prop · FZ0364 · 1975-12-31 00:00:00 — 1motionen förordas en övergång till en sådan ordning som gäller för bl.a. val avnämndemän i skatterätt och länsrätt, dvs. genom att i länet väljernämndeman. Med hänvisning till att den av år 1972förordade översynen av frågan om nämndemannaval i tingsrätt även tordeinbegripa frågan om ordningen vid val av nämndeman vid fastighetsdomstol avslogriksdagen motionen på hemställan av justitieutskottet (JuU 1973:10). Frågan om tillämpningen av majoritetsvalmetoden vidutseende av nämndemän har under är 1974 också tilldragit sig viss uppmärksamheti den allmänna debatten. Frågan har också berörts i . 1 det aktuellafallet hade majoritetspartiet inom fullmäktige i en kommun genomdrivit val avsina kandidater till de nämndemansplatser som stod under omval. Efter frågor iriksdagen med anledning av händelsen uttalade justitieministern bl.a. att detär viktigt att nämnden får så bred anknytning i samhället som möjligt samt attensidigt politiskt hemvist hos nämndemännen skulle kunna ge anledning tillmisstankar att nämndemännens politiska uppfattning inverkar på deras ställningstagandeni den dömande verksamheten och därigenom kan äventyra allmänhetens förtroendeför domstolarna (jfr prot. 1974:21 s. 80). Avslutningsvis skall nämnas att 1972 årsdomarutredning i sitt framlagda betänkande (SOU 1974:%) lagt framförslag om införande av nämndemän också i hovrätt och kammarrätt. 1 fråga omden närmare innebörden av förslagen hänvisas till betänkandet. Prop.1975/76:64 68 3 Tingsrätts sammansättning i vidlyftiga brottmål Bestämmelser om tingsrätts sammansättning vidhuvudförhandling i brottmål finns i 1 kap. RB. Som princip gäller att rättenbestår av en lagfaren domare och nämnd. Ett viktigt undantag från huvudregelnär dock att rätten är domför med endast en lagfaren domare vid huvudförhandlingi mål om brott för vilket inte är stadgat svårare straff än böter (3 §). 1nämnd skall sitta fem nämndemän. Inträffar förfall för nämndeman sedanhuvudförhandlingen påbörjats, är rätten domför med fyra i nämnden (4 S). Irättspraxis har vid tillämpning av denna undantagsregel som förfall godtagitsäven omständighet av lägre valör än sådan som enligt 32 kap. 8 § RB utgör lagaförfall (NJA 1973 s. 113). Om huvudförhandling inte hinner avslutas' somden påbörjats, skall sammanträdet i princip pågå under erforderiigt antalhelgfria dagar i följd. Om det kan ske utan olägenhet, får dock avbrott ihandläggningen, så länge sammanträdet pågår, äga rum under högst tvåsöckendagar eller, om särskilda skäl ger anledning därtill, högst tresöckendagar (1 kap. 9 §). De grundläggande bestämmelserna omhuvudförhandling i brottmål i tingsrätt finns i 46 kap. RB. Enligt II § skall huvudförhandlingen såvittmöjligt fortgå i ett sammanhang utan annat avbrott än som kan föranledas avbestämmelserna i 1 kap. 9 §, till dess målet är färdigt till avgörande. Undervissa förutsättningar kan emellertid påbörjad huvudförhandling uppskjutas.Förhandlingen skall då återupptas så snart lämpligen kan ske. Vissa tidsfristergäller för återupptagandet. Fortsatt huvudförhandling får hållas endast om densammanlagda tid varunder uppskov ägt rum inte överstiger . I annatfall skall ny huvudförhandling hållas, om inte målet är av sådan omfattning,att huvudförhandlingen beräknas kräva minst , och rätten med hänsyntill utredningens beskaffenhet eller annan särskild omständighet finnersynnerliga skäl att i stället hålla fortsatt huvudförhandling. En särskildregel gäller för det fall att den tilltalade är häktad. I sådant fall skallförhandlingen återupptas inom för föregående förhandlingsavslutande eller, då häktningen skett därefter, frän dagen för häktningen, ominte på grund av särskilda omständigheter längre uppskov är nödvändigt. 1 fråga om omröstning i brottmål finns regler i 29 kap.RB. När nämnd har säte i rätten skall ordföranden först säga sin mening ochdärefter inhämta nämndens (I §). Vid meningsskiljaktighet mellan nämnd ochordförande gäller nämndens mening, om minst fyra nämndemän eller, dä i nämndenendast är fyra, minst tre nämndemän är av samma mening om både domskälen ochdomslutet. I annat fall gäller ordförandens mening (3 S). Nämndens rösträttbrukar betecknas som kollektiv, eftersom nämnden Prop.1975/76:64 69 endastsom grupp kan diktera avgörandet. 1 den praktiskt viktigaste situationen atttvå meningar står mot varandra innebär omröstningsbestämmelserna i sakdetsamma som om individuell rösträtt hade gällt med utslagsröst förordföranden. bestämt rättens avgörande ansvararvarje nämndeman, som med sin röst bidragit till utgången, för avgörandet (7 §).Härav följer motsatsvis att det endast är ordföranden som svarar för rättensavgörande när detta grundas pä hans mening. Nämndeman kan emellertid efterunderrättsreformen år 1%9 få sin skiljaktiga mening antecknad i protokollet. Vid omröstning, när nämnd inte har säte i rätten,gäller att rättens avgörande avfattas enligt den mening som omfattas avflertalet ledamöter. Vid lika röstetal gäller den lindrigaste meningen. Om intenågon mening kan anses som lindrigast har ordföranden utslagsröst (3 § andrastycket). När det gäller behandlingen av stora brottmål ärmöjlighetema till uppdelning av åtal på flera rättegångar av intresse. Reglerhärom finns i 45 kap. 3 § RB. Om åtal har väckts mot någon för flera brotteller åtal har väckts mot flera för att ha tagit del i samma brott, skallåtalen handläggas i en rättegång, om inte rätten finner särskild handläggningvara lämpligare. Åtal mot flera för olika brott får handläggas i en rättegång,om det är till gagn för utredningen. När skäl till det föreligger får åtalenåter särskiljas. Om flera åtal handläggs i samma rättegång, får dom gesbeträffande något av åtalen trots att handläggningen angående de övriga inteavslutats. Avser åtalen samma tilltalade krävs det dock synnerliga skäl för attsådan deldom skall få meddelas. Det normala är att åklagare försöker att i ettsammanhang åtala alla de brott han anser en viss person ha begått. Åklagarenhar emellertid inte någon skyldighet att sammanföra brotten i en och sammastämningsansökan och han har inte heller någon skyldighet att, om flera tagitdel i samma brott, väcka åtal mot dessa personer i ett sammanhang. Detta blirsärskilt betydelsefullt i åtskilliga stora och invecklade brottmål, därutredningen i ett visst avsnitt ofta kan avgränsas från andra avsnitt ochfärdigställas i etapper. När brotten har ett starkt samband med varandra ärdylika uppdelningar ofta dock inte möjliga. 3.2Dansk och norsk rätt Problemet att säkerställa rättens domförhet även omnågon av dess ledamöter får förfall under pågående rättegång är i de danska ochnorska processlagarna löst genom bestämmelser som gör det möjligt att tillsättasuppleant för domare i vissa situationer. I finns dessa bestämmelser för landsret i §6 och för underret i § 18 lov om rettens pleje. För landsretens delgäller att domstolen i grövre brottmål består av minst tre rättsbildadelandsretsdommere och 1975/76:64 70 tolvjurymän, naevningar, samt i andra mål av tre landsretsdommere och trelekmannadomare, domsmaend. I mål som kan antas bli av längre varaktighet, kanlandsrettens president bestämma att suppleanter för juristdomarna ochjurymännen resp. för lekmannadomarna skall närvara vid förhandlingen.Suppleanterna går in i rätten resp. juryn om någon av de ordinarie ledamöternafår förhinder att medverka, men deltar inte i dess överläggningoch dom. De kan dock enligt ordförandens bestämmande få närvara vidöverläggningarna. Underret består i vissa brottmål av en lagfaren domare ochtvä domsmaend. För de båda senare kan i långvarigare mål förordnas ensuppleant. Bestämmelse om suppleant för ordföranden saknas däremot. 1 gäller enligt § 5 lov omdomstolene att i höyesterett ordföranden i vidlyftiga mål kan bestämma att,utöver de fem ledamöter som rätten normalt består av, ytterligare en eller tvådomare skall närvara vid förhandlingen för att gå in i domstolen om någon färförfall. Enligt § 12 samma lag kan ordföranden i lagmansrett, som består av tredomare, bestämma att i vidlyftigt mål en suppleant (varamann) skall följaförhandlingarna och inträda i rätten om någon ledamot fär förfall. 1 § 20samma lag finns liknande bestämmelser för herreds- och byretten. Frågan om åtgärder för att motverka uppkomsten ochunderlätta handläggningen av vidlyftiga mål behandlades av 1951 årsrättegängs-kommitté i promemorian (SOU 1955:10) Vidlyftiga brottmål. Kommitténföreslog bl.a. (s. 52) efter förebild från dansk och norsk rätt att isynnerligen vidlyftigt mål, då rätten bestod av en lagfaren domare och nämnd,hovrätten skulle kunna förordna lagfaren domare att övervara huvudförhandlingenför att vid förfall för ordföranden inträda i dennes ställe i rätten. Någramotsvarande bestämmelser om nämndemän var med då gällande regler inte aktuella.Enligt förslaget skulle suppleanten övervara hela huvudförhandlingen ochnärvara vid rättens överläggningar inom stängda dörrar. Så länge han inte hadeinträtt i rätten, skulle han dock inte få delta i rättens dom eller beslut.Inträffade förfall för den ordinarie ordföranden skulle suppleanten ifortsättningen tjänstgöra som ordförande till dess målet blivit avgjort. På grundval av rättegångskommitténs betänkandeföreslogs i prop. 1956:142 vissa ändringar i rättegångsförfarandet i syfte attunderlätta handläggningen av mycket vidlyftiga mål. Propositionen innehöll dockinte något förslag om suppleant för ordföranden i nämndmäl. Föredragandedepartementschefen yttrade bl.a. (s. 35) att önskemålet att säkra rättensdomförhet i vidlyftiga mål kunde förverkligas även genom en ökning av antaletlagfarna ledamöter i domstol med nämnd och att en sådan lösning kunde förenasmed en domförhetsregel av innehåll att domstolen var Prop.1975/76:64 71 domföräven med ett mindre antal ledamöter än det som högst ägde sitta i rätten.Eftersom frågan hade sådant samband med de större spörsmålen om underrätternassammansättning och domförhetsreglerna vilka då var föremål för särskildutredning (stadsdomstolsutredningen) fick frågan om suppleant för rättensordförande anstå t.v. Ibetänkandet (SOU I%1:6) Underrätterna tog stadsdomstolsutredningen upp fråganom suppleant för ordföranden i vidlyftiga mål. Utredningen sade sig (s. 73)dela rättegångskommitténs uppfattning, att det i fråga om mycket vidlyftiga målvar en brist i gällande ordning att domstol med nämnd förlorade sin domförhet,om ordföranden blev ur stånd att tjänstgöra. Utredningens förslag överensstämdei allt väsentligt med rättegångskommitténs. Enligt förslaget skulle suppleantensitta i rätten också innan han övertagit ordförandeskapet. Härav följde attsuppleanten under hela huvudförhandlingen fick delta i den processledning somrätten utövade. Liksom övriga ledamöter i rätten fick han framställa frågortill parterna och andra som skulle höras. Suppleanten skulle närvara vid ochdelta i rättens överläggningar. Han fick dock inte delta i rättens avgörandeannat än om han hade inträtt som ordförande. Ansvar för avgörandet skulleföreligga endast om suppleanten övertagit ordförandeskapet. Suppleant förordföranden skulle förordnas av hovrätten. En förutsättning var att målet varsynnerligen vidlyftigt. Utredningenövervägde också en lösning enligt vilken antalet lagfarna domare med säte ochstämma i rätten skulle ökas i nämndmålen. Alternativet avvisades dock medmotiveringen att en regel av det slaget var förenad med åtskilliga svårigheterav både principiell och organisatorisk art. Enligt utredningen borde i enkombination av juristkollegial sammansättning och nämnd ingå minst tre lagfarnadomare; om endast två fackdomare satt i rätten kunde nämnden vid uppkommenmeningsskiljaktighet mellan juristerna bli utan den vägledning för sittställningstagande som var önskvärd. En på sådant sätt sammansatt underrättskulle emellertid utåt sett kunna te sig mer kvalificerad än hovrätten, någotsom skulle strida mot grunderna för instansordningen. En sammansättning medflera jurister kunde vidare vara ägnad att försvaga nämndens ställning ochinflytande. Dessutom skulle omröstningsförfarandet bli i tekniskt hänseendeinvecklat och svårhanterligt. De undantagsfall då sammansättningen skulletillämpas lät sig inte heller bestämma med nöjaktig precision. En fråga som iviss män hängde samman med frågan om särskild sammansättning på grund av måletsomfattning var om ett måls invecklade beskaffenhet skulle anses motivera enförstärkning av rätten. menade att det kunde anförasvissa skäl för en utökning av antalet lagfarna domare i svårbedömda mäl ochhänvisade bl.a. till mäl som rörde mera invecklade och svåra lagtolknings- ochbevisfrågor. Utredningen ville emellertid av samma skäl som beträffande destora brottmålen inte förorda en sådan lösning. 1975/76:64 72 Vid remissbehandlingen av stadsdomstolsutredningensbetänkande godtogs förslaget om suppleant för ordföranden av bl.a. femhovrätter samt häradshövdinge- och stadsdomareföreningarna. Några av dessaremissinstanser ansåg dock att suppleanten hellre borde göras till ledamot idomstolen utan inskränkning i sina befogenheter, varvid domstolen vid förfallför en av de lagfarna domarna skulle vara domför med en lagfaren domare ochnämnd. Förslagetom ordförandesuppleant avstyrktes av bl.a. riksåklagaren () och hovrättenöver och , vilka inte ansåg tillräckliga skäl föreligga för ensådan reform. Hovrätten framhöll att det inte kunde antas att en jurist, somhade följt handläggningen av ett mål under den ovissa förutsättningen att haneventuellt kunde komma att fä inträda i ordförandens ställe, kunde fullgörauppgiften pä ett tillfredsställande sätt. Liknande farhågor uttalades av Sveahovrätt som förklarade sig endast kunna tillstyrka förslaget som ennödfallsutväg. Stadsdomstolsutredningensförslag föranledde inte någon lagstiftning. Vidunderrättsreformen berördes inte frågan om förstärkning av det lagfarnaelementet i tingsrätt i stora eller invecklade brottmål. 1 fråga om nämndenföreslogs i prop. 1969:44 (s. 197) att denna i normalfallet skulle bestå avfyra nämndemän. 1 mål vari huvudförhandlingen kunde beräknas pågå mera än tvädagar fick dock fem nämndemän sitta i nämnden. Dessutom föreslogs att rättenvid förfall för nämndeman efter det att huvudförhandlingen påbörjats skullevara domför med tre i nämnden. Vidriksdagsbehandlingen av propositionen föreslog första lagutskottet (ILU1969:38) en ökning av nämndemännens antal så att nämnden generellt bestod avfem nämndemän, dvs. det antal som i propositionen avsetts för endast långvarigamål. Utskottet uppehöll sig inte vid frågan om förstärkt sammansättning avnämnden i långvarigare mål. godtog vad utskottet föreslagit.Ändringarna i RB är avfattade i enlighet härmed. 1skrivelse har med hänvisning till enden dagtecknad promemoria hemställt om vissa ändringar i RB isyfte att komma till rätta med de särskilda problem som uppkommer vidhandläggningen av mycket stora brottmål. Tingsrätten nämner att antaletbrottmål vid domstolen med är 1970 var tvä,är 1971 fem och sju. Mot bakgrunden av ökningenframhålls att riskerna för att någon av rättens ledamöter skall insjukna ellerav annan anledning bli ur stånd att delta i den fortsatta handläggningen ökatoch att detta är ägnat att inge oro. Det framstår som önskvärt att ordförandenvid handlägg- Prop.1975/76:64 73 ningenav de mycket stora brottmålen får en lagfaren bisittare. Enligt tingsrättensmening talar även den ofta orimliga arbetsbörda, som handläggningen av sådanamål kan medföra för den juristdomare som ensam svarar för handläggningen, föratt antalet jurister bör vara två. Tingsrätten föreslår därför attdomförhetsreglerna ändras så att domstolen i dessa mål får bestå av tvålagfarna domare jämte nämnd eller, alternativt, att en suppleant finns förrättens ordförande. Med hänsyn till risken för förfall bör vidare enligttingsrätten övervägas att öka antalet nämndemän i sådana mål till sex elleratt, med bibehållande av det nuvarande antalet, låta rätten vid förfall varadomför med tre i nämnden eller att införa suppleant för nämndeman. I tingsrättens promemoria berörs bl.a. också fråganom avbrott i huvudförhandling (1 kap. 9 § RB). Det anmärks att avbrott frånformell synpunkt innebär att ett enda sammanträde alltjämt pågår, vilketomfattar såväl förhandlingsdagar som avbrottsdagar samt sön- och helgdagar.Reglerna om avbrott gäller oavsett om målet är mycket stort. De innebär att sessionhelgfria veckor skall hällas fyra eller, om särskilda skäl föranleder därtill t.ex. målets länga handläggningstid eller annan vidlyftighet tre söckendagari veckan. Antalet avbrottsdagar visar sig enligt tingsrätten inte sällanotillräckligt i de mycket stora brottmålen. Den nuvarande ordningen ger interätten den tid till förfogande mellan sessionsdagarna som behövs föröverläggningar, sammanfattningar, överväganden och förberedelser inför denfortsatta huvudförhandlingen. Till följd härav kommer bl.a.koncentrationsprincipen och omedelbarhetsprincipen att i viss mån åsidosättas.Tingsrätten föreslår att antalet avbrottsdagar bestäms så att minimiantaleträttegångsdagar blir två . Ändringen kan åstadkommas genom att ordet"söckendag" i 1 kap. 9 § RB byts ut mot "arbetsdag".Härigenom behöver lördag och före helgdag inte räknas in bland dettillåtna antalet avbrottsdagar. 1 promemorian föreslår tingsrätten slutligen attmöjligheterna för åklagare att underlåta åtal vid s.k. seriebrottslighetvidgas. Dessutom behandlas i promemorian olika frågor av organisatorisk ochpraktisk natur. har med eget yttrande överlämnattingsrättens framställning till . Enligt hovrätten gällerflertalet av de synpunkter som framförs i tingsrättens promemoria frågor somkan och bör lösas på tingsrätts- eller hovrättsnivå och motsvarande nivåer inomåklagarväsendet. Frågorna om rättens sammansättning och domförhet är emellertidäven enligt hovrättens mening väl värda att utredas närmare. Som utgångspunktför en sådan utredning bör gälla bl.a. att endast den som från början deltagiti förhandlingen som domare bör få deha i målets avgörande och atthovrättsfiskal inte kan anses ha den särskilda erfarenhet som bör krävas för attdöma i mål av denna omfattning. Förslaget att genom ändring i RB öppna möjlighettill inskränkning av antalet sammanträdesdagar till två bör däremotenligt hovrättens 1975/76:64 74 Den i stora mål vanligen tillämpade ordningen med tvåförhandlingsfria arbetsdagar ger regelmässigt domstolen tillräckligtid för planering av den fortsatta förhandlingen och för bearbetning av redanförebragt utredningsmaterial. IRB finns bestämmelser om ed och försäkran pä ett flertal ställen. Enligt deolika edsformulären skall det löfte eller den utfästelse som innefattas i edenavges "inför den allsmäktige och vid hans heliga ord". Ed avläggsmed handen på . Vid försäkran avges i stället samma löfte ellerutfästelse på "heder och samvete". Enligt4 kap.,11 § RB skall domare, innan han fär tjänstgöra, avlägga s.k. domaredenligt vilken den blivande domaren lovar att i sin ämbetsutövning iaktta vissanärmare angivna etiska grundsatser. Med domstolens eller ordförandens tillståndfår den som pä grund av sin åskådning i religiöst hänseende hyserbetänkligheter mot att avlägga ed i stället avge försäkran på heder och samveteav samma innehåll i övrigt som edsformuläret. Den som tjänstgör somprotokollförare och som inte har avlagt domared skall enligt 6 kap. 2 § RBavlägga ed att han efter bästa förstånd skall fullgöra uppgiften och inte yppavad som tilldragit sig vid rättens enskilda överläggningar. kan liksomdomareden bytas ut mot försäkran. Enligt 5 kap. 7 § resp. 6 kap. 9 § RB skallden som förordnas till tolk eller stenograf avlägga ed att han efter bästaförstånd skall fullgöra sitt uppdrag. I36 kap. 11 § finns bestämmelser om vittnesed vari vittnet försäkrar att hanskall tala sanning. /årbytas ut mot försäkran om vittnet säger sig pågrund av sin åskådning i religiöst hänseende inte vilja avlägga ed. Om vittnetinte tillhör eller mosaisk troslära skall vittnet avge försäkran.Vittnesed avläggs enligt svensk rätt före förhöret (s.k. promis-sorisk ed ellerlöftesed) medan den enligt en del främmande rättsordningar, t.ex. i Danmarkoch , avläggs efter vittnesmålet (s.k. assertorisk ed ellerbekräftelseed). 1 37 kap. 3 § RB finns bestämmelser om sanningsförsäkran vidförhör med part i tvistemål. Denna försäkran har samma lydelse somvittnesförsäkran. 140 kap. 9 § finns bestämmelser om ed vid förhör medsakkunnig. Om utbyte av ed mot försäkran gäller för sakkunnig samma regler somför vittne. RB:sbestämmelser om ed och försäkran gäller pä grund av hänvisning i andraförfattningar också på många häll utanför RB:s omedelbara tillämpningsområde.Som exempel kan nämnas hänvisningarna till bestämmelserna om domared i 15 §lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, 11 § lagen (1971:52) omskatterätt, fastighetstaxeringsrätt och länsrätt, 3 kap. 1 § lagen (1974:371)om rättegången i arbetstvister och 19 § militära rättegängslagen (1948:472). Prop.1975/76:64 75 angesatt förhör med vittne och sakkunnig vid förvaltningsdomstol får hållas under edeller försäkran. 1 fråga om formerna för sådant förhör hänvisas till RB:sbestämmelser. En liknande hänvisning finns i 13 § lagen (1973:188) omarrendenämnder och hyresnämnder. 1 305 § sjölagen (1891:35 s. I, omtryckt1974:621) föreskrivs att konsul som håller sjöförklaring inte äger uppta edeller försäkran. Till skillnad mot vad som gäller för domare skall enligt 5 §lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegängen i tryckfrihetsmål juryinte avlägga ed utan försäkran på heder och samvete att efter bästa förståndbesvara de frågor som rätten ställer och att iaktta tystnadsplikt. Frägor om edgång inför domstol berörs vidare ilagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol, lagen (1946:818) ombevisupptagning ät vissa internationella organ och lagen (1946:819) omupptagande av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet. Bestämmelsernahärom innebär i korthet att svensk domstol så långt möjligt skall efterkommaframställning om processuell åtgärd som begärts av eller behövs vid bl.a.utländsk domstol eller internationellt organ, även om åtgärden inteöverensstämmer direkt med vad som gäller enligt svensk rätt. Det är alltsåmöjligt att under vissa förutsättningar låta person avlägga ed med användandeav andra ordalag än som följer av de svenska edsformulären m.m. 1 20 kap. 6 § ärvdabälken finns bestämmelser ombouppteckningsed vid bouppteckning efter avliden. Reglema innebär att den somuppgivit boet skall teckna försäkran under edlig förpliktelse påbouppteckningshandlingen att hans uppgifter till bouppteckningen är riktiga.Bouppgivaren och annan kan också åläggas att bestyrka sin uppgift med ed (jfräven 67 § förordningen 1941:416 om arvsskatt och gåvoskatt). Motsvarandebestämmelser gäller enligt 9 kap. 9 § resp. 11 kap. 12 § förmake i fråga om bouppteckning efter boskillnad eller äktenskapsskillnad. I 91-94 och 185 §§ konkurslagen (1921:225) finnsbestämmelser om s.k. gäldenärsed i konkurs. Sådan edgång kan åläggas i förstahand konkurs-gäldenären men även vissa andra honom närstående personer. Vidarekan enligt 116-123 §§ konkurslagen borgenär åläggas att avlägga borgenärsed. 125 och 26 §§ ackordslagen (1970:847) finns bestämmelser om edgång i ärende omoffentligt ackord. 1 lagen (1921:244) om utmätningsed finns utförligabestämmelser om utmätningsed, dvs en gäldenärs edliga bekräftelse avförteckning över sina tillgångar. Uttryckliga regler om rätt att byta ut ed ipotförsäkran finns främst i de olika bestämmelserna i . Enligt 23 § lagen(1946:804) om införande av nya RB skall emellertid vad som i RB är stadgat omlydelsen av ed och om eds utbyte mot försäkran pä heder och samvete ägamotsvarande tillämpning i andra fall, då enligt lag eller författning ed skallavläggas inför domstol eller annan myndighet. Bestämmelser om påföljd för oriktiga uppgifter somlämnats under ed eller försäkran finns i 15 kap. 1-3 §§ . Den somunder laga ed Prop.1975/76:64 76