prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — När skadestånd sammanträffar med förmån som bör inverkavid prövningen, kan skadeständsbeloppel bestämmas antingen till den lidnaskadan eller förlusten med förordnande all vid betalningen avräkning skall skeav samordningsförmänen (bruttosamordning) eller till den del av skadan ellerförlusten som samordningsförmånen inte täcker (nellosam-ordning). Vidbruttosamordning följs skadestånd och samordningsförmän åt under hela den tidsamordningen är aktuell. Om samordningsförmänen varierar i slorlek inverkardelta också på skadeståndets storiek. Vid nettosamordning däremot avgörs fråganom skadeståndets storlek i princip med hänsyn till storleken av samordningsförmänenvid tidpunkten för skadesländsprövningen. Kommittén framhåUer att nettometoden genom sin enkelhethar avsevärda fördelar framför bruttometoden. Den stämmer ocksä bäst med delfaktiska förhållandet att skadeståndet i alll högre grad bara är enrestpost vid sidan av de andra ersätlningsanordningarna. Om regressrätt inteföreligger belräffande någon av de andra förmånerna, kan denskadeståndsskyldige räkna med att hans förpliktelse inle omfattar mer änrestposten. En eventuell regressulövning gör däremot brutlosamordningnödvändig. Regress är emellerlid mindre vanlig belräffande förmånerna vidsidan av skadeståndet. Kommittén förordar att sådan regressrätt ifortsättningen inte skall kunna utövas ens i de faU där rätlen alltjämt utnyttjas,vilket är förhållandel främst med statlig sjuklön. Mot den bakgrunden anserkommittén all samordningen i framliden bör ske enligt nellometoden. Visserligeninnebär denna metod, atl skadeståndet inte påverkas av om samordningsförmånernai framtiden ändrar slorlek eller upphör alt ulgå. är emellerlid enliglkommilléns mening inget argument mol metoden. Om mera påtagliga förändringar avdella slag kan vänlas, bör skadeståndet anpassas härlUI redan frän början. Iövrigt bör man kunna accepiera den över- eller underkompensation som uppkommervid mera mättliga förändringar. I enlighet med det anförda förordar kommittén enbestämmelse enligt vilken skadestånd med anledning av inkomstförlust eUerförlust av underhåll skall samordnas enhgt nellometoden med periodiska förmånerenligt socialförsäkringen eller författning som bygger på yrkesskadeförsäkringslagensgrunder, med sjuklön eller pension som utges av arbelsgivare på grund avanställningsavtal, med pension som utgår på grund av kollektivtiänslepensionsförsäkring och med periodisk ersättning på grund av olycksfalls-eller sjukförsäkring. 4.5 Ersättningsnivån vid personskada Kommittén framhäller alt principen om fullt skadeståndinte är oomlvistad i värl land. Under senare är har den frägan alllmer kommit iblickpunklen, om man inle borde införa en maximering av skadestånden vidpersonskada. En regel av detla innehåll skulle vara elt led i den strävan altjämna ut inkomstskillnaderna mellan olika grupper av medborgare som hittillshar kommit lill uttryck främsi i skallelagstiftningen. Del skulle vidare pälängre sikt vara lättare att uppnå att de allmänl verkandeersätlningsanordningarna - framför allt socialförsäkringen hell övertarskadeståndets funktioner när del gäller all gottgöra inkomstförlust och förlustav underhåU. Förutom sociala och samhällsekonomiska syften skulle enstandardisering av skadestånden tillgodose försäkringsmässiga intressen ansvarsförsäkringen skulle redan i skadeståndsreglerna få ell maximum för denmöjliga omfaltningen av de skador som den skall läcka. ytterligare motiv äratt man med en begränsning av skadeständsnivän kunde uppnå större nordiskrättslikhet när del gäller ersällning vid personskada. Tankegångar av delta slag fördes fram av chefen förjustitiedepartementet i den proposition som läg till grund förskadeståndslagen (prop. Kommittén har med anledning härav tagit uppfrägan om en begränsning av ersättningsnivån vid personskada till närmarebehandling. Kommittén diskuterar därvid tvä huvudalternativ, nämligen å enasidan en så föga ingripande begränsningsregel att den endast träffar de högslainkomsttagarna dvs. inkomster som överstiger 12 å 15 basbelopp och å andrasidan en regel med följder även för förhållandevis låga inkomster - inkomsteröver 7,5 å 10 basbelopp. Mot en regel om begränsning pä hög nivä lalar enligtkommittén flera skäl. Atl döma av tillgänglig statistik har högainkomstunderiag varit mycket ovanliga i skaderegleringen. De beloppsom frigörs för andra ändamäl skulle därför antagligen bU så obetydliga altreformen från den synpunkten är helt förfelad. Inte heller förförsäkringsbolagen skulle reformen troligen t. v. bli annat än margineU. Denskulle vidare le sig oskälig för en inte obetydlig grupp av personer, vUkasinsalser annars värderas högt, och knappast vara värd de lekniskakomplikationer som den för med sig inom personskadereglernas ram, särskilt vidsamordningen med andra förmåner. Endastgenom en regel om begränsning på relativt låg nivå kan man enligt kommitténvänta praktiskt betydelsefuUa resultat av del slag som åsyftas. Kommillénifrågasätter emellerlid om ens en sådan reform skulle ge sä slorasamhällsekonomiska och andra vinster att dessa kan accepteras som argument. Denskulle Iräffa en slor mängd löntagare och andra, av vilka många saknarmöjlighet eUer resurser all skaffa fullgott kompletterande skydd genom egenförsäkring. Enligl kommilléns mening är det ocksä föga tilltalande atl sälla ininkomstutjämnande åtgärder just när en inkomsttagare drabbas av allvarligpersonskada. Man kan inle heller förbigå de lekniska svårigheter som enbegränsningsregel skulle föra med sig när del gäller all beslämma ersättningeni personskadefallen. T. o. m. en regel pä hög nivä kan vänlas innebärakomplikationer som inte enbart blir av teoretiskt intresse. En regel på lägnivå skulle självfallel mera allmänt leda lill besvärligareskadeslåndsuträkningar. Kommitténhar av dessa skäl stannat för all inte föreslå någon begränsningsregel.Kommittén framhäller all den allmänna jämkningsregel som berörs närmare i detföljande ger vissa möjligheter atl begränsa verkligt slora skadestånd, t. ex. isituationer där försäkringsbeloppet inle räcker till. 1 övrigl bör de socialarättvise- och jämlikhelssynpunkler, som skulle uigöra de väsentiiga skälen begränsningsregel, enligt kommitléns mening kunna pä ell effektivt sätllillgodoses genom skattelagstiftningen. Skadeståndsreglerna mäsle i självaverket anses som etl ganska olämpligt instrument för inkomstutjämning.Skattereglerna är i och för sig mera lämpade för detta syfte, inte minst därföratl de i allmänhet drabbar medborgarna pä samma sätt före och efterskadefallel. I Skadestånd III diskuterar kommittén om skadeståndslagensbeslämmelse om jämkning vid medväUande helt stämmer med de tankegångar som iövrigt framträder inom modern svensk skadeståndsrätl. De motiveringar som kananföras till stöd för bestämmelsen finner kommittén inte bärande. ex. argumentet att jämkning vid medvållande skulle vara av värde frånprevenlionssynpunkl eller med hänsyn tiU allmänhetens rättsmedvetande. Inteheller från systematisk eUer rättsteknisk synpunkt framslår beslämmelsen somnödvändig. EnUgl kommilléns mening präglas den alllså av i någon mån föråldradeåskådningar eller av samhällsförhållanden som närmast liUhör en gången tid,före försäkringens genombrott. Mot detta står de sociala och humanitära hänsynsom talar för alt en behövande skadeUdande skaU få ojämkad ersättning, även närhan genom oförsiklighel medverkat till skadan. Framför allt gäller detla ipersonskadefallen. Vid sakskada och ren förmögenhetsskada framträder knappastnackdelarna med nuvarande principer lUca klarl. Enligl kommillén kan de emellerlidäven vid sådana skador ibland leda lill slötande resultat. Kommillén förklarar sig emellertid inte vara beredd att idella sammanhang förorda några mera långtgående ändringar i gällande räll.Kommittén föreslår endasi att man i nägon mån skall utvidga möjligheten atl lahänsyn lill andra faktorer än skuldgraden vid skälighetsbedömningen imedvållandefall. Enligl kommitténs ståndpunkt skall visserligen graden av skuldpå ömse sidor liksom hiltills vara den viktigasie faktorn vid prövningen om ochi vilken mån skadeståndet bör jämkas. Men dessulom bör också pariernasekonomiska förhållanden kunna beakias. Nedsättning på grund av medväUande börinle kunna gå så långt all den framstår som obUlig mol den skadelidande. Pågrund härav föreslär kommillén en omformulering av jämkningsregeln som innebäralt, om medvållande föreligger på den skadelidandes sida, skadeståndet jämkasefter vad som finnes skäligt med hänsyn tUl graden av vållande på ömse sidoroch omständigheterna i övrigl. Kommittén framhåller atl den föreslagna reformen får sinstörsta betydelse i personskadefallen. Framför allt gäller delta i tre fall därslarka sociala och humanitära skäl lalar för atl förbättra den skadelidandesslällning, nämligen när arbetstagare har skadats genom olycksfall i arbetet,när fotgängare och cyklister har skadats i Irafiken samt vid skadeståndskrav avefterlevande tiU omkommen person som har varit medvållande liU dödsolyckan.Undanlagsvis kan reformen emellerlid få betydelse även vid sakskada eller renförmögenhetsskada. 1Skadestånd V går kommittén etl sleg vidare när del gäUer medvållande tillpersonskada. Kommittén erinrar om all de nuvarande medvållandereglerna ipersonskadefallen kan leda till följder som från sociala och humanitärasynpunkler svårligen kan accepteras. Inte sällan får den skadelidande underhela Uvel lida för en lillfällig oaktsamhet, om skadeståndet jämkas på grund avmedvållande. Om man ger fullt skadestånd även i medvällandefallen, slås riskeni stället ut på flera händer. Skadeståndet läcks nämligen oftast avansvarsförsäkring eller trafikförsäkring. Däremoi kan man inte rimUgen räknamed all den skadelidande alllid har egel försäkringsskydd som läcker denborljämka-de delen av skadeståndet. Som kommittén framhållit i Skadestånd 111har den nuvarande medvållanderegeln knappast något värde frän prevenlionssynpunklnär det är fräga om personskador. De ekonomiska följderna för deskadeslåndsskyldiga och deras försäkringsgivare, som elt borttagande av dennaregel skuUe kunna leda lill, kan inte heller vänlas bli allvarliga ens om ensädan reform betraktas isolerad. De blir det än mindre om reformen ses som endel av kommitléns samlade förslag, som i vissa avseenden innebär allskadesländsbördan lättas för den skadeståndsskyldige. Av dessa skäl bör enliglkommittén för personskadefallen uppställas den huvudregeln att fullt skadeståndskall utgå även när medvållande liU skadan föreligger pä den skadelidandessida. Kommillén framhäller alt del i vissa fall dock kan länkasföreligga ell iniresse av atl kunna jämka skadestånd pä grund av denskadelidandes Elt sådani fall är när den skadelidandeuppsåtligen har medverkat lill sin skada. Även vid grovt medvållande börjämkning kunna ske. skulle del nämligen kunna tänkas strida mot mängamänniskors rättsmedvetande, om den skadelidande inte pä nägot sätt skulle blilidande för sin oaktsamhet. Ocksä i en del andra situationer, där uppsåt ellergrovt medväUande till skadan inle föreligger, kan det enligl kommittén ligganära till hands att sälta ned skadeståndet. kan en personskada synasi så väsentlig grad orsakad av den skadelidandes egel handlande, att del skullevara föga rimligt att döma ul full ersättning även om man kan konstatera ettvisst vällande ocksä på motsidan. Enligt kommitténs mening skulle det inte varalämpligt, om domstolarna i situationer av denna typ endast hade all väljamellan all döma ul ojämkad ersättning och att helt ogilla skadeståndstalan.Kommittén anser därför all jämkning bör kunna ske i dessa fall, om det framstårsom skäligt med hänsyn till graden av vällande pä ömse sidor, den utsträckningvari parterna kan anses ha medverkat till skadan och omständigheterna iövrigl, bl. a. parternas ekonomiska förhällanden. En annan situalion, där delenligt kommittén kan verka otillfredsställande atl ställa domslolarna införvalet mellan allt eller intet, är när den skadelidande kan anses ha accepteratrisken för den skada som inträffat. Jämkning efter skälighet bör alltså varamöjlig även vid onödigi risklagande. Kommittén framhäller slulligen att det,bortsett från de nu berörda fallen, är svårt all finna lypsituationer där detkan anses direkt stötande eller klart olämpligl att hålla fast vid en huvudregelom fullt skadestånd vid medvållande. Det är' dock tänkbart att det i andra,säregna fall kan le sig rimligt atl nedsätta ersättning för personskada vidmedväUande. En ny jämkningsregel bör därför inte utesluta denna möjlighet.Kommittén betonar dock att jämkningsmöjlighelen över huvud laget skallutnyttjas mycket äterhållsaml, när inte medvållandel är grovt. Delta bör ilagtexten markeras genom att synnerliga skäl fordras för jämkning i dessa fall. Sammanfattningsvis innebär kommitténs förslag, att jämkningpä grund av medvållande lill personskada fär ske endast om den skadelidandesjälv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat lill skadan ellerom annars synneriiga skäl föreligger, såsom att skadan väsentligen framstår somsjälvförvållad eller all den skadelidande medvetet och utan rimlig anledninghar utsatt sig för risk alt skadas. Den nya regeln om medvållande vid personskada bör enliglkommilléns mening kunna tillämpas även inom området för de flesta skadesländsrättsligaspeciallagar. 1 vissa fall fordrar della lagändring. Sälunda föreslås attnuvarande medvållanderegler i 2 § bUansvarighetslagen, 1 § andra slyckelluftfarlsskadelagen och 7 § första styckel elanläggningslagen ersätts av enbestämmelse vari hänvisas lill den förordade nya medvållanderegeln iskadeståndslagen. 4.7 Jämkning av oskäligt betungande skadestånd Kommillén framhäller till en början att del i gäUande rättinte finns någon allmän jämkningsregel, som kan tillämpas vid alla lyper avskadeslåndsskyldighet och för alla kategorier av ansvariga. Enligl kommitténsmening är det emellertid inte tillfredsställande att den som har ådragit sigskadeståndsansvar oviUkorligen måste utge full ersällning utom i speciella,avgränsade undantagsfall. Detla stämmer knappast med de värderingar som i daggör sig gällande inom civilrätten i övrigl. Tendensen går där mol all manförsöker undvika stela regler, som mäsle tillämpas oavsett om de medförolämpliga och stötande konsekvenser i del enskilda fallel. Modern svensklagsliftning lämnar i alll större utsträckning utrymme för avvikelser fränhuvudreglerna i särskilda fall, där starka billighelsskäl talar för en annanlösning, t. ex. genom de generalklausuler som tillåter jämkning avavtalsvillkor vilkas tillämpning skulle leda till olUlbörligt resultat. Enligt kommittén finns del slarka skäl all på liknandesäll lämna vissl utrymme för en skälighetsbedömning inom skadeståndsrätlen. Enreform i denna riktning har inte säUan föreslagits i nordisk juridisk debatt påsenare år, och de nordiska skadeständskommiltéerna är i princip eniga om attden är motiverad. Inte minst påkallas reformen av de ökade skadeståndsriskernai dagens samhälle, varigenom ell skadeståndskrav lätt kan bli ödeläggande förden enskUdes ekonomi. Om domslolarna nödgas välja mellan all antingen åläggafull skadeslåndsskyldighet eller också helt ogilla skadeståndstalan, kan de isådana situationer tänkas bli benägna all välja den senare lösningen för attskona de ansvariga en tendens som skuUe framstå som olycklig ocksä från deskadelidandes synpunkt. Mot enallmän jämkningsregel skulle visserligen kunna invändas att det med hänsyn lillskadeståndets preventiva betydelse är väsentligt att principen om fullersättningsskyldighet upprätlhälls. Enligl kommitténs mening är emellertiddenna invändning inte bärande. Hur del än förhåUer sig med skadeståndetsprevenliva effekl anser kommittén att i varje fall en regel om alt skadeståndetunder vissa förutsättningar skall kunna nedsättas inte kan möta nägon allvarligareerinran från denna synpunkl. En annan invändning som kan synas ha något siörrelyngd hänger samman med det förhållandet att ansvarsförsäkringen har blivitalltmera vanlig i vårt land. Kommittén framhåller att del uppenbariigen inle ärmotiverat att av sociala skäl jämka ett skadestånd som läcks av försäkring ochalt det kan diskuteras om inte en jämkningsmöjlighet rentav är ägnad attmotverka ansvarsförsäkringens utbredning, efiersom skadeståndsskyldigheienskulle framstå som ett mindre aUvarligt hot om en sådan regel införs.Emellerlid anser kommittén inle heller dessa betänkligheter ha någon väsenlligbetydelse. Den osäkra möjligheten att ell slorl skadestånd kan nedsättasdärför atl del är oskäligt lorde sällan eller aldrig avhälla nägon från allförsäkra sig. Vidare kan en jämkningsregel behövas även när ansvarsförsäkringfinns. Försäkringsskyddet för både privatpersoner och företagare är nämligenbegränsal genom åtskiUiga undantags- 1 saml Nr 12 klausuler, ofta med ganska slor praktisk betydelse. Manfär vidare räkna med all den ansvarige av förbiseende underlåtit all försäkrasig eller alt förnya sin försäkring. medför emellertid en allmän jämkningsregel frän en synpunktobestridligen vissa nackdelar. Genom att den måste hänvisa lill enskälighetsbedömning av något slag är det ofrånkomligt att den fär etl i vissmån obestämt innehåll. Det är vidare uppenbart alt en skälighetsregel inte ärägnad all läggas lill grund för en uppgörelse mellan parterna utom rätta. Trotsatt en allmän regel om jämkning efter skälighet på detta sätt kan verkadiskutabel ur vissa aspekter anser kommittén dessa invändningar väga lätt ijämförelse med regelns fördelar. Kommillén har därför stannat för atl en aUmänjämkningsregel bör införas i skadeständslagsliftningen. a. med hänsyn tillriskerna för rätlsosäkerhel och svårigheterna för domstolarna alt slå fast vadsom är en rimlig och ekonomiskt lämplig lösning i det enskilda fallet villkommittén dock inte ge dem någon allmän möjlighet att bestämma skadeståndetsstorlek efter fritt skön. Jämkningsregeln bör enligl kommitténs mening användasbara för att hindra klart obilliga och stötande resultat. När detgäller jämkningsregelns närmare utformning anser kommittén att denskadelidandes ekonomi och försäkringar eller försäkringsmöjligheter inte börutgöra självständiga jämkningsskäl. Avgörande för spörsmålet om nedsättning avskadeståndet alls skall komma i fräga bör enbart vara förhållandena pä denskadeståndsskyldiges sida. Den första fråga som en domstol får ställa vidjämkningsbedömningen är alltså om det skadestånd som den ansvarige kan ansesskyldig alt utge enligl övriga skadeståndsrättsliga regler skulle i sådan gradbelasta hans ekonomi, alt det i varje fall från denna synpunkl ter sig obilligtatl döma ul beloppet. Besvaras denna fräga nekande, är del redan klart altjämkningsbesläm-melsen inte kan åberopas. Annars blir nästa spörsmål, om delmed hänsyn lill förhållandena i övrigl ändå är rimligt atl ojämkad ersättningutgär. Vidavgörandet av om skadeståndet är alt anse som oskäligl med hänsyn lill denansvariges ekonomiska förhällanden blir det enligt kommittén av betydelse, omskadeståndet täcks av ansvarsförsäkring. Härmed får likställas det fallet atlden ansvarige är en s. k. självförsäkrare, dvs. elt rättssubjekt - staten, ensiörre kommun eller elt storförelag - som kan räkna med en sådan riskutjämninginom den egna verksamheten alt del är ekonomiskt fördelaktigt atl inte tecknaförsäkring. I sådana fall kan skadeståndet enligl kommitléns mening aldriganses som en oskälig belastning för den ansvarige. Jämkning bör alltså kunnakomma i fräga endasi beträffande skadestånd som i sista hand måste utges av denansvarige själv utan att självförsäkring föreligger. Den omständigheten alt denansvarige har underlåtit alt teckna ansvarsförsäkring bör dock i vissa fallutgöra elt självsländigt skäl mot jämkning. Är det fräga om en företagare,ligger det nära till hands alt anse del höra lill god ordning all han harsådant försäkringsskydd. Annars får han stå sitt kast och betala skadeståndet, hur betungande del än är. I varje fall bördelta gälla, när han av kostnadsskäl, i obefogad optimism eller av liknandeskäl medvetet låtit bli att försäkra sig. Pä samma sätl kan man däremot intebedöma motsvarande underlåtenhet av privatpersoner. 1 varje fall f. n. börjämkningsregeln kunna tillämpas när en privatperson saknar försäkring, oavsettanledningen härtill. Del är emellerlid tänkbart atl ansvarsförsäkringen i enframtid får en sädan utbredning bland privatpersoner, all man åtminstone avvissa kategorier bland dem kan kräva nära nog lika mycket som av en företagare,när det gäller all hålla sig med försäkringsskydd. Om den skadeståndsskyldiges försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter inle ulgör skäl mol jämkning, bUr jämkningsfrågan, somförut nämnts, i första hand beroende av hans ekonomiska förhållanden i övrigt.Enligl kommittén bör jämkning inte komma i fråga, om den skadeståndsskyldigekan väntas klara av skadeståndsbetalningen ulan alltförslora uppoffringar. Etl visst riktmärke för denna bedömning kan vara denlevnadsstandard som en löntagare med genomsnittsinkomst har , dåhan av nägon alldaglig anledning frivilligt inskränker sin livsföring, 1. ex.för alt sköta avbetalningarna pä en bil eller amorteringar på eltbosätlningslän. Är del tydligt atl den ansvarige måste inskränka sig väsentligtmera än i sädana fall eUer måste fortsätta inskränkningarna , kan skadeståndet ofta anses oskäligt betungande från hans synpunkt.Vid prövningen av den ansvariges ekonomi bör hänsyn emellertid las även tillhans förmögenhetsställning. Har han förmögenhet, lorde han som huvudregel fäanses skyldig atl utge dess värde till den skadelidande, hur hans ekonomiskaförhällanden än ligger till för övrigt. A andra sidan mäsle domstolen vidprövningen självfallel ocksä beakta den ansvariges skulder utöver skadeståndet.Ofta blir del nödvändigl att domstolen gör en prognos, hur den ansvarigesekonomiska förhållanden kommer alt gestalta sig i framliden. Kommitténframhåller i della sammanhang alt den skadelidande inle lorde ha möjlighet en förbättring av den ansvariges ekonomi väcka ny talan med yrkande om altutfå skadestånd uiöver den jämkade ersällning som förut dömts ut. Kommillén harinte funnil skäl atl föreslå nägon lagändring på denna punkl. Som förut berörts anser kommittén att den skadelidandesförhällanden inle bör uigöra nägot självständigt skäl lill jämkning. Dettahindrar dock inle att den skadelidandes större eller mindre behov av ersättningi vissa fall bör kunna inverka på jämkningsregelns lillämpning. Frägan huruvidadel är oskäligt atl ålägga den ansvarige full ersättningsskyldighet kan enligtkommittén inte gärna bedömas hell ulan hänsyn lill den skadelidandes situalion.Del kan tänkas att sädana ömmande förhällanden föreligger pä den skadelidandessida, all redan en reduktion av skadeståndet kan framstå som stötande. I varjefall när del gäller atl bestämma ett jämkat skadestånd lill skäligt belopp ärdel naturligt alt den skadelidandes behov av ersättning kan komma in i bilden.Jämkningsregeln får inle handhas på det sättet att resultatet visserligen bUrrimUgl frän den ansvariges synpunkl men i släUet blir klart obilligt mot .den Dennes förhällanden bör på della säll kunnaväga med vid prövningen av jämkningsfrågan, dock utan all uigöra nägonsjälvständig jämkningsgrund. En annan omständighet som enligt kommitténs mening börkunna fä betydelse vid skälighetsbedömningen är graden av den ansvariges skuld.Skuldgraden bör visserligen inle utgöra något självständigt skäl för jämkning.Däremot bör det kunna utgöra etl skäl mot jämkning all den ansvarige medvetetlagil en risk kanske för atl nedbringa koslnaderna i sin verksamhet, kanskeav nonchalans eller hänsynslöshet. Jämkningsregeln är i allmänhet inte avseddför sädana fall. A andra sidan behöver jämkning inte vara utesluten ens vidskada i samband med uppsätliga brolt, om i övrigt slarka skäl - t. ex. hänsynliU den brottsliges möjligheler lill återanpassning - lalar för att lindraskadeståndsansvaret. Som huvudregel bör dock gälla att skadestånd pä grund avuppsåtligt brolt inle jämkas.