prop · FZ03187 · 1975-12-31 00:00:00 — Tillåtnaersättningsformer enligt KL är arvode och kostnadsersättning i form avtraktamente, resekosinadsersättning och ersättning för andra utgifter som ärförenade med uppdraget. Arvode får utgå för det arbete som är förenat meduppdraget. Det fär inte överstiga vad som är skäligt med hänsyn till göromålensomfattning och art och den tid som kan beräknas gå ål för uppdraget. Det ärinte tillätet att bestämma arvodet efter den arbetsinkomst som denförlroendevalde har föriorat pä grund av uppdraget. De nu redovisade reglemahar moisvarande lillämpning i fråga om ledamot och suppleant i beredning och ikommunstyrelsen och annan nämnd (28 och 46 SS KL). Moisvarandebeslämmelser finns i KLS och LL. Demokratiutredningenbetonar starkt vikten av att ekonomiska hinder för att åtaga sig kommunalauppdrag undanröjs. Värdet av en utvidgad rätt lill ledighet kan bli begränsadom inte möjligheterna lill ekonomisk kompensation uppmärksammas. Det gällermöjligheterna att få kompensation för inkomstminskning men del kan också varafråga om att ge en rimlig ersättning för det merarbete som uppdraget medför.Vidare gäller det möjlighetema att få direkta omkostnader till följd avuppdraget ersatta. Demokratiutredningenkonstaterar att den ersäitning som utgår i vissa kommuner ochlandstingskommuner är så låg alt många förtroendevalda drabbas av ett betydandeinkomstbortfall, när de fullgör förtroendeuppdrag. Utredningen anför att dettakan ha belydelse för möjlighetema att rekrytera förtroendevalda från grupper avmedborgare som är underrepresenterade. Med utgångspunkt i principen att allaskall ha möjlighet att åtaga sig kommunala uppdrag rekommenderar uiredningenkommunerna och landstingskommunerna att betala sådan ersättning att ekonomiskaskäl inte skall behöva hindra nägon frän att all åtaga sig ett förtroendeuppdrag.Utredningen avvisar tanken att arvodet skall bestämmas med inkomstbortfalletsom grund. De ersättningsformer som finns f n. är i stort selt lillräckliga,anser utredningen. 1975/76:187 232 Praktisktlaget samtliga remissinstanser tillstyrker utredningens rekommendation. Någraremissinstanser, bl, a, LO, har dock annan mening än utredningen i fråga omersättningsprinciperna. De förordar sålunda ell ersättningssystem som även tarhänsyn till den förlorade arbetsinkomsten, LO anser alt ett system som inte tarhänsyn lill den förlorade arbetsförtjänsten medför en så betydande ekonomiskuppoffring för personer med kvälls- eller skiftarbeten, att de i praktikenknappast kan åtaga sig kommunala uppdrag. Viddagsammanlräden uppstår orättvisor genom alt en slor grupp löntagare, bl. a,statsanställda och stora grupper av tjänstemän, får både lön ochsammanträdesarvoden medan de privatanställda inom LO-området måste ta ledigtutan lön från sill arbete. LO föreslår därför all ersättning skall utgå delsmed ett sammanträdesarvode, dels som ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Isistnämnda hänseende bör ersättning dock kunna utgå endast intill ett vissthögsta belopp. Föregen del anserjag att det är utomordentiigt väsentligt att inte ekonomiskaskäl blir avgörande för medborgarnas möjligheter att åtaga sig förtroendeuppdrag.Det är betänkligt om de nuvarande ersättningsprinciperna försätter vissakategorier, t. ex, de skiftarbetande, i en sämre situation än andra och därmedleder till alt dessa grupper renlav blir underrepresenterade bland deförtroendevalda. Enligt min mening kan det alltså finnas skäl för en ordningsom innebär att hänsyn får las till förlorad arbetsförtjänst, när ersättningenbestäms. De nuvarande reglerna innebär alt ersättningen skall bestämmas eftertidsåtgång och andra grunder som kan bedömas enhetligt. En enhetlig bedömningblir däremot svår om hänsyn skall få tas till föriorad arbetsförtjänst. Enfråga blir t.ex, hur den förlorade arbetsförtjänsten skall beräknas föryrkesgrupper som egna företagare och fria yrkesutövare. Även från administrativsynpunkt skulle svårigheter kunna uppslå. Jaganser därför i likhet med utredningen och fiertalet remissinsianser altprinciperna för hur ersättningen skall bestämmas inte bör ändras i dettasammanhang. vill jag understryka betydelsen av alt ersättningen sättspä en sädan nivå att ingen skall vara förhindrad att åtaga sig kommunalaförtroendeuppdrag av ekonomiska skäl. Jag anser emellertid att de synpunklersom LO har anfört är värda beaktande. Jag är därför beredd att överväga dennafråga ytterligare. Enligtkommunallagarna kan, som jag förut nämnt, ersättning utgå för vissa utgiftersom är förenade med kommunala förtroendeuppdrag. Förutom resekosinadsersättningoch traktamente kan ersättning utgå för särskilda utgifter som kostnader förrepresentation, skrivhjälp och telefon. Demokratiulredningen föreslår atträtten att betala ersättning för utgifter som är förenade med kommunalaförtroendeuppdrag vidgas sä att kommuner och landstingskommuner skall kunnaersätta även t. ex. kostnader för barntillsyn. Prop.1975/76:187 233 Enbred majoritet av remissinstanserna tillstyrker att möjligheterna att utgeersättning för kostnader vidgas. Olika synpunkter framförs emellertid om hurlångt en sådan vidgning skall sträcka sig. anser alt enavgränsning måste göras så all man inle indirekt fär ett system medindividuella ersättningar. Några remissinstanser anser alt utredningens förslaginnebär att de förtroendevalda kommer i en förmånligare ställning än andragrupper i samhället. Handikapporganisationernapekar på de handikappades svårigheter att fullgöra förtroendeuppdrag på sammavillkor som andra medborgare. Del gäller t. ex, handikappades kostnader förledsagare, tolk, hjälp med uppläsning av handlingar eller hemhjälp efler mötetpå kvällen. Organisationerna betonar även vikten av all sammanträdeslokalernaär lättillgängliga för rörelsehindrade. Jaganser att kommunerna och landstingskommunerna bör fä ersätta de särskildakostnader som föranledes av ett kommunalt förtroendeuppdrag. På denna punkt börersällningsbestämmelserna ändras så all de kommer all omfatta vissa kostnadersom f n. inle kan ersättas. Det är naturligt alt t. ex, kostnader för barnomsorgi enlighet med demokratiutredningens förslag skall kunna ersättas. Ilikhei härmed bör förtroendevald som har omvårdnad om en handikappad sombehöver tillsyn kunna fä ersättning för kostnader för ersättare som måsleanskaffas i samband med kommunala sammanträden. Sådanasärskilda kostnader som handikappade åsamkas pä gmnd av förtroendeuppdrag börenligt min mening ocksä kunna ersättas. Stora grupper av medborgare lider avhandikapp som gör det svårt för dem all åtaga sig förtroendeuppdrag. Enligt minmening är det av stor betydelse att dessa gmpper kan delta i kommunalpolitiken.För detta talar dels rättviseskäl, dels att en ökad representation för dessaunderrepresenterade grupper kan tillföra de kommunala organen värdefullakunskaper och erfarenheter. Exempel på kostnader som enligl min mening börkunna ersättas är kostnader för hjälp med inläsning av handlingar och kostnaderför tolk och ledsagare vid sammanträden. Kostnaderna för handikappades resor isamband med alt de fullgör kommunala förtroendeuppdrag är givetvis attjämställa med andra förtroendevaldas reskostnader och är såledesersättningsberättigade fullt ut. Detta gäller självfallet även kostnader somberor på att särskilda transportmedel måsle användas. Förslagetom ersättning för kostnader innebär således att kommunerna ochlandstingskommunerna skall få en vidgad rätt alt beiala ersättning. Till dennärmare utformningen av beslämmelserna återkommer jag i specialmotiveringen. Jaganser det vidare angeläget att praktiska problem som rör sammanträdeslokalernastillgänglighet och lämplighet för olika handikappgrupper uppmärksammas, I detsammanhanget vill jag erinra om att regeringen i prop, 1975/76:198 föreslåratlbestämmelserna i byggnadsstadgan (1959:612, Prop.1975/76:187 234 omtryckt1972:776) ändras så att större krav ställs på byggnaders tillgänglighet förhandikappade. Bestämmelserna avser i princip nybyggnad och ombyggnad. Jagförutsätter emellertid att kommunerna och landstingskommunerna ägnaruppmärksamhet ät dessa frågor även när det gäller befintliga lokaler, 12.2.4Utbildningsinsatser m. in. Depolitiska partierna samlar medborgarna kring olika grundläggande uppfattningarom samhället. Som kanaler för krav och opinioner från väljarna är de basen förde förtroendevaldas verksamhet. Partiernas möjligheter att nå ut tillmedborgarna och alt forma och genomföra en politik i linje med väljarnas kravär enligt utredningen gmndläggande för den representativa demokratins sätt attfungera. Sedan möjlighelen alt ge kommunall partistöd infördes , harstödets storlek och betydelse för det lokala politiska livet ökat snabbt.Praktiskl taget alla landstingskommuner och kommuner betalade enligtuiredningen kommunalt partistöd . Utredningens undersökningar tyder päatt en stor del av detta stöd används för utbildning av partiernasförtroendevalda. Demokratiutredningenrekommenderar kommuner och landstingskommuner att genom partistöd ge partiernaökade möjligheteratt svara för grundutbildning av de förtroendevalda. Enligt utredningensuppfattning bör partierna i det sammanhanget satsa särskilda resurser på altutbilda blivande förtroendevalda från grupper som är underrepresenterade blandde förtroendevalda. Remissinstanserna är positiva till denna rekommendation. 1någol fall framförs emellertid önskemål om ett särskilt stöd för vidare utbildningav redan verksamma förtroendevalda. Jagdelar utredningens uppfaltning att partiernas möjligheler att fungera somkanaler för medborgarnas krav och önskemål är grundläggande för den kommunalademokratin. Jag anser alt det kommunala partistödet har stor betydelse för dellokala politiska livet. En medveten satsning från partiernas sida kan ävenmedverka till att rekryteringen av förtroendevalda breddas inom grupper som nuär underrepresenterade. Principfrågoroch långsiktiga bedömningar har fått en ökad tyngd i det komniunala arbetet.Med hänsyn härtill ökar de förtroendevaldas behov av slörre kunskaper inom dekommunala organens olika verksamhetsområden och djupare kunskap om kommunenssätt att fungera. För utvecklingen av den kommunala demokratin på längre siktanserjag att partiernas in.satser för vidareulbildning av förtroendevalda är avutomordentligt slor betydelse. Allvidareutbildningen av förtroendevalda skall kunna ske i partiernas egen regianserjag självklart. Prop.1975/76:187 235 kemålom att kommunernas möjligheter alt ge ekonomiskt stöd lill sådan utbildningskall klariäggas. Förbundet framhåller att partierna bör kunna ges ett störreutrymme för egen utbildning i samband med den kursverksamhet som förbundetdriver. Jag vill erinra om att beslämmelserna om kommunalt partistöd inte möjligt för kommunerna eller landstingskommunerna att föreskriva attstödet skall användas till utbildningsverksamhet som partierna driver. Däremotanser jag att det inom ramen för de nya bestämmelserna om ersättning tillförtroendevalda skall vara möjligt att ge förtroendevalda arvode för deltagandei partiernas utbildning i kommunala frågor samt ersättning för kostnader isamband härmed. Till det senare bör även kostnader för kursavgifter kunnaräknas. Jag förutsätter dock att kommunerna resp. landstingskommunerna i förvägblir underrättade och därigenom får möjlighet att pröva frågan. Därigenom kanplanering och beräkning av verksamhetens omfattning underiättas. Debeslutande församlingarna, kommunfullmäktige och , har en centralroll i den representativa demokratin. Beslutanderätten utövas på medborgarnasuppdrag. Genom debatter i de beslutande församlingarna kan medborgarna följa dekomniunala frågornas behandling. Olika meningsriktningar redovisas införoffentligheten. Massmedierna förmedlar information om den kommunalaverksamheten till medborgarna. Närdet gäller att åstadkomma ökade kontakter mellan medborgare och förtroendevaldaär de beslutande organen av stor betydelse. Förändringarna i den kommunalaverksamhetens omfattning och inriktning har emellertid påverkatförutsättningarna för de förtroendevaldas arbete i fullmäktige och ilandstinget. Detta motiverar alt de beslutande församlingarnas uppgifter ocharbetsformer tas upp till övervägande. En viktig fråga i detta sammanhang är ivilken ulsträckning del skall vara möjligt att överföra beslutanderätt frånkommunfullmäktige resp, landsting till kommunstyrelsen resp,förvaltningsutskottel samt övriga nämnder. Fråndemokratisk synpunkt är de förtroendevaldas arbete i de beslutandeförsamlingarna av central betydelse. Liksom demokratiutredningen anser jag allutgångspunkten för övervägandena måste vara alt fullmäktiges och landstingetsställning som högsta beslutande organ bör stärkas. Del är också min uppfaltningatt det är betydelsefullt alt kommunerna och landstingskommunerna ges storfrihet när det gäller formerna för det egna arbetet. Delta motiveras främst avhänsyn lill den kommunala självstyrelsen. Men det är även en praktisk ordning,eftersom förutsättningarna skiljer sig väsentligt i olika kommuner och landstingskommuner. Detär å andra sidan uppenbart att vissa bindande regler om de beslutande Prop.1975/76:187 236 organenmåsle ges i lag. Det gäller inle bara bestämmelser om t, ex. de beslutandeorganens uppgifter, anlalel ledamöter, rösträtt, valbarhet, mandatlid ochersättning. Bl.a. från kommunaldemokratisk synvinkel är det också angeläget alllikformighet råder över hela landet i fråga om principerna för de beslutandeorganens arbetssätt. Så långt möjligt bör kommunerna och landstingskommunerna emellertidsjälva besluta om arbetsformerna, Landstingskommunernasverksamhel och uppgifter har utvidgats avsevärt under de senaste decennierna.Arbetsformerna för det beslutande organet - - har emellertidförändrats endast i begränsad ulsträckning. Antalet landstingsmöten har intenämnvärt förändrats. Vanligen förekommer sammanträden endast två å tre gångerper år, ILL finns vissa bestämmelserom när landstingsmöte skall hållas, Enligl 19 Sskall landstingsmöte således äga rum när regeringen förordnar om del, närförvallningsutskoltet eller en tredjedel av ledamöter begär detoch när ordföranden anser att det behövs. skall vidare sammanträdaföre utgången av december för att förrätta val till bl. a, de nämndervilkas mandatperiod upphör . Vid landstingsmöte i oktober månadskall budgeten för nästa är fastställas (60 S). Attantalet landstingsmöten var få kunde tidigare förklaras av reseavstånden ochde fåtaliga ärendena. Enligl demokratiutredningens mening är emellertid läget ibåda dessa avseenden ett annat. Utredningen anser därför att landstingen börsammanträda oftare än f n. Landstingsmöte bör enligt utredningen som regelhällas . Någon beslämmelse i lag om minsta antaletlandstingsmöten föreslås dock inte. Nästanalla landstingskommuner anför i remissyttrandena att de skäl som utredningenanger för alt antalet landstingsmöten bör ökas är välgrundade. Hälften avlandstingskommunerna anser emellertid att ett landstingsmöte kanvara för mycket i små landstingskommuner. Några av dessa landstingskommuneranser att man i försia hand bör öka antalet landstingsmöten till fyra per är.Därefter kan en övergång till sex möten ske successivt så alt denlandslingskommunala förvaltningen och de politiska partierna fär möjlighel allanpassa sig. Norrbottensläns landstingskommun lar upp frågan utifrån sina speciella geografiskaförutsättningar. Landstingskommunen anser att del från demokratisk synpunkt ärvärdefullt om antalet landstingsmöten kan ökas. Häremot slällerlandstingskommunen önskemålet att landstingsledamöternas åksträckor ochtidsätgäng begränsas, anser att antalet landstingsmötenbör ökas, men anför i sitt yttrande alt en sädan ulveckling är beroende av attlandstingen har sakfrågor av vikt att behandla. Om landstingsmöten hålls utanalt viktiga frågor tas upp, riskerar man sna- Prop.1975/76:187 237 rastatt landstingens ställning försvagas. Hänsyn måste ocksä enligl förbundet tastill kostnaderna föratt hålla landstingsmöte och till ledamöternas restider. Föregen del finner jag del naturiigt att utgå frän den stora förändring som undersenare år har skett i omfattningen och inriktningen av landstingskommunernasverksamhet. Landstingskommunernas ansvarsområde innefattar frågor, som väckerett ökande intresse hos medborgarna. Detta motiverar enligt min mening attlandstingens arbetsformer ändras så att medborgarnas möjligheter att följaverksamheten kan öka. De långsiktiga bedömningarna ställer enligl minuppfattning också ökade krav påen allsidig debatt där många förtroendevaldadeltar. En sådan debatt främjar också medborgarnas förutsättningar att viapartiernas lokala organisationer påverka landstingsfrågorna. Jagdelar därför utredningens och remissinstansernas uppfattning att landstingenbör sammanträda oftare än f n. Enligt min mening finns det starka skäl för attlandstingets arbetsformer ändras så att de kommer att närma sigkommunfullmäktiges. Jag vill peka på att den landstingskommunala verksamhetenmed säkerhet kommer att öka ytteriigare i omfattning. Om landstingensammanträder oftare är det sannolikt all det allmänna intresset förlandstingsfrågorna ökar. Den landstingspolitiska debatten blir inte såkoncentrerad till ett eller två tillfällen . De förtroendevalda gesbätlre möjligheter att regelbundet delta i beredningsarbetet. Arbetsbördan förde förtroendevalda och de politiska partierna fördelas också på ett naturiigaresätt över . Därmed fär de förtroendevalda bättre tid att sätta sig ini beslutsunderiaget. Den landstingskommunala förvaltningens arbete kan dessutomfördelas jämnare över året. Kommunikationernaär sådana över hela landet, att det enligt min uppfattning framstår sommöjligt för landstingen att sammanträda minst . Dekostnadsökningar som kan uppstå genom ökade rese-och Iraklamentsersällningar ärinte av den omfattningen alt det behöver medföra något hinder. Antaletlandstingsmöten är av grundläggande betydelse för i vilken ulsträckninglandstingens arbetsformer kan anpassas till kommunfullmäktiges. När jag i detföljande tar slällning till förvaltningsutskottets ställföreirädarskap, dendubbla beredningen, interpellationsinsiiiuiet, motionsbehandlingen etc, skerdelta mot bakgrund av alt landstingskommunerna i sina remissyttranden allmänthargett uttryck för uppfattningen alt det är naturligt alt antaletlandstingsmöten ökas, Enligl min mening bör del vara möjligt för samtligalandsting att sammanträda minst . Sambandet mellan antaletlandstingsmöten och landstingens arbetsformer bör markeras genom en föreskrifti lag om minsta antalet landstingsmöten. En tvingande bestämmelse kan inteanses nödvändig. Jag förordar därför en föreskrift om att landstingsmöte börhållas minst fyra gånger per är. Prop.1975/76:187 238 12.3.3Överförande av beslulanderäii från komiminJuUmäktige och tiUnämnderna Förändringarnai den kommunala verksamhetens omfattning och inriktning aktualiserar frågan omarbelsfördelningen mellan de beslutande församlingarna och nämnderna. Såvälärendenas antal som deras alltmer komplicerade karaktär har medfört ökadeinsatser föratt bereda besluten. Därmed har kommunstyrelsens, förvaltningsutskoitetsoch de övriga nämndernas funktion i beslutsprocessen betonats. Den expanderandekommunala verksamheten har medfört att kommunfullmäktiges arbetsbelastning harökat. På några håll har man därför krävt att fullmäktige skall få störremöjligheter än f n, att överföra beslutanderätt till nämnderna. Enligt4 S KL utövas kommuns beslutanderätt av kommunfullmäktige, medan förvaltningoch verkställighet ankommer på kommunstyrelsen och övriga nämnder. Motsvarandebestämmelser finns i 4 S KLS och 5 S LL. I kommunallagarna och andraförfattningar sägs uttryckligen att beslutanderätten i vissa angivna frågorankommer på fullmäktige resp, . Av de regler som jag nu har berörtföljer att fullmäktige resp. har att besluta om bl. a. budget,skattesats, taxor för den kommunala servicen, upptagande av lån, viktigareförmögenhetsförfoganden, reglementen för nämnderna samt lokala ordningsstadgor.Fullmäktige resp. utser vidare ledamöterna i nämndema och prövarfrågan om ansvarsfrihet för nämndernas förvaltning. Nämndernahar i olika specialförfattningar tillerkänts en omfatiande beslutanderätt.Förvaltningsutskottet företräder enligt 41 S LL mellanlandstingsmötena. Den beslutanderätt som följer av detta s, k, ställföreirädarskapomfattar inte sådana frågor i vilka skall beslula enligt uttryckligföreskrift i lag eller annan författning. Den kan vidare begränsas genombeslut av . Några sådana begränsningar har emellertid inte gjortsav någol landsting, Bortseltfrån regeln om ställföreträdarskapet finns del i kommunallagarna ingabestämmelser som uttryckligen medger att beslutanderätt överförs frånfullmäktige resp, till nämnderna. En viss överföring av beslutanderätthar ändå ansetts tillåten. Hur gränsen skall dras mellan beslutande uppgifter åena sidan samt förvaltande och verkställande uppgifter ä andra sidan är inteklart angivet i kommunallagarna. Ett visst mått av beslutanderätt har irättspraxis ansetts kunna tolkas in i begreppet "verkställighet".Kommunfullmäktige har exempelvis ansetts kunna överlåta åt fastighetsnämndenatt - inom ramen för vissa förutsättningar som föreskrivits av fullmäktige -besluta om förvärv och försäljningar av fasligheter. Av vad jag har anfört förutframgär att förvaltningsutskottel har slörre befogenheter än kommimstyrd.senoch andra nämnder, Kommunallagsulredningen,som anseratt möjlighelen till delegation bör anges i lag, föreslår enföreskrift om delegation i den nya kommunallagen. Prop.1975/76:187 239 Avden skulle framgå alt kommunfullmäktige fär uppdra åt kommunstyrelsen ellerannan nämnd all på fullmäktiges vägnar fatta beslul i visst ärende eller vissgrupp av ärenden, om inte annat följer av lag eller annan författning.Motsvarande beslämmelse föresläs gälla för landstingskommunerna. Syftet medförslaget är inle att de hittillsvarande principerna för när beslutanderätt kandelegeras skall ändras. Mendetta behöver inte innebära, framhäller kommunallagsutredningen, attdelegationsrätten även i framliden skall vara begränsad lill de ärendetyper somf n. anses kunna delegeras, ,som ingående har övervägt frågan om arbetsfördelningen mellan de beslutandeorganen och nämnderna, ansluler sig till kommunallagsutredningens förslag. Omdelegationsrätten inte ges en klar avgränsning, finns del emellertid enligtdemokratiutredningen risk för all kommunfullmäktiges och ställningurholkas. Att i lag exakt ange i vilka ärenden delegation får eller inte fårförekomma är svårt. Det är utredningens uppfattning att delegation även iframtiden bör kunna ske endast i de ärendekategorier i vilka beslutanderätten kan överföras från kommunfullmäktige till nämnd. Utredningen anser att dendelegationsregel som kommunallagsutredningen föreslår endast skall ses som ettjuridiskt klargörande av vad som gäller, inte som en vidgning av möjlighetenalt överföra beslutanderätt. Beslutanderätt bör kunna delegeras endasl i rutinärenden.Men även när det gäller sådana ärenden förutsätts att fullmäktige skall vararestriktiva, eftersom delegationsärendena sammantaget kan ha stor belydelse.Uiredningen betonar att de ärendegrupper som skall delegeras måste anges i ettsärskilt beslut och avgränsas noga. Flertaletremissinstanser delar utredningens principiella syn på delegationsinstitutet.Endast ell fätal kommuner anser att principerna för delegationsrätten börförändras, dvs. att fullmäktige skall kunna delegera beslutanderätt i andraärenden än sädana som kan karakteriseras som rutinärenden. Enbred majoritet av remissinstanserna är emellertid tveksam till demokratiutredningensrekommendation om restriktiv tillämpning av den föreslagna delegationsregeln.Dessa remissinstanser anser att en alllför restriktiv tillämpning av delegationsreglernaleder lill att effektiviteten minskas och därmed till att ärendebehandlingenfördröjs.