prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Och uppstår'tvist om vad som haravtalats mellan parterna, eller i övrigt om något som rör deras avtal, skallden tvisten inte slitas med maktmedel utan på rättslig väg. Medlen skall varaförhandlingar och ytterst rättegång men inte öppen fackliga strid. På svensk arbetsmarknad råder utbredd enighet omdet berättigade och betydelsefulla i dessa principer. Arbetsfred under löpandeavtalsperiod är en fömtsättning för att näringsliv och samhälle skall kunnafungera och utvecklas och för att näringslivet skall kunna bevara sin förmågaatt konkurrera med företag i andra länder. Den är en utgångspunkt för defackliga or- 1975/76:105 Bilagal 271 ganisationernaslönepolitiska strävanden och för enskildas ekonomiska trygghet. Ett viktigt kännetecken hos den rättsligaregleringen på vår arbetsmarknad av de ekonomiska stridsåtgärderna och derasanvändning är att vi saknar lagstiftning för arbetsmarknaden i stort ombegränsningar i rätten att gå till facklig strid när kollektivavtal integäller. Det finns inte några allmänna regler i lag som vare sig positivt angerrättsliga föratsättningar för braket av ekonomiska stridsåtgärder eller påannat sätt allmänt begränsar rätten att gå till facklig strid. Ett undantag ärdock tjänstemannalagarna inom den offentliga sektorn. Även där råder emellertidfrihet inom vida ramar för parterna att efter eget bedömande tillgripaekonomiska stridsåtgärder när de inte har genom kollektivavtal bundit sig vidfredsplikt. Ett gemensamt drag för hela arbetsmarknaden är att det inte finnsnågra hinder i lag mot fackliga konfliktåtgärder av särskilt fariig ellerskadlig karaktär eller omfattning. Det har varit en allmänuppfattning hos arbetsmarknadens parter att det i första hand ankommer på demsjälva att inför en konflikt ta hänsyn även till samhällsskyddets intressen.Regler om särskilda förfaranden i sådana lägen har tagits upp i huvudavtal somtäcker största delen av arbetsmarknaden. Endast om resultat inte kan nås genomsamförstånd mellan parterna behöver statsmakterna i samhällsskyddets intressegripa in och detta har skett mycket sällan. Men möjligheten till sådanaingripanden finns alltid och bildaren bakgrand till parternas eget handlandenär stridsåtgärder övervägs och sätts i verket. har ställt sig bakom dessagrandsatser och har ansett att det även framgent bör i första hand ankomma påparterna själva att begränsa skadeverkningarna för tredje man och samhället istort av stridsåtgärder vid arbetskonflikl dem emellan. Samhällets uppgift börfrämst vara att bidra med positiva åtgärder för att främja fredliga lösningarav intressemotsättningar på arbetsmarknaden. Det är här som medlingslagstiftningenoch det statliga förlikningsmannaväsendet kommer in i bilden. I särskilt kritiskasituationer kan det dock bli nödvändigt med mera ingripande åtgärder, mennågon lagstiftning av beredskapskaraktär är enligt kommitténs mening intebehövlig. Uppkommer behov av samhällsingripanden får det vara statsmaktemassak att från fall till fall bedöma vilka åtgärder som kan och bör vidtas. Jag delar på dessa punkter helt kommitténsuppfattning. Någon annan mening har inte heller uttalats underremissbehandlngen av kommitténs betänkande. Vad som finns att överväga i det nuaktuella lagstiftningssammanhanget är därför enligt min åsikt i principenbartfrågor, som har att göra med den lagstadgade fredsplikten under det attkollektivavtal gäller. Kommittén har ingående granskat gällande rätt pådetta område i syfte bl. a. att söka närmare fastställa den lagstadgadefredspliktens gränseroch den rättsliga innebörden av begreppet fackligstridsåtgärd. Dess resultat bildar på några punkter bakgmnd till vittgåendeförslag. Jag finner för egen prop.1975/76:105 Bilaga 1 272 delinte anledning att ta ställning till kommitténs uttalanden om gäUande rätt.utan begränsar mig till att beröra dess förslag. I den mån jag underiå-ter attnärmare gå in på vad kommittén har uttalat, och inte heller föreslår någraändringar i den nu gäUande lagstiftningen har Jag utgått från atttill-lämpningen av den nya lagen bör stämma överens med och bygga vidare på nugällande rätt sådan den kan bestämmas med ledning av tillgängliga rättskällor.Jag är ense med kommittén när den föreslår att det skall uttryckligenföreskrivas i lagen, att medlemmari kolektivavtalsbundnaorganisationer fårdelta i fackliga stridsåtgärder under löpande kollektivavtalsperiod bara omorganisationen i behörig ordning beslutat om stridsåtgärden. Kommittén grandardetta förslag bl. a. på den bedömningen av innebörden i gäUande rätt att det,på arbetstagarsidan, är den "av fackliga sammanslutningar organiseradearbetsstriden i syfte att öva påtryckningar på motparten i kollektivaförhandlingar som har rättsordningens stöd". Enligt min åsikt går dettauttalande för långt i den mån det innebär, att stridsåtgärder i andraän direkt fackliga påtryckningssyften skulle generellt vara otillåtna enligtgällande rätt. Däremot finner jag att starka skäl talar för att det är denfackligt organiserade åtgärden som åtnjuter rättsordningens stöd. På en stordel av arbetsmarknaden har den tanken redan kommit till uttryck i bestämmelseri huvudavtalen. Kommitténs förslag på denna punkt torde ge uttryck för enutbredd uppfattning om vad som gäller eller i varje fall vad som bör gälla påarbetsmarknaden. Det upplevs i många andra sammanhang som ennaturlig princip för den arbetsrättsliga lagstiftningen att arbetstagarna skalli sitt förhållande till arbetsgivaren uppträda kollektivt, i organiseradeformer, och företrädas av sin fackliga organisation. Samma princip är på sinplats i det här aktuella sammanhanget. Även den kvarievande stridsrätten byggerhelt naturligt på att den skall få disponeras enbart av den berörda fackligaorganisationen. förslag på den här aktuella punkten har från något håll invänts attdet skuUe innebära en väsentlig och principiellt olycklig omläggning i förhåUandetill det gällande arbetsrättsliga systemet, främst mot bakgranden avden föreslagna regeln att även oorganiserade arbetstagare skall kunna åläggasrättsligt ansvar vid stridsåtgärder om de "deltar" i åtgärder som ärolovliga för de organiserade. Innebörden av den nya ordningen skulle åtminstonefrån den enskilde arbetstagarens synpunkt vara att fredsplikten inte längreinnebär förbud mot angrepp på träffade avtal. Inte heller skulle det från denenskildes synpunkt ha någon betydelse om han åtagit sig någon särskildförpliktelse genom att ansluta sig till en organisation, som träffarkollektivavtal med arbetsgivaren, eller om han valt att förbli oorganiserad.Avgörande skulle enbart vara om en viss stridsåtgärd är organisationsmässig ellerinte. Den av kommittén föreslagna regeln skulle dessutom få den i kritikernsögon egendomliga effekten, att fredsplikt skulle inträda för de enskildamedlemmarna oavsett hur perifert ett av deras organisation träffatkollektivavtal är till sitt innehåll. 1975/76:105 Bilaga 1 273 fektenskulle bli ännu mera långtgående i den mån rättstillämpningen skulle se ett ibehörig ordning fattat fackligt beslut som en förutsättning för enarbetsinställelses förenlighet med de enskilda arbetstagarnas arbetsåtagan-deni deras avtal med arbetsgivaren. Kommitténs förslag skulle då i praktiken bligällande även utanför kollektivavtalsförhållanden. Jag kan för egen del inte finna denna kritiksärskilt vägande. Som jag redan har framhållit serjag det som en välunderbyggdprincip, vilken sannolikt får anses redan fastslagen i gällande rätt, att detär organisationema som disponerar över de fackliga stridsmedlen på sinamedlemmars vägnar. Med en sådan grundsats är det från den enskilde medlemmenssynpunkt knappast meningsfullt att konstatera, att hans utrymme förstridsåtgärder när kollektivavtal gäller är mindre än den egna organisationensi den meningen, att medlemmen är förhindrad att vidta eller delta i åtgärdersom inte har kollektivets sanktion. Därmed är det inte heller av betydelsevilket innehåll och vilken omfattning det kollektivavtal har som föranleder attden av kommittén föreslagna lagregeln träder i tillämpning. Jag finner för egendel det naturligt med en rättstillämpning utanför kollektivavtalsregleradeförhållanden, som innebär att det även där blir en fömtsättning för tiUåflighetav arbetsinställelse att denna företas i organiserade former, dvs. i princip aven fast organiserad facklig sammanslutning. Även invändningen att det inte längre får någonbetydelse för den enskilde arbetstagaren om han är ansluten till enkoUektivavtalsbunden förening finner jag mindre vägande. Kommitténs förslagsyftar inte till att begränsa möjligheterna till självständigt fackligtuppträdande, även i fråga om stridsåtgärder, av dem som sammansluter sig i enannan organisation än den som sluter kollektivavtal för arbetsplatsen. Regelnom förbud mot "deltagande" i olovlig stridsåtgärd syftar till attunder lagens regler dra in enbart sådana arbetstagare som i realiteten intebedriver och inte heller vill bedriva sådan självständig facklig verksamhet,utan som förblir i egentlig mening oorganiserade. De följer i andra hänseendenrättsligt sett sina organiserade arbetskamrater, och det ter sig då inteoskäligt att detsamma gäller i fråga om rätten att lägga ned arbetet. Ätt detdå i deras fall liksom i de fackligt organiserades är det fackliga beslutet,som blir avgörande för om en stridsåtgärd skall få vidtas, är inte egendomligt.Vilken teknik man vill välja för att nå resultatet är av mindre betydelse.Från den enskildes synpunkt betydligt viktigare är att man, såsom sker medkommitténs förslag, kan Justera den oenhetlighet i gällande rätt som råder påpåföljdssidan (jfr NJA 1974 s. 36 och AD 1975: 16). För att inte bli missförstådd bör jag kansketillägga att Jag finner även-den praktiska betydelsen av de här redovisadeinvändningarna vara begränsad. Det i praktiken väsentliga fredspliktsproblemetkommer fortfarande att gälla arbetsnedläggelser som vidtas av organiseradearbetstagare på arbetsplatser för vilka vanliga kollektivavtal gäller, i syfteatt uttrycka missnöje med förhållanden på arbetsplatsen eller av andra skäl somfor- 18-Riksdagen 1975/76. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 274 mellt eller även faktiskt strider mot träffadekollektivavtal. Hur sådana arbetsnedläggelser skall behandlas är en annanfråga än den som jag här har berört. Vad som där är viktigt är i vad mån mankan bidra till lösningar, som är godtagbara för båda parter och ägnade attundanröja orsakerna till lagstridiga aktioner. Lagens system av regler om ökatinflytande för arbetstagarna har här en grandläggande uppgift att fylla. Menbetydelsefullt är även kommitténs förslag att de lokala parterna skall varaskyldiga att ta upp överläggningar, när olovliga och fackligtosanktionerade konflikter bryter ut. Slutligen hör också rättsliga sanktionermot fredspliktsbrott in i bilden. Jag skall återkomma till hela dennaproblematik när jag går in på kommitténs förslag till påföljdsregler. I det häraktuella sammanhanget uppehåller jag mig enbart vid vad som enligt min meningprincipiellt bör gälla om fredsplikt i kollektivavtalsförhållanden. Jag ansluter mig alltså tillkommitténs förslag om en regel i lagen av innehåll, i princip, att medlemmar iorganistion som slutit kollektivavtal får delta i stridsätgärder under löpandekollektivavtalsperiod enbart om deras organisation i behörig ordning fattatbeslut om åtgärden. I kravet på beslut i behörig ordning bör ligga att beslutetskall ha fattats på den nivå inom organisationen och i den ordning somföreskrivs i stadgarna. Som en ytterligare föralsättningbör liksom enligt 4§ gälla att stridsåtgärd inte får vidtas i något avvissa närmare angivna syften. Kommittén har på denna punkt föreslagit att denu gällande reglerna skall överföras till den nya lagstiftningen. Härtillansluter Jag mig. Detta innebär, i huvudsak, att stridsåtgärd inte får vidtasunder avtalsperiod i syfte (I) attutöva påtryckning i tvist om avtalets giltighet, bestånd eller rätta innebördeller i tvist huravida visst förfarande strider mot avtalet eller mot den föreslagnalagen, dvs. i rättstvister, (2) att åstadkomma ändring i avtalet, (3) attgenomföra bestämmelse som är avsedd att tillämpas sedan avtalet har upphörtatt gälla, eller (4) att stödja annan, dvs. vidta sympatiåtgärd, när den somvidtar den primära stridsåtgärden inte har rätt att göra det. Till dessa reglerhar kommittén emellertid föreslagit tillägg på två punkter. De gäller,förenklat uttryckt, rätten till "politisk strejk" och rätten attvidta fackliga sympatiåtgärder i till förmån för part utomlands. 1 kommitténs uppdrag ingick att medutgångspunkt i frågan under vilka omständigheter fackliga sympatiåtgärder fårvidtas i till stöd för part utomlands söka finna en lösning påproblemen i fråga om stridsåtgärder med internationell bakgrund. Med detta somutgångspunkt tog kommittén även allmänt upp frågan om tillåtligheten av strejkoch andra stridsåtgärder i andra än fackliga syften. Kommitténs majoritet komfram till att föreslå ett förbud i lagen mot stridsåtgärder med icke-fackligtsyfte. I fråga om fackliga sympatiåtgärder i till förmån för partutomlands föreslog kommittén en regel som byggde på den nu gällande lagensföreskrift om sympatiåtgärder. Enligt förslaget skulle svenska sympatiåtgärdervara tillåtna om de företogs till stöd för part i en primäråtgärd utomlands som Prop.1975/76:105 Bilaga 1 ArbetsmarknadsdepartenVentet 275 var tillåten antingen enligt det egna landets lag ellermed motsvarande till-lämpning av svensk lag. Kommitténs förslag på dessapunkter var dock inte enhälliga. Löntagarrepresentanterna i kommittén menadeatt det inte är behövligt att nu ta ställning till frågan om den politiskastrejkens tillåtlighet genom lagstiftning. Och de vände sig även mot förslageti fråga om sympatiåtgärder med utländsk bakgrund. Enligt deras mening skulleden föreslagna regeln komma att bli svår att tillämpa och oberäknelig tillsina verkningar. I fall där berättigade krav kan ställas från de fackligaorganisationernas sida på att få delta i internationella solidaritetsaktionerutan hinder av kollektivavtalslagstiftningens fredspliklsregler skulle den avkommittémajoriteten förordade regeln "riskera att inte ge tillräckligthandlingsutrymme. Jag har för egen del kommit framtill att det inte finns skäl att nu genom lagstiftning gå in på dessa problem.När det gäller våra inhemska politiska förhållanden har vi av tradition valtandra vägar än arbetsnedläggelse och liknande åtgärder för att ge uttryck föråsikter och skapa opinion. Jag kan inte se att det finns någon anledning atträkna med en ändring på denna punkt. Skulle det å andra sidan uppstå ensituation där de vanliga kontaktvägarna mellan medborgama och de politiskaorganen visar sig otillräckliga, ter det sig enligt min mening inte som enrimlig eller realistisk väg att söka hindra de fackliga organisationema attgenomföra en politisk demonstration i arbetsnedläggelsens form med hot omrättegång och skadestånd. Jag menar mot denna bakgrand att det inte har någonuppgift att fylla att gå in på frågan genom att ställa upp regler därom i lag.När det gäller strejk och andra stridsåtgärder med bakgrand i utländskaförhållanden finns det enligt min uppfattning inte heller anledning att utformaregler i lagen. Jag finner helt naturligt att svenska arbetstagarorganisationerinte skall vara förhindrade att delta i intemationellt organiseradesympatiåtgärder till stöd för broderorganisationer utomlands eller för attuttrycka solidaritet med dem som utsätts för politiskt förtryck eller eljest äri behov av intemationellt stöd. Begär i sådana sammanhang en fackliginternational att dess svenska medlemsorganisation skall ansluta sig till eninternationell aktion kan det inte vara rimligt att resa rättsliga hinderhäremot. Jag kan därtör inte heller på detta område finna det motiverat attföreslå lagstiftning. Även om det rättsliga läget inte är till alla delar klartsaknas anledning att tro annat än att detta synsätt i allt väsentligt skullemotsvaras av vad som skulle bli bedömningen vid en rättslig prövning. Vad jag här har sagt innebär alltsåatt nuvarande fredspliklsregler i 4§ bör föras över till den nya lagen meddet tillägget att stridsåtgärder under avtalsperiod skall vara tillåtna enbartom de beslutas i behörig ordning av den organisation som slutit detfredspliktsgrandande koUektivavtalet. De av kommittén föreslagna tilläggen i31 § andra och tredje styckena FKL bör inte tas in i lagen. Det återstår förmig att i detta avsnitt ta upp några ytterligare frågor av mindre allmänräckvidd. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 276 De nu gällande fredspliktsreglerna utgår från frioch lika rätt för alla att vidta ekonomiska stridsåtgärder för att främjafackliga syften gentemot en motpart. Detta innebär bl. a. att det står enfacklig organisation fritt att rikta stridsåtgärder även mot avtalsområden, påvilka kollektivavtal redan träffats mellan arbetsgivaren och annan fackligorganisation. Under vissa omständigheter kan den fackliga organisation som harkollektivavtal med arbetsgivaren understödja angreppet med sympatiåtgärd, men iregel betraktas en sådan åtgärd av den kollektivavtalsbundna organisationensom ett olovligt angrepp mot det egna avtalet. Däremot finns i allmänhet intenågra hinder mot sympatiåtgärd av annan koUektivavtalsbunden organisa-, tion änden som organiserar arbetstagarna på det primärt angripna avtalsområdet. 1princip görs inte någon bedömning av det sakligt rimliga i en sådan sekundäråtgärd för att fastställa dess lovlighet. Från arbetsgivarhåll har begärts envidgning av fredspliktsreglerna i syfte att förhindra stridsåtgärder som i realitetenhar sin bakgrand, direkt eller indirekt, i gränsdragningstvister mellanorganisationer på arbetstagarsidan. har emellertid försin del stannat för att inte föreslå några sådana regler. Skälen härför ärnärmast att kommittén har funnit att det skulle föra för långt och alltförmycket bryta vårt nuvarande regelsystem om man gjorde det. Det skulle blinödvändigt att införa t. ex. regler om representativitet på viss arbetsplatsför rätt att vidta stridsåtgärder eller regler om lämplighetsprövning avvidtagna stridsåtgärder hos den dömande instansen. Detta har kommittén inteansett sig böra rekommendera. Men kommittén har uttalat, att det bör ankommapå de fackliga organisationerna och inte minst de centrala organisationema atttillse att meningsskiljaktigheter om organisationsgränserna inte medförskadeverkningar för motparter och tredje man. Jag delar kommitténs bedömning att lagstiftninginte bör komma i fråga på detta område. finner jag att man börkunna överlåta på organisationema att själva lösa frågan. Olägenheterna i defall där detta inte har lyckats har inte varit sådana att någon annan linje börväljas. I överensstämmelse härmed föreslår Jag inte heller några regler om hurflera sinsemellan oförenliga kollektivavtal på samma avtalsområde skall tillämpas.Den frågan bör liksom kunna lösas i rättstillämpningen. En annan fråga som rör rätten att vidta fackligasympatiåtgärder har väckts av arbetsgivarorganisationemas representanter iarbetsrättskommittén. Enligt deras mening bör sympatiåtgärder inte tillåtastill stöd för part som går till strid med utnyttjande av kvarievandestridsrätt. På denna punkt delar jag dock kommitténs mening. Något undantagfrån vad i övrigt gäller om sympatiåtgärder synes mig inte motiverat. Ett problem som ägnats särskild uppmärksamhet avlöntagarorganisationerna är den s. k. negativa regleringen i kollektivavtal.Kommittén häri sin analys av detta problem funnit att dess viktigaste aspekt ärden rättstill-lämpning hos AD enligt vilken arbetsgivarens rätt att ensambesluta om fö- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 277 retags- och arbetsledningen m. m. anses tyst reglerad ikollektivavtal och därmed också omfattad av fredsplikt. På den punkten sker enändring i rättsläget med den kvarievande stridsrätten. Skälet för att dentekniken har valts, i stället för t. ex. ett allmänt krav att kollektivavtalskall anses omfatta enbart vad som uttryckligen angivits däri, har Jagutvecklat i ett tidigare sammanhang. När det gäller vad som i övrigt kan förasin under begreppet negativ reglering i kollektivavtal, har kommittén kommitfram till att några ändringar i nu gällande rätt inte bör göras. Jag anslutermig härtill såtillvida som Jag inte finner skäl att i dettalagstiftningssammanhang göra något ytterligare i frågan. Däremot finner jag detnaturligt att det fortsatta utredningsarbetet rörande AD:s rättstillämpning,som Jag anser böra komma till stånd, också får omfatta detta ämne. Bland reglerna om fredsplikt ikommitténs förslag ingår även regler om organisationers ansvar förstridsåtgärder som vidtas av medlemmar och om ansvar för dem som utan att varakollektivavtalsbundna deltar i stridsåtgärder som är olovliga för ettkollektivavtalsbundet flertal. Den senare av dessa frågor har jag redan berörtoch då uttalat min anslutning till kommitténs förslag. När det gällerorganisationsansvaret anser Jag också att vad kommittén har föreslagit ärvälmotiverat och bör inflyta i en ny lagstiftning på området. I sammanhangetvill Jag särskilt betona de synpunkter som kommittén har framfört i fråga omfackliga förtroendemäns rätt till ett större mått av handlingsfrihet i sinverksamhet vid olovliga stridsåtgärder av medlemmarna. 1 nu gällande 7 § harföreskrivits att part inte får på egen hand häva kollektivavtal om motpart görsig skyldig till kollektivavtalsbrott. Det ankommer på AD att pröva omavtalsbrott har varit så väsentligt och haft sådan betydelse föravtalsförhållandet i dess helhet att hävning bör få ske. I paragrafenföreskrivs vidare att domstolen kan på yrkande befria part från förpliktelseenligt lagen eller enligt kollektivavtal vid mindre omfattande lag- elleravtalsbrott från motpartens sida. Förfarandet enligt paragrafen är då att denförfördelade parten skall vända sig till AD för att få konstaterat att ettbrott mot avtal eller lag har ägt rum. Förklarar domstolen att så är fallet ochsker inte rättelse, kan parten återkomma till domstolen och begära befrielsefrån viss eller vissa förpliktelser. Kommittén har föreslagit att dessabestämmelser överförs oförändrade till den nya lagstiftningen. Jag ansluter mighärtill såtillvida att Jag anser att det fortfarande bör vara en sak för AD attavgöra om kollektivavtal skall få hävas eller om partiell befrielse frånavtalsförpliktelse skall få ske. På den senare punkten anserjag dock att enJustering bör göras, så att det inte längre skall vara nödvändigt att förstutverka en förklaring av AD om motpartens lag- eller avtalsstridiga förfarandeoch sedan i en andra omgång begära eller få befrielse från åvilandeförpliktelser. Det bör i stället vara möjligt att utverka befrielsenhos AD. Jag föreslår detta med tanke härmast på fackligt osanktioneradeavtalsstridiga konflikter, där arbetsgivaren försätts i ett svårt lä- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 278 getill följd av att enbart en mindre grapp arbetstagare deltar i konfliktåtgärdernasom sådana men där i realiteten hela arbetstagarkoUektivet ligger bakom dem ochhar intresse av att åtgärderna medför ändringar i träffade kollektivavtal. Isådana fall bör enligt min mening arbetsgivaren ha större möjligheter än nu attsnabbt befrias från sin fredsförpliktelse för att kunna möta den olovligastriden med motåtgärder. Det bör då ankomma på AD att ange i vilkenutsträckning sådana motåtgärder skall vara tillåtna. För arbetsgivarensmotåtgärder bör i princip inte uppställas något krav på varsel. Även denfrågan bör det ankomma på AD att avgöra. Det sistnämnda leder mig över till frågan omskyldighet att varsla före vidtagande av stridsåtgärder. Kommittén har på denpunkten föreslagit regler i lagen som, till skillnad från vad som nuföreskrivs, medför varselskyldighet även vid andra stridsåtgärder änarbetsinställelser. Enligt kommitténs förslag skall vidare varselskyldighetåvila organisationer och enskilda arbetsgivare, som vidtar stridsåtgärder, mendäremot inte enskilda arbetstagare.