prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — 1973 avgetl betänkandet (SOU 1973:51) Skadestånd V.Betänkandet upptar förslag tiU regler om fastställande av skadestånd till densom har tillfogats personskada och skadestånd med anledning av alt nägon hardödats. Dessa regler är avsedda all ersätta molsvarande beslämmelser iskadeståndslagen. Vidare föreslås nya regler om samordning av skadestånd medandra förmåner vid personskada, om skadeståndets form och om omprövning avfastställd skadeslåndsUvränta. Slulligen innehåller förslagel en beslämmelse omverkan av skadelidandes medvållande till personskada. har också lagl fram vissa förslag somgäller ersällning vid alla lyper av skador, aUtså inte bara personskada.Sålunda föreslog kommittén i det tidigare avlämnade belänkandel (SOU 1971:83)Skadestånd III all man i skadeståndslagen skulle föra in en allmän regel omjämkning av skadestånd. Bakgrunden till förslagel är all principen om fuUersättning för uppkommen skada kan leda lill all en skadevållare som inte haransvarsförsäkring åläggs skadestånd som kan betyda hans ekonomiska ruin ellerför all framlid hindra honom från all bättra sina ekonomiska villkor. Medhänsyn härtUl föreslog kommillén en regel om atl skadestånd skulle kunnajämkas, om skadeståndsskyldigheien befanns oskäligl betungande. I belänkandel Skadestånd III lade skadeslåndskommitténockså fram förslag till en allmän regel om jämkning på grund av skadelidandesmedvållande, som skulle ersätta den nuvarande beslämmelsen härom iskadeståndslagen. Förslaget har allljäml viss aktualitet. De förslag som skadeständskommittén lagt fram har fått eltpositivt mollagande vid remissbehandlingen. Remissinstanserna vitsordar allmänlbehovel av nya regler om skadestånd vid personskada samt delar i alltväsentligt de bedömningar som ligger lill grund för de föreslagnabeslämmelserna. Den kritik som framförs avser i huvudsak enskildheter i förslagel.Även de förordade jämkningsreglerna har i alll väsentligt godtagits. För min del har jag redan i det föregående slagit fast atlskadestånd vid personskada i princip bör ge fuU ersättning för skadan men att äandra sidan överkompensation sä långl möjligl bör undvikas. Dessa principertillgodoses i allt väsentligt genom kommitténs förslag. Även i övrigt synes deföreslagna reglerna väl avvägda. Delta gäller också bestämmelserna om jämkningav oskäligl betungande skadestånd och om jämkning på grund av medvållande päden skadelidandes sida. I detaljer kan visserligen ändringar behöva göras ochi nägot fall andra lösningar böra väljas. Som helhet är emellerlidkommiltéförslagen enligt min mening väl ägnade all läggas till grund förlagstiftning. Jag ämnar i del följande närmare gå in på de olikadetaljerna i kommitléns förslag. Redan här viU jag emeUertid la upp en särskUdfräga som har diskuterats av kommittén och som gäller införandel av etl högslatak för ersättningen vid personskada. Som skäl för införandel av en begränsningsregelhar anförts alt personer med mycket höga inkomster själva bör få skyddasig mot bortfall av den översta delen av dessa inkomster i stället för altandra medborgare genom ansvarsförsäkring skall belastas med denna utgift eller,om sådan försäkring inte föreligger, skadevåUaren skaU åläggasskadeståndsbelopp som kan ödelägga hans ekonomi . En regel ombegränsning av skadeståndsnivån skulle vidare kunna ses som elt led i den sirävanall jämna ul inkomstskillnaderna meUan olika grupper av medborgare som hittiUshar kommit lill uttryck främsi i skattelagstiftningen. Emellerlid kan enliglmin mening vägande argument anföras mot en sådan regel. Som kommittén harpåvisat skulle en regel som drabbar endast de högsla inkomsttagarna medföra såringa vinst från samhällsekonomisk synpunkt att den knappast uppväger detekniska komplikationer som regeln skuUe ge upphov till, bl. a. vidsamordningen med andra förmåner. En regel där ersättningslakel sattes lägreskulle å andra sidan träffa en mängd löntagare och andra, som i många faU tordesakna möjlighet att skaffa fullgott kompletterande skydd genom egenförsäkring. Vad därefter beträffar angelägenheten av alt vidtainkomstutjämnande åtgärder anser jag visserligen att skälen är slarka för enallmän inkomstutjämning i samhället. Denna utjämning bör dock genomförasgenerellt -främsi skattevägen och inte i enskilda fall när en inkomsttagarehar drabbats av allvarlig personskada. I likhet med kommittén och praktiskttagel samtliga remissinslanser anser jag därför atl någon sådan begränsningsregelsom nu diskuterats inte bör ställas upp inom skadeståndsrätten. En annan sakär all det, som tidigare berörts, kan finnas skäl alt föra in en allmän regelom jämkning av skadestånd som är oskäligt betungande för skadevåUaren. Tilldenna regel återkommer jag i det följande. 1 detta avsnitt villjag avslutningsvis påpeka atl detskadesländsrällsliga reformarbetet inte är avslutat i och med detta lagstiftningsärende.Närmast pä programmet står en revision av trafikskadelagsliftningen. Förslagtill nya regler på delta område har avgetls av trafikskadeutredningeni betänkandet (SOU 1974:87) Trafikskadeersättning. Förslagel upptar bl. a.vissa regler om skadelidandes medvållande lUI trafikskada, vilka har sambandmed skadeståndslagens allmänna bestämmelser om medvållande. med silt arbeie på en reformering av skadeslåndsrällen.Sålunda återstår av kommitténs uppdrag frågorna om flera skadevållares ansvaroch om försäkringsgivares regressrätt. 7.2 Skadestånd till den som har tillfogats personskada 7.2.1 Ersättningsposter m. m. Enligl 5 kap. 2 § skadeståndslagen kan den som hartillfogats personskada fä ersättning både för ekonomisk och för ideell skada.TUl ekonomisk skada räknas läkararvode och annan kostnad till följd av Som ekonomisk skada ersälls vidare hinder ellerförlust i den skadades näring. Härmed förstås i huvudsak förloradarbetsförtjänst under den akuta sjukdomstiden samt inkomstförlust på grund avvaraktig nedsättning av arbetsförmågan (invaliditet) efter utgången av dennatid. Ideell skada gottgörs i form av ersättning för sveda och värk under denakuta sjukdomstiden samt för lyte eUer annat stadigvarande men som kvarstårefter . förslag skall skadestånd till den som har liUfogals personskadaomfatta samma poster som ersätts enligt nuvarande regler. Dessa poster angesdock i lagförslaget med delvis nya beteckningar. Sålunda skaU skadeståndetenligt förslagel omfatta ersättning för dels sjukvårdskostnad och andrauigifter tUl följd av skadan, dels förlorad arbetsförtjänst, dels beståendenedsättning av arbetsförmågan, dels sveda och värk, dels lyte eller annatstadigvarande men. Beträffande ersättning för kosinader i anledning av skadaninnebär förslagel inle nägon saklig ändring i förhällande till de nuvarandereglerna. Däremoi föresläs vissa nyheter när del gäller skadestånd förinkomstförlust och för ideeU skada. Beträffandeskadestånd för inkomstförlust är utgångspunkten både enligt gällande rätt ochenligt kommittéförslaget atl den skadelidande genom skadeståndet skallförsättas i samma ekonomiska situation som om skadan inte alls hade inträffat.Alt della också överensstämmer med min uppfattning framgår av vad jag haranfört i föregående avsnitt. Skadeståndet skall alllså i princip moisvaraskillnaden mellan å ena sidan den skadelidandes inkomsi sädan den sannoUktskulle ha blivit, om skadan inte hade inträffat, och å andra sidan den inkomstsom den skadelidande fakiiskt har uppnått eller kan beräknas uppnå med hänsynlill skadans inverkan på förvärvsförmågan. De svårigheter som är förenade meddenna bedömning har bidragii tiU all vissa schabloner för skadeståndetsbesiämmande har utbUdals i skadeständspraxis. Enligt kommillén bör manemellerlid i fortsättningen vara äterhäUsam med schabloner och i ställetförsöka följa den beräknade faktiska förlusten så nära som möjligl. När detgäller ersättning för inkomstförlust i förfluten lid skiljer sig kommitténsförslag inle i någon avsevärd mån frän de principer som iakttas f. n. Som regelkan man vid bestämmandet av denna ersättning begagna sig av del underlag förbedömningen som den'faktiska inkomst-utvecklingen ulgör. När eltinvaliditelslillsländ redan har inträtt då skadeståndet fastställs, förekommerdel emellerlid ibland i nuvarande skadeständspraxis attinvaliditetsersällningen i sin helhet aUtså även den del av ersättningen somhänför sig till liden före prövningen - bestäms efter de mera abstrakta normersom måste lillämpas belräffande framlida inkomstförlust. Etl sådant förfarandebör enligl kommillén inte praktiseras i fortsättningen. I stället bör allersättning som avser förfluten lid i förhållande lill prövningen bestämmas medhänsyn lill den fakliska inkomstförlusten. sålunda anfört har godtagits avremissinslanserna. Även jag har den uppfattningen alt del inte är lämpligtmed en abstrakt bedömning när faktiskt underlag finns alt tUlgå. I vissaundantagsfaU kan del visserligen finnas anledning alt ta hänsyn även lill andraomständigheter än den fakliska inkomstförlusten. Sålunda kan denna förlust behövajusieras, om del av ulredningen framgår all inkomstminskningen hell ellerdelvis beror på all den skadelidande inle lill fuUo har utnyttjat sinkvarvarande arbetsförmåga. återkommer jag lUl i specialmotiveringen. Somhuvudregel bör dock gälla atl ersättningen för inkomstförlust i förfluten lidfastställs på grundval av den faktiska förlust som har visat sig vid tidpunktenför skadeståndets bestämmande. Denna princip bör alltså tillämpas även om etlbestående invalidiletstiUslånd har inträtt före denna lidpunkl. Beträffande ersällning för framlida inkomstförlust ärbedömningen regelmässigt mera komplicerad. Uppenbarligen är det en vanskliguppgift atl med någorlunda säkerhet avgöra vilken inverkan en skada kan ha påden skadelidandes framtida förvärvsförmåga. Härför skuUe krävas alt man kundeöverblicka dennes situation under myckel läng lid och alt man därvid kundeförutse inte bara skadans medicinska utveckling och den skadelidandespersonliga förhåUanden av olika slag utan också den framlidaarbetsmarknadssituationen och många andra omständigheter av mera allmän natur.Bland fakiorer som ofta är okända men som ändå skulle behöva las i beräkningkan nämnas möjlighelerna atl den skadelidande övervinner skadeföljderna helleller delvis eller alt hans arbetsgivare trots skadan behåller honom i hanstidigare arbeie samt riskerna alt den skadelidande småningom friställs eUer atthan på inle står ul med den extra anspänning som kan krävas för allhan skall klara sitt arbete. Det liggeri sakens natur att en framtidsbedömning av det slag som jag nu har nämnt mäslevila på ett tämligen osäkert underlag och med nödvändighel bli mer eller mindreschematisk. Detla torde vara anledningen till alt bedömningen iskadeständspraxis ofta kommil atl grundas på den schablon som skadans s. k.medicinska invalidilelsgrad ulgör. Därmed avses den gradering av skadan imedicinskt avseende som görs av medicinsk sakkunskap. Denna gradering skerväsentligen med utgångspunkt i vissa inom yrkesskadeförsäkringen utveckladetabeller över normalgrader vid olika skador samt annat material som grundar sigpå tidigare medicinska erfarenheter av den inverkan en viss fysisk defekt harpä den mänskliga prestationsförmågan. Vid en prövning enbart med hänsyn lillskadans medicinska invalidilelsgrad sker alltså inte någon individuellbedömning av den skadelidandes förvärvsförmåga, dvs. dennes möjligheter altutnyttja sin kvarvarande arbetsförmåga (s. k. ekonomisk invaliditet).Skadeståndspraxis skiljer sig därigenom från den allmänna försäkringen, sombygger på etl ekonomiskt invalidiletsbegrepp av delta slag. Även iskadeståndspraxis synes dock efter hand ha ägt rum en ulveckling i riktning moten mera individuell bedömning av skadeverkningarna. Delta gäUer särskilt i den ulanför domstolarna tillämpade skaderegleringen och inom ersättningsanordningar avtrygghelsförsäkringens typ. I domstolarnas praxis synes däremot alltjämtföreligga en stark bundenhet vid den medicinska uppskattningen avinvaliditeten. Kommitlénsförslag innebär i delta hänseende en brytning med nuvarande skadeständspraxis iden mån den utgår frän den medicinska invaliditelsgraden som främsta hjälpmedelvid skadeslåndsbedömningen. Kommittén föreslår nämUgen atl framtidainkomstförlust skall beräknas på grundval av ett ekonomisktinvaliditetsbegrepp, dvs. med beaktande av den skadelidandes förmåga alt trotsskadan bereda sig inkomst genom sådani arbete som motsvarar hans krafter ochfärdigheter och som rimUgen kan begäras av honom med hänsyn liU lidigareutbildning och verksamhei, omskolning eller annan liknande ålgärd saml älder,bosättningsförhåUanden och därmed jämförliga omständigheter. De medicinskainvalidiletsgraderna skaU enligt kommittén i fortsättningen uppfattas endasisom ett hjälpmedel bland många andra vid beräkningen av inkomstförlusten. Remissinstanserna tillstyrker allmänl all man inomskadeständsrällen går över lill elt mera renodlat förvärvsmässiglinvaUdiletsbegrepp, liknande del som används inom den allmänna försäkringen.Några remissinslanser betonar dock att en konkret invaliditetsuppskattning avdetta slag kräver en grundlig och inle sällan tidsödande ulredning i varjeskadeståndsärende. Som jagnyss nämnde är de medicinska invaliditetstabellerna ursprungligen avsedda somhjälpmedel vid bestämmande av ersättning i yrkesskadefall. De harhuvudsakligen tillkommil i sluiei av 1800-talel och är utformade med avseendepå skadeföljderna för kroppsarbetare. De värden som tabellerna anger hardärefier endast i begränsad omfaltning anpassats tiU dagens differentieradearbetsliv. Redan med hänsyn härtill kan det ifrågasättas om tabellerna utgör enlämplig norm för bedömningen av en skadas framtida verkningar. Men det kanöver huvud taget te sig diskutabelt att mäta inkomstförlusten i ettindividuellt fall efter en sådan generell måttstock, baserad pågenomsnittsvärden, som de medicinska invaliditetstabellerna utgör. Som jagförut har sagt varierar ju de ekonomiska följderna högst väsentligt i deenskilda fallen, beroende på en rad olika fakiorer såsom ålder, bosättning,utbildning och tidigare yrke. Om man direkl lägger tabellvärdet för en vissskada lill grund för skadeståndet, bortser man helt från sådana individuellaomständigheter. Vid en tabellbunden bedömning kan man inte heller beaktamöjligheterna att genom olika ålgärder för rehabilitering och för anpassning avarbetet till den skadades särskilda förutsättningar höja dennes arbetsförmågaoch därmed minska de ekonomiska följderna av skadan. De medicinska tabellerna utgör emellertid inle del endahjälpmedlet vid den medicinska invaliditelsgraderingen. Många fall kan överhuvud taget inte hänföras under en viss tabellgrad. Detta gäller framför aUtsädana sammansatta skador som är vanliga vid trafikolyckor. Då får den läkaresom bestämmer invaliditelsgraden göra en bedömning pä grundval av annal erfarenhetsmaterial, om sådant finns all tillgå.Och även om det finns en tabellgrad belräffande en viss skadelyp, las ofta slorhänsyn lUl individueUa variationer. Som kommillén framhållil torde nämligenmånga läkare betrakta tabellvärdel endasi som en referensram, som kan jusierasuppåt eller nedåt när särskilda omständigheter påkallar del. När en meraindividuell invaliditelsgradering sker på detla säll, finns givetvis mindreanledning atl kritisera användningen av ett medicinskt invalidiletsbegrepp.Men även i detta fall fär läkarens uppmärksamhet anlas vara inriktad mera päskadans allmänna inverkan på den skadelidandes fysiska eller psykiska status änpå dess fakliska inverkan i del särskilda fallel på den skadelidandesarbetsförmåga. Vad jag nu har sagt lalar för att den medicinskainvaliditetsgraden ulgör elt olillförlitligt mätt på de förvärvsmässigakonsekvenser som en skada kan fä för den skadelidande. Denna slulsats vinnerstöd av flera olika undersökningar av skillnaden mellan en skadas medicinskaoch ekonomiska följder. Av dessa undersökningar framgår atl skador med endasilägre medicinsk invalidilelsgrad i regel inte har någon påtaglig inverkan påden skadeUdandes förvärvsförmåga. I slället för all uigöra ersällning förinkomstförlust med anledning av skadan kommer ell skadestånd, som bestämlsefter skadans medicinska invalidilelsgrad, i dessa fall alt i realitetensnarast fungera som kompensation för särskilda kostnader samt ölägenheter ochbesvär av skiftande slag. I den män dessa skadeföljder också ersätts särskiltsom ideell skada, blir de alltså kompenserade dubbelt. När det gäller skadormed högre medicinsk invalidilelsgrad ulvisar undersökningarna å andra sidanatt skadan inte sällan medför en större inskränkning i förvärvsförmågan än vadgraden ger vid handen. Sålunda är del inte ovanligt att den skadelidande blirhell utslagen i förvärvsUvel av en skada som medicinskt sett inle nedsätterarbetsförmågan med 100 procenl ulan endasi med 1. ex. 66 2/. I dessafall bUr alltså den skadeUdande inte tillräckligt kompenserad genom ettskadestånd som bestämls efter den medicinska invaliditelsgraden. I likhet med kommittén anser jag atl skadestånd förinkomstförlust rimligen bör avse endast skadans försörjningsekonomiskakonsekvenser och inte dessutom skadeföljder av annat slag. Den överkompensationsom enligl vad jag nämnl inte sällan uppkommer vid en medicinskinvaliditetsbedömning kan inte försvaras med att den utgör ersättning förideell skada, eftersom man har en särskild post för sådan ersättning. Av vadjag har sagt i föregående avsnitt framgår vidare alt man enligl min mening börundvika alt liUämpa metoder för skadeståndets bestämmande som kan leda tillöver- eller underkompensation. Det finns mot denna bakgrund starka skäl för attinom skadeståndsrätlen i dess helhet överge de medicinska invalidiletsgradernasom främsta hjälpmedel vid invalidi-telsbedömningen och mera allmänt gä överlill en prövning av skadans ekonomiska verkningar i det enskilda fallet. Härförlalar även att man därigenom skulle närma sig den invalidilelsbedömning somgörs inom den allmänna försäkringen och som kan komma att införas även inomyrkes- Också inom den vanligaolycksfallsförsäkringen har en sådan bedömning börjat vinna insteg. Del ärgivet att tillämpningen av elt enhetligt invalidiletsbegrepp inomskadeståndsrätlen, socialförsäkringen och olycksfallsförsäkringen är ägnad allunderlätta skaderegleringen. Härigenom kan man i stor omfattning använda sigav samma utredningsmaterial, när ersättningsfrågan i ell och samma fall prövasinom de olika ersätlningsanordningarna. Och inte minsl vid samordningen mellandessa ersättningsformer är det en slor fördel om man har en enhetlig syn påinvaliditetsbedömningen. En inriktning på de försörjningsmässiga i slället för demedicinska följderna av en skada gör all man inte i nägon större utsträckningkan bygga bedömningen pä schabloner o. d. I släUet får man se till altulredningen i det särskilda fallet blir så fuUständig som möjligl. Deolägenheter som kravet på en fullständigare utredning kan innebära får manenligt min mening finna sig i, om man viU uppnå den vinst i form av bäitreavvägda skadestånd som tillämpningen av etl ekonomiskt invalidiletsbegrepp kange. F. ö. torde man, som jag har sagt, i slor omfattning kunna användasamma utredningsmaterial vid skadeslåndsprövning som vid prövningen aversättning frän allmän försäkring. Den noggranna ulredning som en ekonomiskinvalidilelsbedömning förutsätter har inte heller hindrat all man i denulomrällsliga skaderegleringen i alll siörre utsträckning har gått över sådan bedömning. Även för domstolarnas del torde en övergäng lill enekonomisk invaliditelsbedömning kunna ske ulan en nämnvärt ökadarbetsbelastning eller olägenheter i övrigt. HurgrundUgl ulredningen i elt skadefall än görs, är det dock oundvikligt att delkvarstår ell vissl utrymme för en skönsmässig bedömning. Detta hänger samman medvad jag förut har nämnt om svårigheterna atl med någon siörre grad av säkerhetöverblicka den skadelidandes framtida försörjningsmöjligheter. Det kan därför iosäkra fall finnas anledning alt vänta med den slutliga prövningen för att den kommande ulvecklingen skall kunna studeras. Erfarenhetenvisar atl man genom ell sådant förfarande kan skaffa sig ell goll underlag förprövningen av den skadelidandes framlida situation, såväl medicinskt somförvärvsmässigl. Man kan under denna lid pröva lämpliga rehabUiteringsålgärderoch få en uppfattning om hur den skadelidande allmänt sett anpassar sig tillsin nya förvärvssiluation. I dagens rältslillämpning beslämmer man i sådanafall ofta en tidsbegränsad livränta som får gälla under etl vissl anlal år, t.ex. Ivä-lre år, varefter man tar upp livränlef rågan till slutlig prövning. Om en ekonomisk invalidilelsbedömning införs iskadeståndslagstiftningen, bör metoden att på della sätt skjuta på denslutliga prövningen få ännu siörre betydelse än den har . Ä andra sidanföreligger inle sällan elt starkl iniresse av alt avgörandet avskadeständsfrägan inle drar ut alltför länge . Segdragna tvister medförerfarenhetsmässigt en risk för uppkomsten av s. k. ersättningsneuroser, dvs. enolämplig fixering hos den skadeUdande vid ersättningsfrågan som kan leda tiUall skadan Del kan därför i vissa fall finnas anledningalt fastställa skadeståndet utan all utveckUngen under den närmaste lidenavvaktas. Och även om del definitiva ställningstagandet skjuls upp i avvaktanpå atl förhällandena stabiliseras, är man ändå i åtskilUga avseenden hänvisadtill anlaganden. Belysande exempel är de många fall, där nägon inkomstförlustinle har visat sig under liden mellan skadan och prövningen men där sådanförlust sedermera har uppkommit. Särskilda svårigheier alt fä elttillförlilligt underlag i fakliska förhållanden föreligger givetvis i de faUnär den skadeUdande är elt barn eller en person under utbildning. Även om del idessa fall kan vara särskilt påkallat atl hälla ersättningsfrågan öppen underen längre lid, kan den framlidsbedömning som förr eller senare ändå måste görastrots delta bli mycket vansklig. De svårigheter med en ekonomisk invaliditetsbedömning somjag nu har pekat på leder enligl min mening fram lill all en möjlighet börinföras liU omprövning av etl fastställt skadestånd för den händelse denframlida ulvecklingen skulle la en annan riklning än den som har förutsatts vidskadeståndets besiämmande. Detta återkommer jag lUl i del följande. Med ensädan omprövningsrält föreligger emellertid enligt min mening inle någol hindermol att personskador i fortsättningen bedöms efter den ekonomiska invaliditetsom de har förl med sig. Jag tillstyrker alltså kommitténs förslag i denna del.Den lagtext som kommittén efter mönster av lagen om allmän försäkring harföreslagil finner jag i huvudsak lämpUg. En övergång tiU en ekonomisk i stället för medicinskinvalidilelsbedömning innebär inte atl de medicinska invalidiletsgraderna hellskulle ha spelat ut sin roll vid skadesländsprövningen. Vid bedömningen av denskadelidandes kvarstående förvärvsförmåga kommer naturiiglvis den medicinskauppskattningen av skadeföljderna atl få betydelse även i fortsättningen. Deninvalidilelsgrad som denna uppskattning kan resultera i bör användas som ettmätt pä den bestående funktionsinskränkning som skadan har medfört och kan påså säll inverka pä bedömningen som en faktor bland många andra. Särskildbetydelse torde den medicinska uppskattningen fä, när den inkomstförlust somkan konstaleras vid prövningstiUfället avsevärt understiger den förlust somsvarar mol den tillämpliga invaliditetsgraden. I sådana fall kan del varamotiverat att ersättningen fastställs med en viss marginal för osäkerutveckling. Jag finner dock inte anledning all, som föreslagits av enremissinstans, i lagtexten ta in en uttrycklig hänvisning till de medicinskainvaliditets-graderna för all därigenom markera atl en säkerhetsmarginal föroförutsedd ulveckling kan vara befogad i sädana fall som jag nu har berört.Enligt den bestämning av elt ekonomiskt invaliditetsbegrepp som jag harförordal skall vid skadesländsprövningen beakias den inkomsi som denskadelidande trots skadan kan beräknas komma all uppnå genom sådant arbeie sombl. a. motsvarar hans krafter och färdigheler.