prop · FZ0342 · 1975-12-31 00:00:00 — Enligtmotionen kan således relativt ofarliga handlingar bedömas som rån, varvid somexempel nämns de här tidigare refererade rättsfallen NJA 1965 s. 152 och 454. Motionärenkonstaterar vidare att minimistraffet för rån är anmärkningsvärt högt ijämförelse med straffet för andra brott som innebär tvång medelst våld ellerhot samt att BrB inte innehåller bestämmelser om någon ringa form av rån. Somexempel av intresse i delta sammanhang anges straffskalorna för våldförande,utpressning, olaga tvång, misshandel, snatteri, stöld och grov stöld. Enligtmotionen behöver skillnaden mellan stöld och rån i praktiken inte vara särskiltstor i fråga om det lidande som tillfogas målsäganden genom gärningen. Väsk-ryckningfrån en gammal dam bedöms normalt ej svårare än som grov stöld trots alt ensådan gärning kan framstå som minst lika skrämmande som att bli hotad med enleksakspistol eller att bli fasthållen medan ens fickor länsas. Skillnaden istraffminimum mellan grov stöld och rån sägs därför inte vara motiverad,särskilt som hänsyn inte heller tagils till det förhållandet att straffsatsenför brottet inte bara gäller gärningsmannen ulan också andra medverkande, t. o.m. en medhjälpare som inte har någon del i utövandet av råntvånget. Motionärenförordar därför alt stadgandet om straffminimum ses över och föreslår attminimum sänks till fängelse i likhet med vad som gäller för grovstöld. Motionenhar efter beslut av justitieutskottet sänts på remiss till riksåklagaren (),, , , , och Föreningen . Samtligaremissinstanser ansluter sig till den i motionen framförda uppfattningen att minimistraffetför rån i vissa fall ter sig för högt. säger sig delamotionärens uppfattning atl de lindrigaste typerna av rån med hänsyn lill sinförhållandevis ringa svårhetsgrad påminner om vissa stöldbrott och anser detotillfredsställande att de rättstillämpande organen i dylika fall kan komma allkänna sig tvingade atl av individualpreventiva skäl använda en annanbrottsrubricering än rån. Föreningen menar att praxis medhänsyn till gäUande straffminimum kommit att ställa mycket stränga krav påbevisningen i fråga om sambandet mellan det utövade våldet och tillgreppet. Remissinstansemahar förordat olika lösningar för att skapa möjUghet till en mildare bedömningav vissa typer av rån. Enligt RÅ kan det fin- 1975/76: 42 68 nasanledning att överväga en sänkning av straff minimum, möjligen . Föreningen tiUstyrker en sådan sänkning underförutsättning att det klargörs att åtgärden inle är elt uttryck för en mildaresyn på brottet rån som sådant. EnligtAdvokatsamfundet bör man inte kunna bortse från det förhållandet attgärningar, vilka omfattas av rånrekvisiten, traditionellt och av allmänhetentorde betraktas vara av så allvarlig natur att de i princip bör leda tillsträngare påföljd än grov stöld. Det kan därför enligt samfundets mening intevara riktigt att samma straffskala generellt skali gälla för de bådabrottskategorierna. Samfundet anser emellertid all del bör skapas möjlighet fören mildare bedömning än den straffminimum tillåter då omständigheterna i detsärskilda fallet så fordrar, exempelvis då våldet varit förhållandevisobetydligt, då hotet objektivt sett inte inneburit trängande fara eller då tUlgreppetinte avsett något större värde. kan man tänka sig att nå ensådan lösning genom att införa en särskild straffbestämmelse för lindrigareformer av rån, måhända med en särskild brottsbenämning. En alternativ lösningkan enligl samfundets mening vara alt införa en bestämmelse med innehåll att påföljdenvid mildrande eller särskilda omständigheter kan nedsättas till sex månadersfängelse. Även finner atl en särskild straffskala förlindriga fall av rån bör övervägas eflersom en sänkning av straffminimummedför risker för att straffmätningen även vid normalfaUet av rån kan mildras,vilket inger betänkligheter från allmänpreventiv synpunkt. Isitt betänkande i anledning av motionen anför justitieutskottet (JuU 1974: 26)bl. a. att antalet rånbrott stigit betydligt och att detenligt utskottets mening är angeläget att samhället med kraft ingriper motdenna regelmässigt mycket allvarliga form av våldsbrotls-lighet. böremellertid framhåUas att rånbegreppet även innefattar relativt ofarligahandlingar, t. ex. fall där våldet är ringa och det tillgripna avser obetydligavärden. I sådana fall kan inte sällan minimistraffet framstå som alltförsträngt. All straffskalans nedre gräns ligger vid har även denkonsekvensen att det krävs synnerliga skäl för all påföljden skyddstillsynskall få användas. Domstolen kan alltså tvingas tillgripa en frihetsberövandepåföljd även om en sådan inte är påkallad av individualpreventiva skäl. Utskottetanför vidare att den under remissbehandlingen framförda tanken på en särskildstraffbestämmelse och en särskild brottsbenämning för Undrigare foriner av rånframstår som ett alternativ till motionärens förslag om en sänkning avstraffminimum med eller utan samtidig justering av gämingsbeskrivningen. Avintresse är enligt utskottet en jämförelse med våldtäktsbrottet och dess Hndrigaform, våldförande. Mot denna bakgrand är utskottet inte berett att binda sigför en lösning i enlighet med motionärens förslag men anser det motiverat att hithö- 1975/76: 42 69 rande frågor blir föremål för närmare överväganden.Utskottet förutsätter att de i motionen upptagna spörsmålen kommer attbehandlas i det arbete med en begränsad översyn av bestämmelserna om grov stöldoch rån, som enligt vad utskottet erfarit f. n. pågår inom justitiedepartementet.Med hänsyn härtill finner utskottet någon särskild framställning frånriksdagens sida inle påkallad ulan hemställer alt avslår motionen. har sedermera bifallit utskottets hemställan. Av redogörelsen för rättspraxis framgår alt frågan områnhotets beskaffenhet debatterats i olika sammanhang med utgångspunkt bl. a.från rättsfallet NJA 1956 C 187. Den redovisade motionen 1974: 967 medhemställan om översyn av bestämmelser om rån behandlar ocksådenna fråga. I motionen anförs atl uttrycket hot som innebär trängandefara i praxis anses föreligga även i fall där faran i själva verket inle varitträngande men väl framstått som trängande, t. ex. då hot skett med oladdadpistol. Enligl motionen är det otillfredsställande att domstolarna utsträckerett slraffbuds tillämpningsområde utöver dess ordalydelse. Motionären finnerskäl tala för att sådana fall även i fortsättningen behandlas som rån menförordar att broltsbeskrivningen ändras i överensstämmelse med praxis. Detföreslås att rånhotet utformas efter mönster av stadgandet om olaga hot i 4kap. 5 § BrB, där det alltså är fråga om hot "som är ägnat atl hos denhotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till personeller egendom". Vidremissbehandlingen av motionen finner RÅ att den ståndpunkt som intagits ipraxis är riklig och ändamålsenlig och framhåller alt rån, där hotel skett med skarpladdatskjutvapen, i allmänhet bedöms som grovt rån. Även om praxis sålunda måsteanses fastlagd så att något akut behov av lagstiftning inte föreligger anser RÄdock att den omständigheten att rånbroltets omfattning är omtvistad idoktrinen talar för alt lagtexten kan behöva förtydligas. Domareförbundetuttalar att det i likhet med motionären anser det vara otillfredsställande attrådande praxis beträffande hot med oladdad pistol och liknande fall mindre välstämmer överens med lagens ordalydelse. Det är här fråga om upprätthållandetav straffrättens legalitetsprincip, som är av grandläggande betydelse förrättssäkerheten. Förbundet vill därför mte motsätta sig en översyn i föreslagethänseende. , som anser att det i och för sig kan ifrågasättasom behov av en lagändring föreligger med hänsyn till den nuvarande stadgan irättspraxis, har inte heller något att erinra mot en sådan översyn. BRÅinstämmer i uppfattningen att del kan råda viss tvekan om praxis stämmeröverens med lagmmmets ordalydelse. BRÅ menar dock alt Prop.1975/76: 42 70 det från kriminalpolitisk synpunkt är tveksamt om denförordade om-formuleringen i enlighet med praxis är lämplig och uttalar att detfrån denna synpunkt torde finnas skäl att i princip förbehålla rånbenämningensådana handlingar där ett verkligt hot föreligger. anmärker BRÅ attdess kriminalpolitiska arbetsgrupp behandlat frågan om de negativakonsekvenserna av brotlsbenämningar som ger en missvisande bild av lagsladgandetsinnehåll (se BRÅ 1974: 3 s. 11). finner inle att det ärnödvändigt alt mjuka upp rekvisiten för rån under förutsättning att möjlighetskapas till en mildare straffmälning för lindrigare former av rån och menaratt rättstillämpningen måhända därigenom i stället skulle kunna anpassas bätlrelill lagrummets nuvarande ordalydelse. Föreningen anser inte att den tolkningsom i praxis givits rånholet strider mot ordalagen i lagtexten och ullalar allförslaget att bestämma hotet på sätt som skett i 4 kap. 5 § BrB skulle få tillföljd alt även mycket okvalificerade hot skulle räknas som rånhot. Föreningenavstyrker därför bifall lill motionen i denna del. I sill tidigare nämnda betänkande i anledning av motionenanför justitieutskottet alt i rättspraxis numera på ett entydigt sätt harfastslagits att s. k. rånlvång föreligger även om faran objektivt sett inte ärträngande men hotet för den hotade tett sig som elt hot som innebär trängandefara. Något akut behov av lagstiftning till ledning för rättstillämpningen kandärför inte anses föreligga. Å andra sidan kan det från mer allmännautgångspunkter anses mindre tillfredsställande atl lagrummets innebörd intetydligt kommer till uttryck i lagtexten. Från kriminalpolitisk synpunkt kandet också, som bl. a. BRÅ framhållit i sill remissyttrande, finnas skäl att iprincip förbehålla rånbenämningen för handlingar där ett verkligt hot föreligger. Utskottet finner emellertid atl frågan om en justering avgärningsbeskrivningen inte bör betraktas isolerat från spörsmålet om en ändradslraffskala för lindrigare former av rån. Utskottet är mot den bakgrunden inteberett all binda sig för motionärens lösning men anser det motiverat atlhithörande frågor blir föremål för närmare överväganden i samband med dettidigare nämnda och i förevarande promemoria aktuella arbetet. har även i denna del på skäl som tidigareanförts avslagit motionen. 4.3 Överväganden och förslag De synpunkter som i skilda sammanhang framförtsbeträffande gällande slraffskala för rån innefattar en samstämmig kritik avdet förhållandet att latituden inte ger möjlighet till ett tUlräckligtnyanserat val av påföljd vid lindrigare former av rån. Ett av de skäl som åberopats för behovet av en mildare straffmät- 1975/76: 42 71 ningän som är möjlig är att det utövade våldet inte sällan kan vara av lindrigbeskaffenhet. Undersenare år har rån mot banker och övriga penninginrätlningar men också andra förmögenhetsbrottdär våld eller hot om våld ingår ökat. Till en del har tendensen också gått motallt grövre våld. Gärningsmännen har sålunda varit beväpnade i störreutsträckning . Inom ramen för samhällets brottsförebyggande och brottsbekämpandeverksamhet har därför åtskilligt gjorts som inneburit förstärkta insalser inleminst mot våldsbrotlsligheten. I detta sammanhang kan bl. a. erinras om de slraffskärpningarsom genomförts på vapenlagstiftningens område. Av betydelse är också de redangenomförda eller beslutade förstärkningarna av polisens resurser som bl. a. äravsedda all sältas in i det brottsförebyggande arbetet och kampen mot våldsbrotten.Del finns vidare skäl erinra om de åtgärder som vidtas av banker och postverketför alt hindra eUer försvåra rån. Därtill kommer den verksamhet i syfle altnedbringa kriminaliteten som pågår eller kan väntas bli initierad bl. a. avBRÅ. Intressetalt skydda den enskilde mot angrepp av våldskaraktär framstår som ytterstmotiverat. Att brott, där ett våld som riktar sig mol liv eller hälsa främsthar sin grund i det förhållandet att gärningsmannen önskar uppnå viss ekonomiskvinning, i lagstiftningen anses särskUt slraffvärda stämmer väl överens medrådande allmänna uppfattning. Den stränga straffsatsen för rån fyller sålundahär i första hand en rent allmänpreventiv funktion. Molbakgrund av dessa överväganden torde det inte kunna göras gällande altnuvarande straffsatser i och för sig är olämpligt avpassade i förhållande tillflertalet av rånbrotten. Emellertid kan ifrågasättas om elt kombinerattillgrepps- och våldsbrott som till sin natur skiljer sig väsentligt frånnormalfallet av rån, exempelvis därigenom att inslaget av våld är obetydligt,av allmänheten uppfattas som lika allvarligt som t. ex. ett bankrån och därförbör sttaffas enligt samma bestämmelser som gäller för sådant brott. I dettasammanhang kan erinras om atl BRÄ:s kriminalpolitiska arbetsgrupp särskilterinrat om vikten av att tillämpade brottsbenämningar inle är missvisande. Medvåld avses i förevarande sammanhang som tidigare nämnts misshandel eUerbetvingande av en persons rörelsefrihet. Misshandel anses föreligga så snartnågon uppsåtiigen tillfogar annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eUerförsätter någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Begreppet misshandel föratsätteralltså i dess obetydligaste form endasi smärta, som därtill kan vara avrelativt hastigt övergående natur. Alt knuffa en person torde inte vara attbedöma som misshandel utan som ofredande medan en örfil i normalfallet omfattasav begreppet misshandel. Våldet kan också beslå i ett betvingande, dvs. enfasthållning av offret under det att tillgreppet sker. 1975/76: 42 72 Avvad nu sagts framgår att en handling, som består i att en person genom en örfileller fasthållning liUskansar sig viss egendom enligl gällande ordning alltidtorde böra bedömas som rån. Detsamma gäller fall där någon efter tillgrepp avegendom blir upphunnen och utdelar elt knytnävsslag mol ägaren för alt hindradenne att återta del tillgripna. Något generellt uirymme för lägre straff änett års fängelse ges inte i gällande straff skala. Även om våldstendenser börstävjas bl. a. genom strafflagstiftningen framstår behovet av en större frihetvid straffmätningen som påtagligt för att åstadkomma en differentiering mellannormalfallen rån och andra såsom rån betecknade brott, där våldsinslaget ärrelativt obetydUgt. Blandde skäl som åberopats för behovet av en möjlighet tiU en mU-dare straffmälningvid rån har vidare anförts att hotet stundom framstår som mindre allvarligtmenat även om det för den hotade tett sig som ytterligt farligt. Medhot som innebär trängande fara menas i detta sammanhang etl hot om omedelbartförestående våld som är riktat mot elt betydelsefullt intresse såsom liv ellerhälsa. Hotet skall alltså avse våld av allvarUg beskaffenhet, exempelvis hotom svår misshandel. Det är här således fråga om etl betydligt grövre våld änvad som enligt lämnade redogörelse krävs i de fall då det är fråga om ettvåld som verkligen har utövats. En gärningsman som har för avsikt alt genomförasina hotelser för atl uppnå sitt syfte framstår under sådana förhåUanden somväl så hänsynslös som många av de gärningsmän vilka utövat visst våld isamband med tillgrepp. Orsaken till alt våldet uteblivit är sålunda i regdendast beroende på yttre omständigheter, främst då offrets handlingssätt. Faranför att hotel skall förverkligas behöver emellertid inle vara konkret. Enligtpraxis och doktrin avser lagbudet inte endast att skydda offrets kroppsligaintegritet utan också hans handlingsfrihet. Även om utredningen skulle ge vidhanden att en gärningsman aldrig hafl för avsikl all förverkliga hotet ellerens haft möjlighet därtill bedöms gärningen som rån under förutsättning attden hotade objektivt sell haft grundad anledning att tro att faran varöverhängande. Goda skäl talar också för att rån med exempelvis ett oladdatskjutvapen alltid bör bedömas vara av sådan allvarlig beskaffenhet alt detobjektivt sett framstår som motiverat att tillämpa en straffskala med minimumfängelse . Detta utesluter emellertid inte alt det i övrigt kan tänkasförekomma fall då det kan vara befogat att göra en mera nyanserad bedömning avgärningen av hänsyn just till den omständigheten alt hotel saknat all reellinnebörd eller skett med elt relativt ofarligt hjälpmedel. Även dessa förhållandensynes sålunda tala för att möjligheter bör skapas för etl mera differentieratpåföljdsval än den nuvarande latituden för rån medger. Somytterligjire skäl för en mildare bedömning av vissa rånbrott har åberopats attgärningarna kan avse obetydliga värden. 1975/76: 42 73 Rånbroltetomfattar som tidigare nämnts den som medelst rånlvång stjäl eller tilltvingarsig egendom med förmögenhetsvärde. Begreppet stjäla avser även tillgrepp somisolerat skulle bedömas som snatteri eller bodräkl. Förmögenhelsvärdet kanalltså vara mycket lågt. Av undersökningen beträffande anmälda rånbrott iStockholm 1964 (se 4.1.3) framgår att av rånbrotten avsågtillgreppsvärden . Även om tillgreppsvärdet i och för sig inte börtillmätas någon avgörande betydelse när det gäller att bedöma ett brott som iförsta hand fått sin särskilda karaktär genom dess anknytning till våldsutövning,förefaller minimistraffet för rån som mindre väl avpassat för brott som avsettendast jämförelsevis ringa värden, åtminstone om brottet förövats medlindrigt våld eller genom hot, som inte varit allvarligt menat. Ävenandra omständigheter torde kunna anföras som motiv för behovet av en störreflexibilitet vid straffmätningen än gällande straffskala medger. Den nyssåberopade undersökningen beträffande rånbrott visar sålunda att i 45procent av dessa gärningsmannen, offret eller båda varit berusade. Av dessa rånhade föregåtts av viss vänskaplig samvaro mellan kontrahenterna. Entredjedel av rånoffren var själva kriminellt belastade. Dessa uppgifter styrkerinte bara uppfattningen att det här i betydande utsträckning är fråga om enväsentligt annorlunda kriminalitet än den som utmärker s. k. normalfall av rån ochför vilken den stränga straffskalan är menad. De sålunda redovisadeundersökningsresultaten visar också att man här ofta har atl göra med gärningsmänsom inle från allmän synpunkt kan betecknas som farliga utan snarare utmärks avdet förhåUandet att de är mer eller mindre gravt handikappade från socialsynpunkt. undersökning om gärningsmännens sociala bakgrund ochlevnadsförhållanden ger klart belägg för klientelets brister i socialtavseende. Av hänsyn till dessa förhållanden framstår det likaledes somberättigat alt söka åstadkomma en ordning som innebär alt inle alla gärningarsom faller under 8 kap. 5 § BrB skall föranleda elt minimistraff påfängelse elt år. Sammanfattningsviskan konstateras att kritiken mot den nuvarande slrafflaliluden för rån ärberättigad. Skäl föreligger därför all genom en lagändring öka utrymmet för ettmera nyanserat påföljdsval såvilt gäller rånbrott av jämförelsevis lindrigtslag. tidigare nämnda motionen till riksdag liksom i de i anledningdärav angivna remissyttrandena har olika förslag redovisats angående sättetför genomförandet av en sådan reform. Motionärenföreslår sålunda att straffminimum för rån skall sänkas tUl fängelse sexmånader. Samma straffminimum gäller i övriga nordiska länder. Emellertid kan,vilket bl. a. tidigare redovisade undersökning för grov stöld och ettremissyttrande bekräftar, en sänkning av ett straffminimum få till följd alträttspraxis överlag ändras i Prop.1975/76: 42 74 En sådan utveckling bör med hänsyn bl. a. till vad sagtsangående tendensen i fråga om rån mot bl. a. banker och andrapenninginrättningar liksom beträffande inställningen tUl våldsbrott iallmänhet inte accepteras. Därtill kommer vidare att mot bakgrand av vad som tidigare anförts beträffande skildagärningars relativa straffvärde i vissa fall kan tänkas innebära en onödigthård begränsning vid påföljdsvalet. Som teoretiskt exempel kan tänkas ett faU,då en berusad person medelst rånhot avtvingar annan en bussbiljett. Vidaretalar som tidigare nämnts starka skäl för alt broltsbenämningen rån börförbehållas sådana gärningar, för vilka den gällande stränga straffskalan äravsedd och som i det allmänna rättsmedvetandet uppfattas som mycket allvarligabrott. Någraremissinstanser aktualiserar frågan om en särskild straffbestämmelse förlindrigare typer av rån. Som skäl härför kan bl. a. anföras alt rånbrottet tillskillnad från andra grova förmögenhetsbrott inte är uppdelat i tre grader efterbrottets svårhet. Någon ringa form av rån förekommer inte i gällandelagstiftning. Mot en sådan lösning talar dock alt broltsbenämningen rån genomtiderna erhållit en särskUd innebörd, som ger uttryck för all det här är frågaom brotl av allvarlig karaktär. En ordning som innebär atl vissa lindrigareformer av rån hänförs till en annan särskild bestämmelse skulle därför kräva enny brollsbeleckning. Beteckningen skulle omfatta ringa slöldfall, motvärnsfalloch utpressningsfaU. Del synes under sådana förhållanden inle kunna undvikasall man kan nödgas tiUgripa en benämning som antingen blir mindre adekvat ivissa fall, t. ex. tvångslillgrepp, eller annars framstår som mer eller mindrekonstlad eller svårförståelig. Avvad sagts framgår alt de händelseförlopp som faller underbestämmelserna om rån i alhnänhet utgör brott mot flera skUda lagrum som manemellertid av hänsyn främst till önskvärdheten av en samlad bedömning avståttfrån att tUlämpa i konkurrens. Med utgångspunkt från de i del föregåendeanförda exemplen synes det emellertid med fog kunna göras gällande att det ivissa fall likväl skulle vara mera adekvat alt bedöma gärningsmannensförfaringssätt exempelvis som snatteri och misshandel eller stöld och olaga hoti stället för att aUtid låta våldet, hotet eller tillgreppet, hur passunderordnat det än kan vara i sammanhanget, utgöra ett kvalifikalionsmomentför rån. Straffskalorna för de enskilda brotl som del här kan vara fråga omsynes var för sig och såvilt gäller påföljden fängelse i varje faU med stöd av beslämmelsernaom gemensamt straff för flera brott i 26 kap. 2 § BrB ge fullt tillräckligt utrymmeför en straffmälning som är lämpligt avpassad till den aktuella brottsligheten.Det synes dessutom inte heller böra vara uteslutet atl exempelvis etttillgrepp som normalt skulle ha betecknats som snatteri kan komma atl anses somså kvalificerat att det bör bedömas som stöld. En ordning som innebär atl manpå nu angivet sätt efter omständigheterna Prop.1975/76: 42 75 kan lägga rätt tyngdpunkt på de skilda brottsliga momentsom ingår i händelseförloppet synes inte bara leda till ett rubriceringsmässiglbätlre resultat än som blir fallet enligt gällande rätt utan bör även kunnaverksamt bidra till en straffmätning som stämmer bättre överens med praxis iövrigt. Vad särskilt gäUer utpressningsfallet av rån består skillnaden mellan detlabrott och brottet utpressning (9 kap. 4 § BrB) främst i graden eller arten avtvång. Är tvånget av lindrigare slag eller av annan art än råntvång ellerriktar det sig mot en tredje person bedöms gärningen redan nu som utpressning.Med hänsyn tUl vad ovan anförts om beskaffenheten av våldet eller hotet i defall, där en lindrigare påföljd för brottet kan vara motiverad, lorde detframstå som mest naturligt alt åstadkomma en ordning som innebär att sådanafall också kan bedömas enligt denna paragraf. Molbakgrand av dessa överväganden förordas att det i 8 kap. 5 § BrB införs ettnytt andra siycke med följande lydelse. Är förfarande som avses i förstastycket med hänsyn till våldet, hotel eller övriga omständigheter av mindreallvarlig art dömes dock ej för rån ulan för annat brott som gärningeninnefattar. Gällandebeskrivning av rånhotet i rånparagrafen har med endast smärre redaktionellajämkningar varit densamma sedan SL:s tillkomst. Förarbetena innehåller intenågon diskussion angående frågan om konkret fara för hotets förverkligandeskall föreligga. framhöll i denna del i sitt belänkande SOU1940: 20 endasi alt rånhotet överensstämde och borde överensstämma med detcivilrättsliga tvånget i 28 § avtalslagen. Hotet är vidare uttryckt på sammasätt i paragrafen om våldtäkt (6 kap. 1 § BrB). Varken våldtäktsparagrafeneller 28 § avtalslagen synes i nu aktuellt hänseende ha varit föremål förtolkning i något refererat rättsfall.