prop · FZ03150 · 1975-12-31 00:00:00 — I alternativet I är ökningen visserligen intelika accentuerad som i de två övriga fallen, men detta sammanhänger med att denfinanspolitiska restriktiviteten i detta fall främst åstadkommes genom enmycket låg ökningstakt på utgiftssidan (1,i fasta priser). Den högsta skatteelasticiteten uppvisar alternativet II. Finanspolitiken står i detta fallinför deh dubbla uppgiften att både åstadkomma en med hänsyn tillexternbalansen nödvändig åtstramning av efterfrågan och att finansiera enjämförelsevis snabb ökning av de offentliga utgifterna. Den skärpning i finanspolitiken som illustreras i tablånär en konsekvens av bl. a. omsvängningen i statens finansieUa sparande. Under19701975 ökade det statiiga budgetunderskottet relativt kraftigt. Ökningen avstatsutgiftema kunde ske vid en lägre genomsnktlig skatte-ochavgiftsfinansiering än . Den nu förutsedda utvecklingen framtill 1980 ställer krav på att staten minskar sitt budgetunderskott, vilketmåste få konsekvenser för skatte- och avgiftsutvecklingen även vid den antagnahöga sparkvoten i hushållssektorn. Vad beträffar företagens spartäckning bör observeras attutgångsläget för företagens soliditet är historiskt sett lågt och kan försämrasytterligare genom en spartäckning som ligger klart under det historiskt setflåga genomsnittet 19711975. För det andra är finansieringsbilden förmodligenmer än vanligt splittrad inom företagssektorn. len kan således dölja problem inom vissa delsektorer. Bl.a. varierar den för exportökningen behövliga investeringstakten starkt mellanolika industribranscher, som dessutom kan ha olika förutsättningar för att avlastakostnadsstegringar och självfinansiera sina investeringar. Fleraremissinstanser uttalar sig om LU:s prisantaganden. ställersig tveksam till om prisstegringstakten snabbt kan minskas ned till den nivåsom utredningen förutsätter. Förbundet redovisar därför ett eget alternativsom utgår från en ökning av konsumentprisindex på , vilket bl. a.leder till en årlig prisstegringstakt fr. o. m. 1977 av för kommunalanettokostnader och för kommunala investeringar. Även Landstingsförbundetoch ifrågasätter realismen i LU:s antagandenmot bakgrund av att löne- och prisstegringarna 1976 och sannolikt även 1977kommer att ligga betydligt över utredningens genomsnitlsantagan-den. LO påpekar att den svaga konjunkturen inte utesluterinflationschocker av olika slag från t. ex. livsmedels- och råvamsidan.Frånvaron av buffertlager gör livsmedelspriserna ytterst känsliga förskördeminskningar i de större produktionsområdena. Att den genomsnittiigainternationella prisstegringen skall kunna begränsas till är därförenligt LO en ganska djärv bedömning. TCO räknar med att de faktorer som bidragit till denuppdrivna internationella inflationstakten första hälft,framför allt den mycket snabba ansvällningen av världspenningmängden, kommeratt bestå. Den internationella inflationstakten under 19751980 kommer därförenligt TCO:s bedömning snarare att ligga på en nivå som ansluter till änavviker från den tidigare utvecklingen . /SR anser det rimligt alt vara mer pessimistisk än LUi fråga om prisutvecklingen mot bakgrund av den allmänt spridda inflationspsykologinmed alla eftersläpningseffekter som via kompensationskrav och förväntningartenderar att konservera inflationstakten. Även beträffande den offentUga sektorns finansiering harflera remissinstanser yttrat sig. anser att utredningensanalys av det kommunala skatteunderlagets utveckling och den kommunalautdebiteringen är otillräcklig. Förbundet uppskattar ökningstakten för detkommunala skatteunderlaget vid LU:s förutsättningar till i genomsnitt ca 11 %per år. Om det kommunala finansiella sparandet skall bli noll 1980 måstelandstingen höja sin utdebitering med per är i alternativet medsnabbare offentlig konsumtionsökning. Förbundsstyrelsen anser emellertid attutredningen underskattat landstingens resursbehov. De årligautdebiteringshöjningarna beräknas därför tUl . Om en del av detgivna utrymmet för löneökningar tas ut via 1975/76:150 64 arbetsgivareavgifterblir behovet av landstingskommunal utdebiterings-höjning större. I den månomläggningen av den statliga beskattningen från direkt skatt på inkomster tillarbetsgivaravgifter bidrar till att dämpa inflationstakten stöds de avLandstingsförbundet, men den negativa effekt som en sådan omläggning innebärför relationen mellan den kommunala sektorns automatiska inkomst- ochutgiftsutveckling borde enligt styrelsen ha belysts utförligt. Kommunförbundethar beräknat de kommunalekonomiska effektema för primärkommunerna av LU:s alt. II, dels med LU:s pris- och löneantaganden, dels med egna alternativaantaganden. Förbundets alternativa priskalkyl förutsätter att konsumentprisernai genomsnitt ökar 19751980. Beräkningarna visar att båda altemativenleder till höjningar av den primärkommunala utdebiteringen med mer än . Enligt förbundets mening är därför utredningens förutsättning omtotal balans i den kommunala ekonomin till 1980 inte realistisk. Dettaunderstryks av att skatteunderlagstillväxten kan komma alt begränsas till följdav att den statliga beskattningen läggs om från direkt inkomstskatt tillproduktionsfaktorbeskattning. Avgiftshöjningar kan enligt styrelsens meninginte heller väsentligt bidra till att lösa kommunernas finansieringsproblem.Styrelsen understryker därför det i andra sammanhang framförda kravet attåtgärder vidtas som leder till en långsiktig lösning av de kommunalafinansieringskraven. TCOaccepterar bedömningen att en ökning av det samlade skatteuttaget kommer attbli behövlig av samhäUsekonomiska skäl. TCO vill emellertid bestämt markera attdet vore en helt orimlig utveckling att låta hela skatteökningen falla på dedirekta skattema, i första hand hushållens inkomstskatt, vilket LU:s kalkylexempelutgår från. Bördan på inkomstskatten är redan alltför kraftig och enomfördelning mot en ökad andel indirekta skatter bedöms därför som nödvändig. SACOISRanser att förändringen av skattetrycket måste vägas in vid val avutvecklingsalternativ. I alternativ II, där den offentligasektorn prioriteras, kan man inte utesluta att konsumenterna trots dettaförsöker öka sui privata konsumtion mer än vad som är förenlig medsamhäUs-ekonomisk balans, t. ex. genom minskat sparande. Om inte statsmakternadå ingriper med motverkande och i tiden väl avpassade skatteökningar blirtotalefterfrågan i samhäUet för stor. Det är enUgt /SR ingalunda säkert atten sådan politik är praktiskt genomförbar. Den valda utvecklingslinjen börenligt /SR stöttas upp av en via avgifter eller indirekta skattertotalfinansierad skattereform som innebär att marginalskatterna sänks så attlöntagarna kan tUlförsäkras en real standardökning inom ramen för måttliganomineUa löneökningar. Detta är en nödvändig förutsättning för att man skaUkunna bekämpa inflationen med framgång. Det bör även vara möjligt att i störreutsträckning än f. n. ta ut avgifter för de tjänster som den offentliga sektomtUlhanda- håller,vilket skulle kunna bidra till ökad effektivitet inom den offentliga sektornoch säkerstäUa sådan produktion av offentliga tjänster t. ex. på vård- ochomsorgssidan, som annars inte aUs skulle komma till stånd. De argument avfördelningspolilisk natur som brukar åberopas mot avgiftsfinansiering fårenligt /SR minskad vikt i takt med att inkomstutjämningen fortskrider ochtransfereringar av olika slag ökar sitt reala värde. SAF/SIanför liknande synpunkter beträffande konsekvenserna för skatteutvecklingen avutredningens alternativ II.Behovet av skattehöjningar i dettaalternativ blir enligt SAF/SI så stort att man måste ifrågasätta om det ärmöjligt att realisera. SAF/SI uppmärksammar också att skatteskalornasutformning i utgångsläget är sådan att en större andel än tidigare avkonsumtionsbegränsningen kommer att behöva läggas långt ned i inkomstskikten.Ökade offentliga åtaganden måste därför enligt SAF/SI i högre grad än tidigaremotsvaras av nedskärningar på andra punkter inom den offentliga sektorn. Ilikhet med /SR anser SAF/ SI att en högre grad av avgiftsfinansieringkommer att krävas. Vissaallmänna synpunkter på finanspolitiken har också inkommit. serbetydande risker för långsiktiga negativa ekonomiska effekter till följd avdet mycket begränsade finanspolitiska manöverutrymme som klart kan utläsas urutredningen. Om kreditpolitiken får bära en alltför stor del av denekonomisk-politiska bördan blir den ryckig och kan avsevärt hämma den önskadeexpansionen av industriinvesteringar och export. Vidare uttrycks farhågor föratt de kraftiga skatte- och avgiftsstegringar, som utgör den oundvikligakonsekvensen av ett högre tillväxtalternativ för de redan höga offentligautgifterna, medför snabba genomslag på pris- och löneutvecklingen. Antagandet omfortsatt högt hushållssparande i utredningens skattekalkyl bedöms som osäkertoch optimistiskt. finner det önskvärt att ökade resurser avdelasför att inför nästa LU skapa bättre kunskaper om formerna och motiven förhushåUssparandet. Även riksbanksfullmäktige framhåller att kunskapen ordhushållssparandet måste förbättras. anser att det offentliga sparande, som LU räknat med,kräver skatte- och avgiftshöjningar som beskär den finanspolitiskahandlingsfriheten genom att tillsammans med löneökningar generera enoförmånlig kostnadsutveckling i näringslivet. framhåller att den offentiiga sektorns tillväxtmedför ett så högt skattetryck att skattepolitiska åtgärder nästan omöjliggörs.Det höga skattetrycket hänger intimt samman med frågan om sparande. a. detförhållandet att den aktiva delen av befolkningen procentuellt minskar gör detsjälvklart att sparandet med tanke på produktiviteten nu och måstestimuleras. anser inte att ett indragande av köpkraft frånhushållen skattevägen kan kompensera ett minskat enskilt sparande. Prop.1975/76:150 66 skapar med största sannolikhet kompensationskrav, vilkatill sin natur är inflationsdrivande. Enskilt frivilligt sparande har intedenna avigsida. fordrar därför en stimulans av det frivilligaenskilda sparandet vilket också borde bU- föremål för omsorg med hänsyn tillinflationseffekterna. Några remissinstanser berör finansieringen avnäringslivets investeringar. Riksbanksfullmäktige anser att det otvivelaktigtföreligger en viss risk att företagen inför perspektivet av en oförändradsjälvfinansieringsgrad tvekar att genomföra den investeringssatsning somutredningen förutsätter. Eftersom soliditeten försämras successivt och med enviss eftersläpning är det sannolikt att känsligheten ökar efterhand: Fullmäktigeframhåller att den gynnsamma utvecklingen av näringslivets investeringar somfaktiskt ägt rum knappast kunnat ske utan det stöd som statsmakterna givit iolika former. Även i fortsättningen är omfattande stöd- och stimulansåtgärderfrån statsmakternas sida ofrånkomliga för att den av utredningen angivnainvesteringstakten skall uppnås. Beträffande möjligheten att förstärkasoliditeten genom nyemission av aktier säger fullmäktige att förutsättningarnaatt aktiemarknaden skall kunna absorbera flera nyemissioner har förbättrats påsenare tid genom fjärde AP-fondens verksamhet. Det är enligt fullmäktige klart attmöjligheterna att tillföra företagen eget kapital utifrån på blirberoende av vinstutveckling och förväntad avkastning. Fullmäktige vill meddessa synpunkter understryka den centrala roll som en gynnsamkostnadsutveckling intar. LO framhåller att den traditionella metoden att få tillstånd en investeringsökning genom att öka företagens lönsamhet har nackdelargenom att den inte är effektiv när efterfrågan och kapacitetsutnyttiande ärsvagt och genom de inte önskvärda fördelningspolitiska effekterna. Regeringensomfattande insatser genom generella och för olika syften specialutformadeskattelättnader har i vissa uppmärksammade fall medfört att företag med storavinster går fria från vinstbeskattning. Enligt LO:s uppfattning är det bättreatt vidareutveckla näringspolitiken genom kapitalinsatser från fjärdeAP-fonden och genom utbyggnad av det statliga företagandet inom ramen förstatsföretag i samarbete med kooperationen och i andra former. SAF/SI anser däremot att företagens lönsamhet måste höjas.Vid den låga nivå som företagens soliditet under sjunkittill och vid rådande lönsamhet kan man enligt SAF/SI inte räkna med attytterligare skuldsättning i samma utsträckning som tidigare skall kunna bidratill finansieringen av investeringarna. SAF/SI understryker också att selektivtinriktade kapitaltillskott i form av lån eller i form av likvid förnyemitterade aktier inle utgör ett fullvärdigt alternativ till en generellförbättring av lönsamhetsnivån, eftersom de inte nämnvärt kan förväntas påverkatakten i nedläggningen av befintliga produktionsenhe- De kan inte heller förväntas kompensera en bredinvesteringsexpansion. För att den nödvändiga utvecklingen av lönsamhetenskall förverkligas krävs en långsammare kostnadsökning än vad utredningenräknat med. SAF/SI anser att en dämpning av ökningstakten i de totala arbetskraftskostnadernalättast kan uppnås genom att uttagen av arbetsgivaravgifter begränsas. framför allvarliga farhågor för denframtida investeringsutvecklingen. Den kontinuerligtfallande soliditeten i svenska företag gör att företagen kommer att ha behov avatt använda sitt sparande för att självfinansiera investeringarna och för attge utdelningar som underlag för soliditetshöjande nyemissioner av aktier. Detär enligt inte troligt att företagen vid minskande räntabilitetkan kompensera internt sparande med nyemissioner. Den tidigare snabba befolkningsökningen istorstadsområdena har första hälft i det närmaste upphört.19711974 ökade folkmängden i skogslänen som grupp. 1 övriga ddar av Sverigehar folkmängden fortsatt att öka , men i avsevärt lägre taktän tidigare. En avstämning mellan de bedömningar avsysselsättningsutvecklingen som görs i länsplanering 1974 och motsvarandebedömningar i alternativen I och II i LU 75 har genomförts. LU:s sektorbedömningar har därvid brutits ned på8 s. k. riksområden. Två skUda kalkylmetoder för nedbrytningen avindustrisysselsättningen har använts. I den ena kalkylen antas att regionernahar samma andelar av sysselsättningen inom varje industribransch 1980 som dehade 1973. I den andra kalkylen har varierande metoder använts vidnedbrytningen av industribranschernas sysselsättning på regionen. Vad gäller övriga sektorer, t. ex. jordbruk och vissatjänstesektorer har LU:s kalkyler för den nationella utvecklingen fördelatsregionalt med hjälp av särskild information från sektorstudierna, relationstalsom anger sambanden mellan sysselsättningsutveckling i olika sektorer e. dyl. Nedbrytningen av LU:s alternativ I anger en i stort settoförändrad sysselsättning 19751980 i medan nedbrytningen avalternativ 11 pekar på en sysselsättningsökning i ungefär samma takt som19701975. Länsplaneringsmaterialet pekar dels på en betydligt snabbaresysselsättningstillväxt än nedbrytningen av LU:s alternativ II, dels på en viss inflyttning till regionen. Nedbrytningen av de båda LU-alternativen anger enförhållandevis snabb ökning av antalet sysselsatta i skogslänen ochVästsverige. Länsplaneringens material anger en betydligt långsammaresyssdsättningsök- 1975/76:150 68 ninginom dessa delar av landet. Beträffande de riksområden som omfattar syd- ochsydostsverige pekar nedbrytningen av de båda LU-alternativen på en nedgång isysselsättningen, medan länsplaneringens material anger en fortsatt ökning iantalet sysselsatta. Enligtden andra nedbrytningskalkylen där således industrisysselsättningens regionalafördelning antas oförändrad 19731980, får en betydligtgynnsammare sysselsättningsutveckling än i den ovan redovisade kalkylen. OcksåÖstra skulle få en avsevärt gynnsammare utveckling. Ävenskogslänen sammantagna får en viss sysselsättningsökning, men denna ärbetydligt mindre än vid beräkningarna enligt den förstnämndanedbrytningsmetoden. AMSframför i sitt yttrande att det finns en inbyggd konflikt i utvecklingen underresten av mellan å ena sidan strävandena tiU regional balans och åandra sidan utvecklingen av antalet sysselsatta inom olika sektorer. Densysselsäliningsmässiga expansionen kommer även framöver att ske inomtjänstesektorn, där arbetstillfällena liU sin lokalisering är relativt låstaoch regionalt koncentrerade på grund av kraven på befolkningsunderlag av vissstorlek. Tillverkningsindustrin förutsattes således tillhandahålla dearbetstillfällen som behövs i de områden som får ingen eller liten del avexpansionen inom den offentliga sektorn. Erfarenheten har visat på svårigheteratt flytta arbetsplatser inom industrin från en del av landet till en annan.För att nå resultat måste därför nya arbetstillfällen skapas i de områden sombehöver syssdsättningstiU-skott. Vidplaneringen av nya arbetstUlfällen bör man enligt AMS:s mening utgå från denpotentiella arbetskraftens villkor och förutsättningar och anpassaarbetstillfällena därefter. För att åstadkomma denna anpassning kan det i vissafall bli nödvändigt att komplettera långsiktiga närings-och regionalpolitiskainsatser med "icke permanenta arbetstiUfäUen", t.ex. i form avberedskapsarbeten. Därigenom skulle man kunna lösa akuta sysselsättningsproblemutan att binda kapital på . LRFanser att en önskvärd politik i fråga om sysselsättning och inkomstfördelning,vilken också måste omfatta dold arbetslöshet, undersysselsättning, partiellarbetslöshet och omställningsproblem, kräver en mycket kraftfullregionalpoUtik. De regionalpolitiska målen kan således enligt LRF inte ses somenbart konsekvenser av kraven på full sysselsättning och påinkomstfördelningen. Därutöver har regionalpolitiken egna mål, varsförverkligande dock ej står i strid med syssdsättnings-och förddningsmålen. DetgäUer med andra ord att upprätthålla sysselsättning och eftersträvafördelningseffekter inte endast totalt för landet utan även utifrånregionalpolitiska målsättningar för var människor skall bo samt hur miljönskall utnyttjas och vårdas m. m. LRF anför att ävenom det vore möjligt att uppnå full sysselsättning och rättvis inkomstfördelninggenom att flytta befolkningen t. ex. från norr till söder, så skulle detta intevara tillfredsställande. I samband härmed anförs vidare, att utredningen ejbeUer kanske som en följd av den enligt LRF:s uppfattning underordnadeställning som den gett åt de regionalpolitiska målen behandlat jordbmketsbetydelse för och krav på regionalpolitiken, vilket LRF beklagar. understryker i sitt yttrande betydelsen av en aktiv regionalpolitik föratt uppnå de centrala målen om full sysselsättning och jämnareinkomstfördelning. Förbundet finner det angeläget att lantbrukets och demindre och medelstora företagens betydelse för sysselsättningen utanförstorstadsområdena beaktas i den ekonomiska politikens utformning. LU:sställning i förhåUande till den regionala planeringen är av specieUt intresseför skolplaneringen framhåller SÖ i sitt yttrande. Den regionalpolitiskaplaneringens befolkningsramar skall ligga till grund för planeringen inommyndighetens verksamhetsområde. Den jämförelse som görs i utredningen visar påkraftiga skUlnader mellan LU 75 och den regionala planeringens kalkyler över t.ex. antalet sysselsatta inom industri och offentliga tjänster. Uppgifter omsektorernas regionala fördelning är betydelsefulla vid fördelningen avtillgängliga resurser inom skolans område. Handdskammareförbundetkommenterar de regionala nedbrytningarna av långtidsutredningens kalkyler förden nationeUa utvecklingen. Även om nedbrytningar är svåra att utföra ochinnebär en rad problem av metodologisk karaktär, så är dock resultatenvärdefulla vid en bedömning av vilka effekter olika alternativ får för landetsskUda regioner. Detta gäller inte minst mot bakgrund av att önskemålet omregional balans utgör en väsentlig förutsättning vid utformningen av politikenpå nationell nivå. Handdskammareförbundetutgår i sin kommentar till de regionala analyserna från den regionalanedbrytning som förutsätter att riksområdenas andelar avindustrisysselsättningen är oförändrade 19731980. Enligt förbundets mening ärvalet mellan LU:s ahernativ I och II betydelsefullt för främstStockholms- och . För övriga riksområden anses skillnadernamellan nedbrytningarna av dessa alternativ svårbedömbara eUer för små för attge ett säkert underlag. En utveckling för den svenska ekonomin som följerutredningens alternativ II skulle enligt förbundets mening medföra en så storminskning av industrisysselsättningen i och framtill 1980 att en klar risk för regional obalans föreligger i dessa riksområden.Resultaten av nedbrytaingen av utredningens alternativ I överensstämmer i stortmed bedömningarna i länsprogrammen för dessa län. Det är därför enligtförbundets mening väsentligt att statsmakterna tar hänsyn till detta 1975/76:150 70 förhållandevid utformningen av både den allmänna ekonomiska politiken ochregionalpolitiken. Enutveckling enligt alternativ IIskulle enligt förbundets mening innebärahårdare krav på löneökningar i avtalsförhandlingarna och därmed större problematt hålla kostnadsutvecklingen inom näringslivet under kontroll. För kommunereller regioner som redan i utgångsläget har höga kommunalskatter leder detta isin tur till att risken för regional obalans ökar. Den avvägning som ligger ialternativ I skulle vara bäst ägnad att återställa balansen i de utrikesbetalningarna med bibehållen sysselsättning och regional balans. Det är enligtförbundets mening därtill också väsentligt alt regeringen möjligt gerett entydigt besked efter vilka linjer man avser att driva den ekonomiskapolitiken för att både näringslivets samt centrala och regionala myndighetersplanering skall kunna ske med större säkerhet. Kunskapenom de ömsesidiga sambanden mellan produktionssystemet och det ekologiskasystemet är fortfarande ofullständig. Det har inte varit möjligt att genomföranågon mer utförlig analys av dessa samband. Det hade exempelvis varit önskvärtatt analysera skiUnaderna i miljöpåverkan mellan de 4 huvudalternativen i 1975års utredning, vilka konsekvenser en ökad satsning på miljöförbättringar skulleha på utrymmet för konsumtion och offentlig service, på den regionala balansenosv. Av både praktiska och teoretiska skäl har det inte varit möjligt att görasådana analyser. Arbetet på detta område har därför fått begränsas till att iförsta hand söka uppskatta kostnaderna för de planerade miljövårdsinvesteringarnaunder prognosperioden och införa dessa i kalkylerna över de framtidaresursanspråken. Kostnadsuppgifterna baseras på enkätmaterial som insamlats isamband med LU:s enkätundersökning av industrin. Uppgifterna har sammanställtsav mUjökostnadsutredningen för LU:s räkning. Enligtutförda inventeringar uppgår de planerade investeringarna i miljöskyddandeverksamheter till knappa av den totalt beräknade investeringsvolymen ilandet 19761980. Motsvarande andel vad gäller industrin är ca 4 %.Utvecklingen enligt dessa planer ligger tämligen väl i linje med de uppsattamålen för miljövårdspolitiken. Utsläppen av föroreningar i naturmiljön kommerhärigenom att minska ytterligare. Detta innebär emellertid inte att någraslutiiga mål på miljöpolitikens område uppnåtts. Omfattningenav miljöskyddsinvesteringarna sett i relation till den totalakapitalbildningen inom industrin och ekonomin som helhet gör att man vågar draslutsatsen att miljöskyddsåtgärderna inte i någon större omfattning kommer att begränsa möjligheterna att nå övrigasamhällsmål under resten av 1970-talet. Förutom den allmänna osäkerhet somvidlåder enkätuppgifter av denna typ måste man då självfallet hålla i minnetatt det endast är en del av miljöskyddskostnaderna som kunnat behandlas iförevarande sammanhang även om den är väsentiig. Av remissinstanserna är det endast somkommenterar utredningens analyser på miljövårdens område. Verket instämmer istort med utredningens slutsatser av dessa analyser men understrykerosäkerheten i beräkningama över kostnaderna för miljövårdsinvesteringar och avutsläpp.