prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — Som jag nämnde har utredningenockså föreslagit att trafikförsäkrings-skyddet på denna punkt skall varadispositivt, dvs. att försäkringstagarens rätt till ersättning skall kunnainskränkas genom villkor i försäkringsavtalet. Enligt min mening talaremellertid goda skäl för att gå ett steg längre och helt undantaförsäkringstagarens egendom utanför det egna foidonet från del obligatoriskatrafikförsäkringsskyddet. Ett sådant undanlag bör då givetvis gälla också näregendomen tillhör någon som inte har fullgjort sin trafikförsäkringsplikt. Om fordonet brukas olovligen bör försäkringstagaren dockha samma rätt till ersättning som utomstående personer. Också ägaren av ettoförsäkrat fordon som brukas olovligen bör kunna få ersättning i sådana fallnär fordonet var försäkringspliktigt bara om det användes i trafik. Vad gäller skador på egendom som tillhör brukare av ettmotorfordon och som befinner sig utanför det brukade fordonet torde frågan omtrafikförsäkringens omfattning ha begränsad praktisk betydelse. I deundanlagsfall där frågan skulle kunna ha intresse synes det med fördel kunnaöverlämnas åt brukaren att själv avgöra utformningen av försäkringsskyddet. Om skador på försäkringstagarens och brukarens egendomlämnas utanför de nya traflkskadereglerna, innebär det visserligen att denskadelidande i stället kan yrka skadestånd av den som vid förandet av fordonethar vållat skadorna. Risken för att en förare skall ådra sig ett personligtskadeståndsansvar i dessa fall är emellertid begränsad. 1 regel förs fordonetav försäkringstagaren eller brukaren själv eller av medlem i hans familj.Motsatsen förekommer i huvudsak endast på arbetslivets område. Där gälleremellertid alt arbetstagaren blir skadeståndsskyldig bara i den mån synnerligaskäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarensställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. På grund häravkan det endast i undantagsfall inträffa atl fordonsföraren blir personligenskadeståndsskyldig för skador på försäkringstagarens eller brukarens egendomutanför fordonet. Även beträffande skador på förarens egendom utanförfordonet ligger det närmast till hands att de täcks av en frivilligsakförsäkring i stället för av den obligatoriska trafikförsäkringen. 1flertalet fall när skadorna har orsakals genom fordonet torde föraren varavållande till dem. Om de omfattas av trafikförsäkringen uppkommer i dessa fallfråga om jämkning på grund av förarens medvållande. En sakförsäkring, sominnebär att ersättning utgår oberoende av förarens vållande, ger alltså ettbättre skydd. a. med hänsyn härtill är det även på denna punkt lämpligt attfrihet råder beträffande utformningen av försäkringsskyddet. 1975/76:15 77 Mot bakgrund av vad jag nu har sagt förordar jag attskador som uppkommer i följd av trafik med motorfordon på försäkringstagarens,brukarens eller förarens egendom utanför fordonet inle omfattas av denobligatoriska trafikförsäkringen för det egna fordonet. Jag vill tillägga attdetta inte utesluter att dessa skador ingär exempelvis i den frivilliga delenav motorfordonsförsäkringen. Den kostnadsökning som kan uppkomma för försäkringsgivarnapå grund av ett sådant försäkringsskydd torde i fråga om stora grupper avmotorfordon vara så marginell att detta skydd inte behöver medföra någonsärskild premiehöjning. Detta torde åtminstone gälla beträffande flertaletfordon som inte används i yrkesmässig trafik. En annan typ av undantag från den förut angivnahuvudregeln om att ersättning under alla förhållanden skall utgå fråntrafikförsäkringen kan övervägas när det gäller skador som i följd av trafikmed motorfordon tillfogas fartyg, luftfartyg, järnvägståg eller spårvagnarliksom egendom som befordras med sådana transportmedel. Det kan diskuteras omman inte i dessa fall i stället bör tillämpa de regler som skall gälla närmotorfordon kolliderar med varandra. Från allmänna riskfördelningssynpunkterkan det synas naturligt alt de ekonomiska konsekvenserna av en skada, som utgörett resultat av att två så att säga likvärdiga risker sammanträffar, fördelasmdlan de verksamheter som har skapat riskerna och inte uteslutande belastar denena av dessa. Skäl talar alltså för att man låter de transportmedel som del nuär fråga om själva bära sina skador i fall då skadorna inte har vållats genomförandet av det kolliderande motorfordonet eller orsakats av bristfällighet pådetta fordon. Det kan anmärkas att en reglering av detta slag f. n. gäller iFinland och . Utredningenhar ingående behandlat denna fråga men stannat för att föreslå att de nudiskuterade skadorna skall, i likhet med andra sakskador som inte gällermotorfordon och därmed befordrad egendom, ersättas ur traflkförsäkringen påobjektiv grund. Detta förslag har i allmänhet lämnats ulan kommentarer vidremissbehandlingen. anser dock att ersättning urtrafikförsäkringen i dessa fall bör utgå endasi vid styrkt vållande påmotorfordonets sida. Det ligger i sakens natur att det endast sällan kaninträffa att fartyg och luftfartyg eller egendom som befordras med sådanatransportmedel skadas i följd av trafik med motorfordon. 1 huvudsak rör detsig, såvitt gäller fartyg, om skador som motorfordon orsakar i samband med färdpå eller av bilfäflor. Vad beträffar flygplan kan skador i första hand orsakasav s. k. områdesfordon på flygplatser o. d. Kollisioner mellan områdesfordonoch flygplan torde emellertid inte vara särskilt frekventa, och skadorna kanknappast få nämnvärd omfattning. Med hänsyn till det sagda kan del förtrafikförsäkringstagarkolleklivet i dess helhet ha endast obetydlig ekonomiskbetydelse, om skador på fartyg eller flygplan eller på egendom som befordrasmed sådana transportmedel ersätts ur trafikförsäkringen på objektiv grund.Detsamma gäller skador som kan uppkomma vid kollision mellan motorfordon 1975/76:15 78 och spårvagnar, om hänsyn tas till det ringa antaletåterstående spårvägslinjer. Frågan hur skador på de nu angivna transportmedlenbehandlas i ersättningshänseende har alltså inte sådan vikt att en särregleringbeträffande dem är påkallad. Däremotkan skador på grund av kollision mellan motorfordon och järnvägståg antas varavanligare och ha större ekonomisk betydelse. Enligt min mening bör manemellertid inte nu ta slutlig ställning till om särskilda regler bör ställasupp med avseende på trafikförsäkringens ansvar för skador på järnvägståg ochdärmed befordrad egendom. För denna fråga är det av betydelse vilket ansvar somi sin tur kommer att åvila järnvägsföretaget för skador som kan uppkomma påmotorfordonet och egendom som befordras med detta. Enligt nuvarande regler harjärnvägsföretaget endast ett principalansvar, dvs. företaget svarar bara pågrund av vållande av järnvägens "förvaltning eller betjäning". Dessaregler är emellertid f. n. föremål för en allmän översyn av utredningen (Ju1972:04) angående ny lagstiftning om befordran med järnväg. Om denna översyn resulterari nya regler om att järnvägsförelaget skall utge ersättning på rent objektivgrund för skador som orsakas genom järnvägsdriften, är det naturligt att ettmotsvarande ansvar åvilar trafikförsäkringen för skador som i följd av trafikmed motorfordon uppkommer på järnvägståg och egendom som befordras med detta.På så sätt kan man uppnå en från riskfördelningssynpunkter lämplig fördelningav skadekostnaderna. Om däremot det nuvarande principalansvarel förjärnvägsföretag behålls även i fortsättningen, kan det finnas anledning att pådenna punkt införa ett vållandeansvar också för trafikförsäkringen. 1 avvaktanpå alt slutlig ställning las till frågan om järnvägsföretags ansvar gentemotskadelidande tredje man anser jag att man bör avstå frän att föra in några särregleri denna punkt. Sammanfattningsvis förordar jag alltså att den tidigareföreslagna huvudregeln om ett objektivt ansvar för trafikförsäkringenbeträffande andra sakskador' än skador på motorfordon och därmed befordradegendom tillämpas i varje fall t. v. även när det gäller skador på andratransportmedel och egendom som befordras med sådant transportmedel. 5.4.3 Undantag från ersättningsrätten i vissa fall Liksom i personskadefallen har utredningen diskuterat omman, bortsett från regler om jämkning vid medvållande, bör ställa upp vissagenerella undantag från ersättningsrätten vid sakskada. Utredningen har härvidstannat för att föreslå sådana undantag i två fall. Det ena undantaget gällersituationer då någon brukar etl motorfordon olovligen eller följer med ellerlåter egendom befordras med ett fordon trots att han vet att det brukasolovligen. 1 sådana situationer skall ersättning till angivna personer försakskada inte utgå vare sig från försäkringen för det olovligen brukadefordonet eller från försäkringen för ett kolliderande fordon. Det andraundantagsfallet avser försummelse av fordonsägaren atl fullgöra sinförsäkringsplikt. Vid sådan försummelse skall fordonsäga- 1975/76:15 79 ren inte få ersättning for sakskada annal än i kollisionsfall.Den som följer med eller låter egendom befordras med fordonet med vetskap omatt det är oförsäkrat skall i fråga om rätten till ersättning jämställas medden försumlige fordonsägaren. Några remissinstanser har kritiserat utredningens förslagnär del gäller undantaget för olovliga brukare m. fl. från rätten tillersättning ur trafikförsäkringen för ett kolliderande fordon. Detta undantagkan enligt dessa remissinstanser leda till det otillfredsställande resultatetatt föraren av det koUiderande fordonet blir personligen skadeståndsskyldig.Andra remissinstanser anser atl rätten till ersättning för sakskada bör varainskränkt i ylterligare några fall, såsom när föraren har gjort sig skyldigtill rattfylleri eller rattonykterhet. 1 övrigt har utredningens förslaglämnats utan erinran vid remissbehandlingen. När det gäller rätten till trafikskadeersättning för skadapå egendom utanför motorfordon har jag tidigare föreslagit ett generelltundantag från ersättningsrätten i fall då egendomen tillhör fordonets ägare,brukare eUer förare. Beträffande dessa kategorier blir det därför inte aktuelltmed de särskilda inskränkningar i ersättningsrättcn som det nu är fråga om. Detåterstår emellertid att ta ställning flll om sädana inskränkningar bör görasför passagerare och lastägare. Jag delar utredningens uppfattning atl man börundanta dem från rätten till ersättning för skada på egendoni utanför fordonet,när detta med deras vetskap brukas olovligen. Däremot anser jag inle att detfinns anledning till ett sådant undantag när fordonet med deras vetskap saknarföreskriven trafikförsäkring. Inte heller i andra situationer finns det enligtmin mening fog för att inskränka passagerares eller lastägares rätt tUlersättning för skada på egendom utanför fordonet. När det gäller fall då ett fordon brukas olovligen och deti samband med kollision uppkommer skada på egendom, som tUlhör den olovligebrukaren eller den som följde med eUer lät egendom befordras med fordonet medvetskap om att det brukades olovligen, anser jag liksom flera remissinstanseratt man, bl. a. av hänsyn till det kolliderande fordonets förare, inte börinföra något undantag för de angivna personerna från rätten till ersättningfrån det kolliderande fordonets trafikförsäkring enbart på den grunden att detär fråga om olovligt brukande. 5.4.4 Medverkan på den skadelidandes sida Av skadeståndslagen följer att skadestånd med anledning avsakskada jämkas efter vad som är skäligt, om vållande på den skadelidandes sidahar medverkat till skadan. På trafikskadeområdet gäller f. n. motsvaranderegler. linligt utredningen bör man behålla de nuvarandebestämmelserna om jämkning på grund av medvållande flll sakskada. Utredningenframhåller emellertid atl vissa olägenheter kan uppkomma som följd av atl olikamedvållanderegler blir tillämpliga vid personskador och vid sakskador. På grundhärav förordar utredningen atl försäkringsgivarna i trafikförsäkringsvillkorenförbinder sig att vid mindre sakskador påkalla jämkning endast när denskadelidande själv har medverkat till skadan uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. Utredningen förutsätter att staten i motsvarande omfattningfrivilligt avstår från atl påkalla Jämkning. 1975/76:15 80 Utredningens förslag har i allmänhet lämnats utan erinranvid remissbehandlingen. har uttryckligen förklarat siginte ha någon erinran mol att försäkringsgivarna avstår från jämkning i denutsträckning som utredningen har förordat. Några remissinstanser, bl.a. JK,anser emellertid att en sådan begränsning i jämkningsmöjligheterna bör kommatill uttryck i en lagregel. framhåller å andra sidanatl regelsystemet inte bör kompliceras med några specialregler av detta slag. När detgäller sakskador talar inte sociala och humanitära synpunkter med samma styrkasom vid personskador för en begränsning av jämkningsmöjligheterna på grund avmedvållande. 1975:12, där förslag till nya regler om jämkning vidpersonskada lades fram, har jag också anfört att man för sakskadornas del intebör överväga några mer ingripande förändringar av den medvållanderegel som nufinns i skadeståndslagen. På trafikskadeområdet gäller visserligen den skillnaden iförhållande till den allmänna skadeståndsrätten att trafikskadeersättningenutgår ur en försäkring och inte betalas av någon enskild person. Enunderlåtenhet att jämka ersättningen när den skadelidande är medvållande gåralltså inte ut över någon enskild person som är ansvarig för skadan. På grundhärav kan det övervägas att införa en jämkningsregel som är mer förmånlig förden skadelidande än den allmänna medvållanderegeln i skadeståndslagen. anser jag emellertid att man inte kan ta ställning till denna frågautan att ha ett mer omfattande utredningsunderlag rörande frågans ekonomiskabetydelse än som föreligger i detta lagstiftningsärende. Jag delar alltsåutredningens uppfattning att den regel som finns i skadeståndslagen om jämkningpå grund av medvållande till sakskada i princip bör tillämpas också påtrafikskadeområdet. har framhållit kan det emellertid i vissa fall vara förenat medolägenheter, om olika medvållanderegler skall tillämpas när en person vid entrafikolycka tillfogas både person- och sakskada. För personskadornas del skallju, enligt vad jag har förordat, jämkning kunna ske bara om denskadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat tillskadan. Det skulle därför kunna ifrågasättas att tillämpa samma principer ävenvid sakskador, när de sammanträffar med personskador. Att ställa upp enlagregel med detta innehåll kan dock inte gärna komma i fråga. a. kan detknappast vara rimligt att för sakskador som tillfogas olika personer vid sammaskadetiUfäUe tillämpa skilda medvållanderegler beroende på om personen ocksåhar åsamkats personskada eller ej. Vill man åstadkomma en enhetlig medvållandebedömning anserjag liksom utredningen att den bästa lösningen är att försäkringsbolagen, pådet sätt som utredningen har förordat, förbinder sig att upp tUl en viss värdegränsunderlåta jämkning vid sakskada, när den skadelidande inte själv uppsåtligeneller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Enligt vad utredningenuppgetl har trafikförsäkringsanstalterna accepte- 1975/76:15 81 rat dessa riktlinjer för en frivUlig lösning av frågan. Med hänsyn lill vad Jag nu har sagt anser jag atttrafikskadelagen inte bör innehålla någon särreglering av medvållandefrågan vidsakskador utan att det i stället får överlämnas åt berörda parter påtrafikförsäkringsområdet att inom ramen för de förut angivna riktlinjerna sökanå en för både de skadelidande och övriga parter godtagbar och från skaderegleringssynpunktsmidig lösning. Också när en skada skall regleras avtrafikförsäkringsföreningen eller av staten bör jämkning ske enligt de normersom försäkringsbolagen kan komma atl lillämpa. Jag förordar att regeringenutverkar bemyndigande alt meddela erforderliga bestämmelser förstatens vidkommande. Vid medverkan på den skadelidandes sida till kollisionsskadagäller f. n. att Jämkning i vissa fall kan ske på grund av vållande vidförandet av det fordon som den skadelidande färdas i även om detta vållandeinte kan tillräknas den skadelidande själv som medverkan. Detsamma gäller närkollisionsskadan har orsakats av bristfällighet på detta fordon. Dessa reglerinnebär aUtså bl. a. att den skadelidande identifieras med annan person på hanssida som genom vållandet eller brislfälligheten har medverkat till skadan ellersom ej har kunnat visa atl sådant förhållande inte har medverkat till skadan.Sådan identifikation sker dock bara mellan ägare, brukare och förare av deinblandade fordonen. När skada uppkommer på befordrad egendom som tillhör annanperson riskerar denne inle jämkning i hithörande fall. De angivna identifikationsgrundsatserna bör enligtutredningens mening i princip upprätthållas i den nya lagstiftningen. Iöverensstämmelse med förslaget om att ersättningsansvar i kollisionsfallenskall inträda endast vid styrkt vållande eller bristfällighet föreslårutredningen dock att Jämkning skall ske bara när det visas att motsvarandeförhållande föreligger på den skadelidandes sida. Identifikationen skall enligtförslaget liksom omfatta endasi ägare, brukare och förare. Ägarensersättning skall dock inte jämkas när fordonet har brukats olovligen. Utredningens förslag i denna del har inte kommenterats avnågon remissinstans. För egen del ansluter Jag mig till förslaget att jämkningskall ske bara när det kan visas att det påkörda fordonet har framförts vårdslösteller att bristfällighet på fordonet har medverkat flll skadan. Däremot ställerJag mig tveksam till de identifikationsgrundsatser som utredningen harföreslagit. Enligt min mening ligger det nära till hands alt de som har Sammagrund för sin rätt till ersättning också behandlas lika i fråga om Jämkning.Det innebär att även den som befordrar egendom med fordonet skuUe identifierasmed ägaren, brukaren och föraren. Så sker i elt motsvarande fall när fartygkolliderar (se 220 § sjölagen). Genom en fullständig identifikation underlättasockså skaderegleringen. Ytterligare kan framhållas atl även om det teoretiskt settinnebär en viss trygghet för lastägaren att man underlåter att Jämkatrafikskadeer- 6 Regeringen 1975. 1975/76:15 82 sättning i hithörande fall, så torde frågan i praktikensakna större ekonomisk betydelse. Om egendom befordras med motorfordon ärkollisionsrisken bara en av de risker som föreligger för att egendomen skallskadas. Inträffar en kollision är det ur lastägarens synvinkel en tillfälligomständighet, om vållande från annat fordon har medverkat. Vill lastägaren hasäkerhet för att inte utsättas för ekonomisk förlust, bör egendomen skyddas aven särskild försäkring. Det kan tilläggas att vid transportavtal ansvararfraktföraren för den befordrade lasten enligt särskilda regler ivägtransportlagen (1974:610) resp. - vid internationella transporter - lagen(1969:12) med anledning av tillträde till konventionen den 19 maj 1956om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR-lagen).Vägfraklförare har regelmässigt sitt ansvar täckt av särskildansvarsförsäkring. Mot bakgrund av vad Jag nu har anfört förordar jag attJämkning av ersättningen i kollisionsfaU skall ske så snart någon på den skadelidandessida har medverkat till skadan på sätt som har angetts. 1 motsats tillutredningen anser Jag atl sådan Jämkning bör kunna ske även om fordonet harbrukats olovligen. Detta torde stå i överensstämmelse med försäkringsbolagensnuvarande skaderegleringspraxis. 5.5 Skadestånd för trafikskada De trafikskadercgler som Jag förut har förordat innebäratt personskador och i vissa fall även sakskador ersätts ur trafikförsäkringenför vederbörande fordon. 1 fall då skada som i och för sig täcks avtrafikförsäkring orsakas av någon som enligt allmänna skadeståndsrätlsligaregler är ansvarig för den, uppkommer frågan om den skadelidande skall hamöjlighet att yrka skadestånd av honom eller om den skadelidande skall varauteslutande hänvisad till trafikförsäkringen med sina ersättningskrav. Enligt utredningens mening bör ersättningarna förtrafikskador så långt del är möjligt bäras slutligt av motorfordonsägarna viatrafikförsäkringen. Utredningen föreslår visserligen inte någon begränsning irätten atl yrka skadestånd i fall då den skadelidande också är berättigad tilltrafikskadeersättning. Om skadestånd utges av någon som enligtskadeståndsrättsliga regler är ansvarig för skadan, skall han emellertid enligtutredningens förslag träda in i den skadelidandes rätt till ersättning fråntrafikförsäkringen. Skadan kommer på så sätt att bäras slutligt av dennaförsäkring. Utredningens förslag i denna del har i allmänhet inte möttnågon erinran vid remissbehandlingen. Från något håll ifrågasätts dock om denskadelidande bör ha möjlighet att framställa skadeståndskrav i sådana fall närhan också har rätt till trafikskadeersättning. Som Jag har nämnt skall den ersättning urtrafikförsäkringen som utgår vid vissa trafikskador bestämmas enligt skadeståndsrättsligagrunder. Del innebär alt den skadelidande i regel inte har något egentligtbehov av alt vid sidan av denna ersättning kunna framställa skadestånds- 1975/76:15 83 anspråk mot den som enligt skadeståndsrättsliga regler äransvarig för skadan. Denne har å andra sidan ett intresse av att inte utsättasför sådana krav när ersättningen i stället kan utgå ur trafikförsäkringen.Visserligen skulle han inte behöva slutligt stå för denna ersättning, om mansom utredningen har föreslagit berättigar honom att till den del han har utgettskadestånd träda in i den skadelidandes rätt till trafikskadeersältning. Ensådan ordning skulle emellertid leda till extra besvär för honom. Det nu anförda talar för alt man inför en ordning enligtvilken anspråk på skadestånd med anledning av trafikskada inte får görasgällande i den mån den skadelidande har rätt till trafikskadeersättning. Mot ensådan ordning talar emellertid andra omständigheter. Särskilt när skadan harvållats av någon med vilken den skadelidande står i avtalsförhållande måste deti många fall vara både naturligt och praktiskt att den skadelidande vänder sigmot avtalsparlnern i stället för mot vederbörande trafikförsäkringsanstalt. Atthelt utesluta möjligheten att yrka skadestånd i dessa fall skulle också stridamot de internationella avtal om godsbefordran på väg eller järnväg som gällerför del. Att å andra sidan göra skillnad mellan skadeståndsanspråk ioch utom avtalsförhållanden skulle leda till betydande gränsdragningsproblem.Några direkta olägenheter av att hälla skadeståndsmöjligheten öppen även iulomobligatoriska förhållanden torde inle heller uppkomma. Man kan nämligenräkna med att den skadelidande i dessa fall kommer att så gott somundantagslöst vända sig mot trafikförsäkringen med sitt ersättningskrav. Med hänsyn till vad jag nu har sagt bör det i princip inteföreligga något hinder mot att den som har utsatts för en trafikskada görgällande anspråk på skadestånd, även om han också är berättigad tilltrafikskadeersättning för samma skada. För tydlighetens skull bör en särskildregel härom tas in i trafikskadelagen. bör föreskrivas att den som iett sådant fall har utgett skadestånd inträder intill det utgivna beloppet iden skadelidandes rätt till trafikskadeersättning. På en punkt finns det emellertid anledning att uppställabegränsningar i rätten alt yrka skadestånd. Om den skadelidandes rätt fllltrafikskadeersättning har satts ned eller fallit bort på grund av omständighetsom beror av den skadelidande själv - anspråket har t. ex. preskriberats bördet i regel inte gå ut över den skadeståndsskyldige att det inte finns någonersättningsrätt som han kan träda in i. 1 etl sådant fall bör alltså anspråk påskadestånd i princip inte kunna göras gällande. Undanlag bör dock gälla i falldå särskilda skäl föreligger. Sålunda kan det exempelvis i avtalsförhållandenibland vara rimligt att den skadelidande får göra gällande anspråk påskadestånd, även om rätten till trafikskadeersättning har fallit bort.