föraren ett meromfattande skydd mot risken att slutligt drabbas av personligt skadeståndsansvarän som följer av den nya lagstiftningen. Främst gäller delta vid skador påsjälva fordonet eller på annan befordrad egendom än passagerares personligaegendom. Enligt utredningens mening behöver man dock inte ställa upp någrasärskilda bestämmelser för att förhindra att dessa förares ställning försämras.De är praktiskt taget undantagslöst arbetstagare i statens tjänst. 1 § skadeståndslagen ansvarar arbetstagare för skada, som han vållar genomfel eller försummelse i tjänsten, endast i den mån synnerliga skäl föreliggermed hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, denskadelidandes intresse och övriga omständigheter. Uiredningen anser sig kunnaräkna med att denna bestämmelse skall bereda sådana förare av statliga fordonsom är arbetstagare elt skydd vilket är i stort sett likvärdigt med och i vissalägen sannolikt ännu bättre än det skydd förordning ger. Kvar står desällsynta undantagssilualtoner när 4 kap. 1 § skadeståndslagen inte är tillämplig.Inte heller för dessa fall finns det emellertid enligt utredningen anledningatt ha några särbestämmelser. Utredningen föreslår alltså att 1946 årsförordning i sin helhet upphävs. SärskUt skydd för förare av motorfordon blir enligt dennya lagstiftningen obehövlig. Kungörelsen (1969:113) om statligt förarskyddbör därför enligt utredningen upphävas. 1975/76:15 57 Den som tillfogas skada till person eller egendom kanunder vissa omständigheter få skadestånd av annan. För skadeståndsansvar iallmänhet gäller i svensk rätt den s. k. culparegeln. Denna regel, som numeraåterfinns i 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207), innebär att skadan skallersättas av den som har vållat den uppsåtligen eller av vårdslöshet. Vid sidanav culparegeln har genom lagstiftning och rättspraxis utbildats vissa reglereller grundsatser om ett skadeståndsansvar för annans vållande, t. ex. detansvar som enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen åvilar en arbetsgivare för skadorsom vållas av arbetstagare i hans tjänst. Vidare har för särskilt riskfylldaverksamheter utvecklats regler om ett rent objektivt ansvar, dvs. etl ansvaroberoende av om vållande över huvud taget kan tillräknas någon. Skadeståndets betydelse när det gäller att skydda denenskilde mot följderna av uppkomna skador har förändrats på senare tid.Särskilt på personskadeområdet har andra ersättningsformer kommit alt spela endominerande roll. Den successiva utbyggnaden av vårt socialförsäkringssystemhar medfört att flertalet personskador blir till stor del täckta inom ramen förden allmänna försäkringen och yrkesskadeförsäkringen. I allt större omfattningbereds den enskilde också etl kompletterande skydd genom olika former avprivata försäkringar, inte minst av typen gruppförsäkringar. De nu nämndaförsäkringsanordningarna har den fördelen för den skadelidande atl ersättningutgår oberoende av orsaken till skadan. De bereder dock inte alltid fullständiggottgörelse och skiljer sig därigenom från skadeståndsrätten, som vilar pågrundsatsen om full ersättning vid varje inträffat skadefall. Också i de fall när ersättning utgår enligtskadeståndsrätlsliga principer kommer försäkringsväsendet ofta in i bilden. Omden skadeståndsskyldige skyddas av ansvarsförsäkring, betalas skadeståndet avförsäkringsgivaren inom försäkringssummans ram. Denna försäkringsform vinnerallt större utbredning, framför allt inom närings- och yrkeslivet men också irent privata förhållanden. Härtill kommer att lagstiftaren på vissa områdenhar föreskrivit skyldighet att ha ansvarsförsäkring. På grund av dennautveckling lorde det vara betydligt vanligare att skadestånd utgår ur enansvarsförsäkring än att det betalas av den skadeståndsskyldige själv med egnamedel. Av stor betydelse är den s. k. trygghetsförsäkring somsedan hösten 1974 bereder flertalet arbetstagare i vårt land etl skydd vidyrkesskador och i vissa fall också vid yrkessjukdomar. Inom den enskilda ochslörre delen av den kommunala sektorn har försäkringen i tekniskt avseendekaraktären av ansvarsförsäkring. Den läcker nämligen elt skadeståndsansvar somarbetsgivarna har åtagit sig genom kollekflvavlal. Staten och de större kommunerna har utan att försäkra sig tagit på sig ett 1975/76:15 58 Arbetsgivarnas åtagande innebär iprincip all full ersättning utgår till den skadelidande enligtskadcståndsrättsliga normer utan alt del behöver visas att arbetsgivaren ellerannan har vållat skadan uppsåfligen eller genom vårdslöshet. Arbetsgivarnasansvar vilar alltså på rent objektiv grund. Vid sidan av arbetslivet torde de flesta och allvarligasteskadefallen inträffa i trafiken med motorfordon. Även på detta område har deskadelidande på det hela taget ett mycket gott skydd. Rällen till ersättningför trafikskador har nämligen i vårt land varit tryggad genomsärskild lagstiftning om skärpt skadeståndsansvar i förening med obligatoriskansvarsförsäkring. Regler omskadeståndsansvar för trafikskador återflnns i lagen (1916:312) angåendeansvarighet för skada i följd av automobiltrafik (bilansvarigiielslagen).Enligl tlen na lag ansvarar till en början ägare och, i vissa fall, brukare avmotorfordon för skador som orsakas av bristfälligliet på fordonet. Vidaresvarar såväl ägaren (brukaren) som föraren för skada som vållas av föraren vidtrafik med fordonet. Observeras bör emellertid att bevisbördan är omkastad lillden skadelidandes förtid. Ägaren resp. brukaren kan undgå skadeståndsskyldighetendasi om han visar att skadan varken har orsakals av bristfäUighet på fordoneteller vållats av fiirareii. På samma sätt undgår föraren skadeståndsansvar baraom han kan visa att han inte är vällande till skadan. Med hänsyn tillsvårigheterna att klarlägga omständigheterna kring en trafikolycka medför dettas. k. presumtionsansvar i praktiken att skadeslåndsskyldighet nära nog alllidföreligger. Lagstiftningen verkar därför i stort sett som ett system med rentobjektivt ansvar. Skadeståndsansvaret enligt bilansvarighetslagen för ägare,brukare och förare omfattar inte personskador som tillfogas föraren. Inteheller läcker ansvaret skador på det egna fordonet eller på egendoni sombefordras med fordonet. Sädana skador kan däremot ersättas enligtbilansvarighetslagen när de uppkommer vid kollision med ett annal motorfordon.Vid kollisionsskador är ägare (brukare) och förare på motsidan skyldiga atl iviss utsträckning utge skadestånd. Reglerna om skadeståntl vid kollisioner ärdock ganska komplicerade. Vid sidan av bilansvarighetslagen kan skadeståndslagensallmänna regler om skadestånd till följd av vållande bli tillämpliga vid trafikmed motorfordon. Av lagen (1929:77) om trafikförsäkring å motorfordon(trafikförsäkringslagen) framgår att det skadeståndsansvar som åvilar ägare,brukare eller förare enligt bilansvarighetslagen eller enligt allmännaskadeståndsregler skall vara täckt av försäkring, s. k. trafikförsäkring.Försäkringsplikten skall fullgöras av fordonets ägare. Trafikförsäkrin.yslageninnebär vidare att de som har rätt flll skadestånd kan få ul sina ersättningardirekt av traflkförsäkringsgivaren. Om en skada prsakas av ett okäntmotorfordon eller av ett fordon som i strid mot lagen inte är traflkför-säkrat,är samtliga traflkförsäkringsanstalter skyldiga att solidariskt utge 1975/76:15 59 de ersättningar som skulle ha utgått fråntrafikförsäkringen om sådan hade funnits. En motsvarande ersättningsskyldighetåvilar sådana fordonsägare främst svenska staten som är befriade fråntrafikförsäkringsplikt. De som skadasi trafiken har alltså i flera avseenden en förmånligare ställning än flertaletandra skadelidande. Den rådande ordningen pä trafikskadeområdet företeremellertid också vissa brister. Dessa är särskilt påfallande i fråga ompersonskador. Den mest framträdande nackdelen i detta hänseende är att förarenav ett motorfordon i allmänhet inte är skyddad av fordonets trafikförsäkring.Denna nackdel begränsas visserligen av den s. k. förarplatsförsäkringen ellerdet statliga förarskyddet. Dessa ersättningsanordningar - som f n. finns förmer än av alla motorfordon - har emellertid karaktären avolycksfallsförsäkring, som ger endast begränsad ersättning vid invaliditet ochdödsfall. Till följd av presumtionsansvaret har också ägare som skadas när hanfärdas i det egna fordonet en mer begränsad rätt än andra passagerare tillersättning ur fordonets trafikförsäkring - låt vara atl försäkringsbolagennumera i sin skaderegleringspraxis regelmässigt utger full ersättning tillägaren i dessa fall. Delsamma gäller den som i ägarens ställe brukar dennesfordon. Detnuvarande ersättningssystemet innebär vidare att vållande på den skadelidandessida kan medföra reduktion och i vissa fall t. o. m. helt bortfall avskadeståndet. Jämkning på grund av medvållande blir särskilt ofta aktuell närdet gäller skada som vid kollision mellan två eller flera motorfordon tillfogasägare eller förare av de inblandade fordonen. Deras rätt till ersättning fråntrafikförsäkringen för kolliderande fordon jämkas i vissa fall även när medvållandeinte kan styrkas utan bara presumeras. Om ägaren har medföljt som passageraremåsle han t. o. m. visa atl annan person än han själv, nämligen föraren, harvarit fri från vållande. Ytterligareen nackdel med de nuvarande trafikskadereglerna hänger samman med derasprincipiella anknytning till culparegeln. På grund därav måste man vid ettskadefall ibland göra en omfattande, tidsödande och kostnadskrävande utredningav vållandefrågan. Härtill kommer att regelsystemet är invecklat ochsvårtillämpat. Reglernaom trafikskada och trafikförsäkring har numera setts över avtrafikskadeutredningen, som har avlämnat belänkandet (SOU1974:87) Trafikskadeersältning. I betänkandet föreslås att bilansvarighetslagenoch trafikförsäkringslagen ersätts av en ny trafikskadelag. Enligt utredningens förslag skall ersättning vidtrafikskada även i fortsättningen utgå ur obligatorisk trafikförsäkring.Uiredningen föreslår emellertid atl detta ersättningssystem frikopplas fränskatleståndsreglerna och omvandlas lill etl helt fristående försäkringssystemfrån vilket trafikskadeersättning utgår ulan att någon behöver göraspersonligen skadeståndsansvarig. Ersättningsbeloppen skall dock liksom hittillsbestämmas utifrån skadeslåndsrättsliga principer. Prop.1975/76:15 60 Beträffande personskador i följd av traflk med motorfordoninnebär förslaget att ersättning från ett fordons trafikförsäkring skall utgåpå rent objektiv grund både till dem som färdas i detta fordon såväl föraresom passagerare - och till utomstående personer som inte färdas i något annatmotorfordon. Även när personskador uppkommer vid kollision mellan fleramotorfordon skall ersättningarna till förare och passagerare utgå från ochslutligt bäras av försäkringen för det fordon vari de färdas. Vidare föreslåsatt jämkning på grund av medvållande på den skadelidandes sida skall kunna skebara när den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet harmedverkat till personskadan. Också beträffande sakskador i följd av trafik medmotorfordon föreslår utredningen vissa nyheter. Vid andra sakskador än skadorpå motorfordon och därmed befordrad egendom skall ersättning utgå på rentobjektiv grund från trafikförsäkringen för det fordon varigenom skadan harorsakats.