prop · FY036 · 1975-12-31 00:00:00 — Beredningenutvecklar i anslutning till behandlingen av vilken egendom som bör ingå ikonkurs frågan om arvs- och testamentsavsägelse från gäldenären. Enligt17 kap. 2 § (ÄB) kan arvinge avsäga sig arv medan arvlålaren lever.Beträffande bröstarvinges laglott gäller emellertid visst förbehåll. Gäldenärenkan göra sådan arvsavsägelse utan hinder av att han är i konkurs, ocharvsavsägelse som skett före konkursen kan inte bli föremål för återvinning. Beredningenanser inte att det finns anledning att ändra vad som f.n. gäller omarvsavsägelse medan arvlåtaren lever. Övriga nordiska kommitterade har iprincip intagit samma ståndpunkt. Majoriteten i den danska kommittén har dockvelat jämställa avstående på arvlåtarens dödsbädd med avstående från falletarv. Sedanarvlåtaren avlidit anses f.n. enligt beredningen arvinges rätt som en vanligförmögenhetsrätt. Detta innebär att, om han avstår från sin arvsrätt utanvederlag, transaktionen kan bli föremål för återvinning enligt reglerna omåtervinning av gåva samt att gäldenären inte kan med verkan mot boet avstå frånsin arvsrätt sedan han försatts i konkurs. Såvittavser rätten till arv sedan arvlåtaren avlidit kan det enligt beredningen medvisst fog göras gällande, att denna rätt har ett sådant personligtfamiljerättsligt inslag att arvingen bör få själv bestämma, om han skalltillträda arvet eller ej. Beredningen har emellertid inte för sin del ansett,att en gäldenärs rätt till fallet arv som han ännu ej tillträtt skiljer sigfrån andra rättigheter av ekonomisk natur på ett sådant sätt att han bör kunnaavstå därifrån på borgenärernas bekostnad. Från norsk sida har förordats, attgäldenären inom en kortare frist (en månad) från arvfallet skall kunna utanvidare avsäga sig arvet utan hänsyn till borgenärernas rätt. Beredningen harliksom de danska och finska kommitterade inte funnit det motiverat att ge ensådan frist. Omden avlidne genom testamente förordnat om sin egendom och det inverkar påarvsrätt som eljest skolat tillkomma gäldenären, är f.n. enligt beredningentveksamt, om förklaring från gäldenärens sida att han godkänner testamentet kanangripas av hans konkursbo enligt reglerna om återvinning av gåva i fall då testamentetinte var gällande eller det inkräktade på hans laglott. Sedan gäldenärenförsatts i konkurs, är han enligt beredningens uppfattning i allt fall intebehörig att godkänna testamente. Under konkursen är konkursboet i gäldenärensställe behörigt att under vanliga förutsättningar klandra testamente, genomvilket gäldenären skulle gå miste om arv, eller att påkalla jämkning därför atttestamentet kränker gäldenärens laglott. Det har i enlighet härmed ansetts, attunder konkurs delgivning av testamente skall ske med konkursboet. Har sådandelgivning före konkursen skett med gäldenären, torde den gälla. Omklandertiden eller motsvarande frist (se 14 kap. 5 § och 7 kap. 3 § ÄB) utgåttinnan boet hunnit ingripa, är talerätten förlorad. Beträffandefrågan om konkursgäldenär skall vara behörig att godkänna testamente sominverkar på hans arvsrätt påpekar beredningen, att det enligt dansk rätt tordevara arvingen/gäldenärens ensak att avgöra, om testamentetill annan skall godkännas. Rättsläget synes ovisst i och Norge.Beredningen anser att dansk rätts ståndpunkt enligt vilken gäldenären fårsjälv bestämma om testators vilja skall respekteras eller inte är rimlig ochföreslår, att vi ansluter oss till den. Detta anses böra gälla även omtestamentet inkräktar på gäldenärens laglott. Enlikartad fråga uppkommer beträffande avstående från rätt enligt testamente tillgäldenärens förmån. Det är enligt beredningen f.n. oklart, huruvida ettavstående som gäldenären gör efter testators död men före konkursen kanangripas med återvinning. Beredningen har under de nordiska överläggningarnaframfört förslag att gäldenären skulle bli ensam behörig att bestämma om hanvill begagna sig av testamentet eller inte. På dansk och norsk sida vill man emellertidinte göra skillnad mellan legalarv och testamente. Då nordisk enighet intekunnat uppnås och skäl kan anföras både för och emot, har beredningen inteansett sig böra lägga fram förslag i nämnda riktning. Beredningen utgår frånatt ett avstående från rätt på grund av testamente inte kan angripas som gåva,om testaments-tagaren inte redan bevakat testamentet. Sedan testamentstagarenförsatts i konkurs torde det få anses tillkomma konkursboet att bevakatestamentet om tiden inte är ute, gäldenären obetaget att, om han önskar det,själv bevaka testamentet men i så fall antagligen med befogenhet för boet attavstå från testamentet om detta strider mot boets intresse. Efterkonkursbeslutet torde gäldenären inte vara behörig att avstå från rätt på grundav testamente. Gåvaav arvlålare kan enligt 7 kap. 4 § ÄB under vissa förutsättningar angripas, omden kränker bröstarvinges laglott. Konkursboet har f.n. rätt att i gäldenärensställe föra talan därom. Beredningen framhåller att gäldenären, om han ensam skallfå bestämma huruvida han vill godkänna eller klandra testamente till annaneller begära utfående av sin laglott när den kränks av testamente, givetvisäven ensam bör få bestämma, om gåva som kränker hans laglott skall angripaseller inte. Pågrundval av de nu redovisade övervägandena har beredningen upprättat förslagtill ändring i 7 och 14 kap. ÄB (se vidare under 10.2). Remissinstansernahar godtagit beredningens uppfattning att konkursbo liksom i principbör omfatta även sådan egendom som tillfaller gäldenären först efterkonkursbeslutet. Beredningensförslag beträffande konkurstillståndets varaktighet för konkursgäldenär, sominte är juridisk person, har fått ett blandat mottagande vidremissbehandlingen. Avde remissinstanser som behandlat förslaget är JK och kronofogdemyndigheten iBorås distrikt positiva. JK framhåller att en konkurs innebär åtskilligaolägenheter för enskild gäldenär och att det därför förefaller välgrundatatt minska obehaget för gäldenären. Tveksammaeller avvisande till förslaget är däremot ochackordscentralen. Tingsrätten påpekar att en konsekvens av förslaget är att detkan förekomma två samtidiga konkurser mot samma gäldenär. Detta kan vållasvårigheter och förefaller tingsrätten mindre lämpligt. Enligt ackordscentralenär förslagets angelägenhetsgrad ganska ringa med hänsyn till att gäldenärennumera i allmänhet får behålla sina arbetsinkomster. Ackordscentralen delarinte uppfattningen, att gäldenären upplever som en olägenhet att inte kunnastarta en egen rörelse så länge konkursen pågår. Så snart konkursen avslutats,kan han ju om det inte blir full utdelning försättas i konkurs på nytt. Iavsaknad av närmare utredning sätter ackordscentralen ett frågetecken förantagandet, att konkurs för gäldenär, som inte är juridisk person, drarsärskilt långt ut eller medför för gäldenären onödiga olägenheter. Beredningensförslag såvitt det avser arvs- och testamentsavsägelse från gäldenären har inteberörts i något remissyttrande. Beredningenanför inledningsvis att reglerna om återvinning avser att motverkadispositioner från gäldenärens sida som är till skada för borgenärerna liksomatt, när sådana dispositioner ägt rum, ge konkursboet möjlighet att vinnarättelse i vad som skett. I viss utsträckning är det också möjligt att medåtervinning angripa åtgärder som ej gäldenären själv vidtagit. Beredningenpåpekar att det för konkursboet naturligtvis är fördelaktigt, om återvinningstår till buds i relativt vidsträckt omfattning. Man får dock inte föreställasig att återvinningsmöjligheterna i praktiken tillför konkursboet så mycket.Den preventiva effekten av bestämmelserna är troligen betydligt större. Frånborgenärernas synpunkt har det enligt beredningens mening sannolikt inte såstor betydelse hur återvinningsreglerna utformas i detalj, om de blottsammantagna kan hålla tillbaka inte önskvärda transaktioner på ett i huvudsaktillfredsställande sätt. Om de nuvarande svenska återvinningsbestämmelsernakan sägas att de är väl utformade från sina principiella utgångspunkter.Utmärkande är emellertid, att stor vikt har lagts vid de subjektiva rekvisiten,dvs. vad gäldenärens medkontrahent insett eller bort inse. I många svar på enav beredningen företagen konkursenkät har framhållits att de subjektivarekvisiten skapat bevissvårigheter och att återvinningsreglerna bl.a. av denanledningen är för restriktiva. Denna kritik anser beredningen åtminstone med tankepå nutida förhållanden inte sakna fog. Det ekonomiska livet har komplicerats ihög grad jämfört med förhållandenavid KL:s tillkomst. Beredningen anför vidare att ett företags medkontrahenterav naturliga skäl inte normalt kan förutsättas ha så ingående kännedom om dessekonomiska ställning. När gäldenären gynnat viss borgenär på andras bekostnad,kan de subjektiva rekvisiten hindra rättelse. I sådan riktning verk:ar också debetalningssätt som används och svårigheten att bestämma vilka fysiskapersoners goda eller onda tro som bör bli avgörande när betalning m.m. sketttill ett större företag, kommun eller staten. Det erbjuder t.ex. uppenbarasvårigheter att bestämma, i vilka fall staten skall anses vara i ond trobeträffande skattebetalarens solvens när han inbetalar sin skatt. Det finnsnaturligtvis viss möjlighet för intresserad person som känner tillförhållandena att bringa borgenär i ond tro. För att detta skall ha någonbetydelse förutsätts emellertid att vederbörande kan förutse den betalningeller transaktion som bör förebyggas och att den andre har anledning att sättatilltro till uppgift att gäldenären är insolvent. Värdet av denna möjlighet ärdärför mycket begränsat. Beredningenanför vidare att från dansk och norsk sida önskemålet att göraåtervinningsreglerna mera objektiva i angiven mening starkt understrukits.Målet har varit att söka bestämma förutsättningarna för återvinning så att dekommer att gälla rättshandlingar vilka i och för sig framstår som avvikandefrån det normala. Att på detta sätt karakterisera de rättshandlingar som manbehöver träffa med bestämmelserna möter givetvis sina svårigheter. Vid deöverläggningar som beredningen har haft med sakkunniga har också vissabetänkligheter anförts mot nämnda objektivering. Trots detta har beredningenför sin del ansett, att man kan på svensk sida ansluta sig till nämndariktlinje som med hänsyn till vad sagts också har sina fördelar. Deobjektiva reglerna i beredningens förslag till nya återvinningsbestämmelser(29-35 §§) gäller gåva, bodelning som innefattar eftergift till förmån för makeeller makes dödsbo, utbetalning av oskäliga löner m.m. till närstående, vissaavsättningar till pensions- eller personalstiftelser, betalning som gjorts medovanliga betalningsmedel, eller med belopp som avsevärt försämratgäldenärens ekonomiska ställning, kvittning under motsvarande onständighetersamt pantsättning och liknande säkerställelse i efterhand. De objektivt bestämda återvinningsreglerna i de nordiska förslagenkompletteras av en på subjektiva rekvisit baserad bestämmelse som avser attinfånga fall då gäldenären förfarit otillbörligt och den andra parten var i ondtro (36 § lagberedningens lagförslag). Även culpösa fall inbegrips.Bestämmelsen är betydligt mer omfattande än 34 § KL. De närmareförutsättningarna för de återvinningsgrundande transaktionerna behandlas iberedningens specialmotivering. Beredningenförklarar, att det inte kunnat undvikas, att återvinningsbestämmelserna medtillämpning av den angivna metoden kommit att inbegripaen del fall då återvinning kan tänkas drabba den andra parten för hårt. Dettahar ansetts kunna motverkas genom ändrade regler om verkan av återvinning,främst genom en bestämmelse om jämkning när återvinning annars skulle framståsom obillig (37 § 3 beredningens lagförslag). Samma lösning har valts på finsksida. Enligt de danska och norska förslagen skulle motsvarande skydd föråtervinningssvaranden delvis vinnas genom bestämmelser om att återvinningenligt de objektiva reglerna begränsas till den 'berikelse ' sommedkontrahenten vunnit. För norsk del bygger principen på gammal tradition irättspraxis till vilken vi saknar motsvarighet. Beredningenföreslår även andra ändringar för att gentemot återvinningssvaranden mildraåtervinningens rättsverkan. 1 motsats till vad som gäller skallåtervinningssvaranden kunna få utge ersättning i stället för den egendomåtervinningen avser, om återbäring av egendomen skulle vara förenad medsärskild olägenhet för honom. Förslaget ger också återvinningssvaranden störrerätt till ersättning för nödiga och nyttiga kostnader och en minskad skyldighetatt utge avkastning av sådan egendom som skalt återbäras. Beredningenhar funnit de återvinningsfrister som f.n. gäller hos oss vara ganska korta,medan de t.ex. i i flera fall är långa. Frågan om återvinningsfristernaslängd får ökad betydelse, om övriga förutsättningar bestäms genom meraobjektiva rekvisit än nu är fallet hos oss. Vid de nordiska överläggningarnahar från svensk sida, liksom av finska kommitterade, särskilt understrukits attalltför långa frister skapar osäkerhet i den allmänna omsättningen. även konkursförvaltningen vissa svårigheter att behöva gå långt tillbakai tiden. På dansk och norsk sida har man önskat, att fristerna skulle varajämförelsevis långa. 1 förslagen har man sökt gå en medelväg som medför eninte obetydlig utvidgning av våra nuvarande frister men likväl innebär ettbetydande tillmötesgående av de svenska och finska önskemålen. Beredningenförklarar sig ha kunnat godta de utsträckta fristerna med hänsyn till denreglering av återvinningens verkan som förut antytts, främst jämkningsregelnsom skall hindra att obilliga verkningar vållas återvinningssvaranden. Jämkningkan enligt förslaget ske ända till noll. 1 övrigt bör uppmärksammas attmedkontrahenten, när återvinning äger rum enligt de objektiva reglerna, intefår sättas i sämre situation än före rättshandlingen. Han har t.ex. rätt attvid återvinning av betalning få tillbaka pant som han återställt tillgäldenären med anledning av betalningen eller avräkna dess värde. Återvinningsfristernai de objektiv; reglerade fallen är i förslaget bestämda enligt en metod som påflera sätt avviker från gällande lag. Frånsett bodelning har i första handangetts en kortare frist, beträffande vilken man presumerar ett sådant sambandmed den aktuella konkursen att återvinning skall äga rum utan reservation.Denna frist har satts till sex månader beträffande rättshandlingar av benefik natur ochtill för övriga fall. I fråga om gåva och överföring av benefiknatur till pensionsstiftelse liksom överföring till personalstiftelse föreslåsvid sidan härav en återvinningsfrist , då emellertidåtervinningssvaranden går fri om han visar att gäldenären varken var ellergenom åtgärden blev insolvent. Genomgående föreskrivs vidare en tvåårsfrist somkan åberopas mot närstående till gäldenären. Även beträffande den fristen gäller,att återvinning kan avvärjas genom solvensbevisning. I fråga om återgång avbodelning som innefattar eftergift från gäldenärens sida föreslås endast entvåårsfrist och möjlighet att undgå återvinning, om det visas att gäldenärenhade kvar utmätningsbar egendom som uppenbart motsvarade hans skulder, dvs. atthan ej blev insuff icient. I fråga om utmätning skall också gälla dels entremånadersfrist, dels en längre frist som endast avser närståendeoch vid vilken motbe-visning om solvens är tillåten. Återvinningsfristen i 36 § (otillbörlighetsfallen) harsatts till , om ej talan riktas mot gäldenären närstående. I sådana fallskall någon särskild återvinningsfrist inte gälla. Vad särskilt angår återvinning från närstående konstaterarberedningen att redan f.n. enligt KL gäller en särskild längre frist (),när återvinning riktas mot gäldenärens make eller, om aktiebolag försatts ikonkurs, mot aktieägare som på grund av sitt aktieinnehav hade bestämmandeinflytande över bolaget eller mot vissa närstående till denne. Beredningenanger att frestelsen att gynna närstående är uppenbar. I och Norgefinns f.n. mycket långtgående bestämmelser beträffande personligen närståendetill gäldenären. Men även andra närstående anser beredningen börauppmärksammas. Beredningen anför vidare, att i fråga om företag som hotas avekonomiskt sammanbrott emellanåt kan förekomma manipulationer som syftar tillatt gynna de bestämmande i företaget eller deras närstående. Det har därföransetts behövligt att inte bara utsträcka fristerna för återvinning frånnärstående utan även inbegripa betydligt flera under bestämmelserna, bådepersonligen närstående och andra (28 § 2 beredningens lagförslag). Vid denordiska överläggningarna har dock från svensk sida framhävts att man inte börgå för långt vid angivandet av vilka som skall anses som gäldenären närståendeoch att en vittgående bestämmelse lätt inbegriper fall då det i själva verketvarit fråga om en helt normal affärsförbindelse. Särskilt från norsk sida harman emellertid varit angelägen om en ganska långtgående uppräkning, ochberedningen har med hänsyn till förslagets innehåll i övrigt inte ansett attdenna fråga har sådan betydelse att inte det norska önskemålet kan tillgodoses. Beredningen föreslår att som närstående skall räknas förstoch främst vissa personligen närstående, nämligen make, trolovad, bröstarvinge,förälder, far- eller morförälder, syskon och den som eljest står veder- börandepersonligen särskilt nära. Med sistnämnda uttryck åsyftar beredningen i förstahand man eller kvinna med vilken gäldenären sammanlever i äkienskapsliknandeförhållanden, samt fosterbarn. Med bröstarvinge åsyftas även adoptivbarn ochadoptivbarns avkomling. Somnärstående till näringsidkare eller juridisk person skall enligt förslageträknas den som själv eller jämte honom närstående har väsentlig ekonomiskgemenskap med den andre, grundad på andelsrätt eller därmed jämförligtekonomiskt intresse. Som närstående till näringsidkare eller juridisk personskall vidare räknas den som leder verksamheten. Härunder faller enligtberedningens uppfattning exempelvis verkställande direktör och, om ett företagar delat på flera avdelningar, chefer för dessa med så självständig ställningatt de kan jämställas med verkställande direktör i ett dotterföretag. Ävenarbetande styrelseledamot kan komma i fråga. Dessutom skall som närstående tillnäringsidkare eller juridisk person räknas den som i sin tur är närstående tillnågon av dem som förut sagts. Bestämmelserna skall enligt beredningen tillämpasreciprokt, dvs. oavsett om näringsidkaren eller företagsledaren m.fl. råkat ikonkurs. Fyraav de sakkunniga som deltagit i beredningens arbete har anmält avvikande meningpå förevarande punkt (se SOU 1970:75 s. 243) och anfört bl.a. att det intefinns något sakligt motiverat intresse att låta närståendekretsen iåtervinningshänseende omfatta även den som leder verksamheten för näringsidkareeller juridisk person utan att ha väsentlig ekonomisk gemenskap meddenne. Enligt de fyra sakkunniga är beredningens förslag på denna punkt intebara principiellt otillfredsställande utan kommer också att kunna medföradirekt ekonomisk skada för berörda företag. Resultatet av en sådan bestämmelsetorde nämligen bli att svårigheter uppkommer när det gäller att besättaposterna som företagsledare i företag, vars ekonomiska ställning är pressad mendär företaget dock under god ledning kan förväntas bli i tillfälle attfortsätta sin verksamhet till nytta för de anställda och för samhället. Beredningenanger att det under de nordiska överläggningarna särskilt i fråga omåtervinning av gåva diskuterats, huruvida den presumtion som skall anknyta tillden längre återvinningsfristen skall gälla att gäldenären var insufficient ellerinsolvent. Särskilt från svensk sida har framhållits att det meständamålsenliga i sammanhanget skulle vara att här kräva bevisning om sufficiensför att gäldenärens medkontrahent skall vara skyddad. Beredningen har dockstannat för att på sätt övriga nordiska länder gjort som huvudregel nöja sigmed bevisning om solvens. Närdet emellertid gäller presumtionen vid återvinning av bodelning föreslårberedningen en annan lösning. Beredningen hänvisar som en bakgrund tillreglerna i (GB) enligt vilka gäldsansvar kan drabba make tillden som vid bodelning eftergivit sin rätt, om han inte kan visa att den andremaken hade kvar egendom, som uppenbarligen motsvarade honom då åvilande gäld(13 kap. 14 § GB). ianslutning härtill särskilt på det förhållandet att vid bodelning måste görasen fullständig uppställning över debet och kredit och menar att det på grundhärav i fråga om bodelning är naturligare att anknyta presumtionen tillinsufficiens. När gäldenären därför i samband med bodelning eftergett sin rätte.d. kan enligl; förslaget återvinning avvärjas endast om det visas att hanefter bodelningen hade kvar utmätningsbar egendom som uppenbart motsvarade hansskulder. Detta innebär bl.a. att man enligt förslaget i bodelningsfallet vidbedömningen av en åtgärds tillåtlighet bortser från gäldenärensförvärvsförmåga. Enav de sakkunniga som medverkat i beredningens arbete anser att man i samtligaåtervinningsfall bör anknyta presumtionen till insolvens (se SOU 1970:75 s. 144not 4). Omgäldenären till äventyrs visserligen var eller blev insolvent genom åtgärdenmen därefter åter blivit solvent, t.ex. genom att han fått en störrelotterivinst, för att sedan på nytt komma på obestånd som då lett till konkursutgår förslaget från att återvinningssvaranden kan undgå återvinning genom attvisa att det här ej rör sig om ett och samma obestånd. I de fall som avses i 36§ i förslaget är det återvinningskäranden som skall styrka, att gäldenären vareller blev insolvent till följd av den aktuella rättshandlingen. Även härförutsätts att det är fråga om ett och samma obestånd. Den mest betydande nyheteni beredningens förslag såvitt avser verkan av återvinning är, attåterbäringsskyldigheten kan jämkas, om det som part skall återbära annarsskulle överstiga vad han vunnit genom den aktuella rättshandlingen eller omandra synnerliga skäl föreligger. Frågan om jämkning bör enligt beredningenprövas med hänsyn till samtliga omständigheter, bl.a. den angripnarättshandlingens mer eller mindre otillbörliga karaktär. Beredningen anförvidare att om någon mottagit och i god tro konsumerat en penninggåva, detta somregel bör vara tillräckligt skäl till jämkning, eventuellt till noll. Omdäremot den återbäringsskyldige med kännedom om gäldenärens insolvens fåttavsevärda förmåner, bör jämkning inte äga rum. Ligger straffbart förfarandeåtervinningssvaranden till last, bör jämkning i strid mot allmännaskadeståndsrättsliga regler inte förekomma. Som nämnts har beredningenansett det lämpligt att som ett skäl till jämkning ange, att återbäringenannars skulle överskrida vad svaranden vunnit genom den rättshandling elleråtgärd som är föremål för återvinning. Detta blir också enligt beredningen ettmått för den jämkning som är rimlig i vanliga fall. Längre gående jämkningsynes emellertid kunna tänkas i undantagsfall, såsom när svaranden visserligen'vunnit' ett värde men använt det på ett sådant sätt, t. ex. för resa ellerutbildning, att det skulle vara obilligt at kräva åter beloppet. i god tro sålt egendom som han förvärvat genom gåva, bör jämkning tillvalutans värde regelmässigt vara motiverad. Har den egendom som svarandenmottagit av gäldenären blivit förstörd, kan också en långtgående jämkning böraäga rum, om egendomen inte var försäkrad. När försäkring fanns, börförsäkringsbeloppet tjäna som ledning i jämkningsfrågan. När fråga om jämkningväcks på grund av att svaranden konsumerat mottagna medel, får man givetvisäven beakta, om det kan antas att han skulle ha gjort utgifterna även om haninte haft de aktuella medlen till förfogande. Den omständigheten att den somdrabbas t.ex. av återvinning enligt 31 § i förslaget deklarerat och betalatskatt för vad som återvinns bör som regel inte utgöra jämkningsanledning.Återvinningssvaranden får i stället söka rättelse av taxeringen. 137-40 §§ upptar beredningens förslag i övrigt bl.a. regler om verkan avåtervinning mot tredje man och om talan angående återvinning.