prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — 1975:6 s. 120) uttalade jagatt frågan hur man skall förfara när ett konkursbo kommer på obestånd fick tasupp i samband med prövningen av nu förevarande betänkande avkonkurslagskommittén. kan det knappast komma i fråga att komplettera KL med ett detaljeratregelsystem endast för sådana onormala situationer som avses här. i och för sig tänkbart att införa en bestämmelse av innehållendast att konkursbo kan sättas i konkurs. 1975/76:210 179 farandet skulle därefter få utveckla sig enligt . Kommittén anser sig emeUertid sakna tillräckliga skäl att föreslå införandetav någon bestämmelse som tar avstånd från hittillsvarande praxis. Enligtkonunitténs mening bör dock hinder inte möta mot att sätta konkursbo ikorUcurs, men frågan får överlänmas åt rättstillämpningen. att lönegarantisystemet visserligen förutsätter att arbetsgivaren harförsatts i konkurs men att det beträffande korUcurs-boets arbetstagare tordevara möjligt att tUlämpa lönegarantilagen analogt vid korUcursbos insolvens. Även om någon lagreglering angående möjligheterna att fåkonkursbo försatt i konkurs inte förordas, synes det konunittén önskvärt attden f.n. oreglerade frågan om den inbördes förmånsrätten mellankonkurs-kostnader och massafordringar löses i lag. Kommittén kan härvid tänkasig att endera av följande tre principer tillämpas. Enligt den första fårkonkurskostnadema företräde. Enligt den andra ges konkurskostnaderna ochmassafordringama lika rätt och enligt den tredje får massafordringarnaföreträde. En uppdelning av boets skulder efter huruvida de har uppkorrunitföre eller efter tidpunkten för boets insolvens avvisas emellertid avkonunittén med tanke på de praktiska olägenhetema med en sådan lösning.Kominittén förordar den lösningen att konkurskostnaderna ges företräde. Skullerättspraxis ändras så att det blir möjligt att sätta konkursbo i konkurs,följer enligt kominittén av förslaget att i sådan konkurs de kostnader som harföranletts av den tidigare konkursen får utgå med företrädesrätt framförmassafordringarna i samma tidigare konkurs. Kommitténs förslag i fråga om förmånsrättsfrågorna vidkonkursbos insolvens har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna.Förslaget godtas uttryckligen av bl.a. hovrätten över och , enlänsstyrelse och . , handelskammarförbundet ochsparbanksföreningen hör till de remissinstanser som i stället vill låtamassafordringama gå före. menar att åtminstonehyresfordran bör få gå före konkurskostnaderna, eftersom detta kan möjliggöraatt fastighetsägare låter konkursbo behålla hyresrätt . JK menaratt lika starka skäl talar för den av komnuttén föreslagna företrädesordningensom den motsatta men att det viktigaste är att få en bestämd ordning tillstånd. , och LO hävdar att frågan bör lösasgenom att man öppnar möjligheterna att försätta konkursbo i konkurs. JK,domareförbundet och metallindustriarbetareförbundet anser att man under allaomständigheter bör låta lönegarantilagen vara tUlämplig även i fråga om defordringar som arbetstagare hos konkursboet kan ha. Enligt min mening gäUer nu problemet i praktiken delsvilken rätt som bör tillkonuna massaborgenärerna, dels hur deras rätt skall tryggasi händelse av att förvaltningen av ett konkursbo utövas så att boet blir Prop.1975/76:210 180 insolvent.Konunitténs förslag iimebär en lösning av frågan vilken rätt som bör tillkonunamassaborgenärerna. Lagberedningens förslag innebär en delvis annan lösning avsamma fråga. Intet av förslagen gör emellertid någon ändring i fråga ommassaborgenärernas faktiska möjligheter att påverka förfarandet och göra sinrätt gällande. Här kommer frågan om konkursbos konkurs in. Denna fråga har iövrigt, om kommittéförslaget godtas, praktisk betydelse endast förlönegarantisystemet. Jag bortser då från det föga praktiska fallet att ett ikonkurs försatt konkursbo skulle ådra sig nya massaskulder. Jaganser lämpligt att först ta upp frågan om företrädesrätten mellankonkurskostnader och massafordringar. Valet står här främst mellan att låtakonkurskostnaderna gälla före massafordringarna och att ha en motsatt ordning.Som kommittén har påpekat utgör en lösning där konkurskostnaderna sätts främstden kanske naturligaste lösningen genom att de kostnader som bär upp självaförfarandet får bästa rätt. För denna ordning talar också att staten eller, iviss utsträckning, konkurssökande borgenär skall belastas med de kostnader sominte kan tas ut ur boet. Detta kostnadsansvar kunde bli förhållandevisomfattande, om konkurskostnaderna inte hade företräde framför massakraven.Resultatet av den av kommittén föreslagna lösningen kan också sägas ligga ilinje med vad som skulle följa av en lösning enligt lagberedningens förslag.Mot kommitténs lösning talar bl.a. att det kan bli svårt för boet att utverkaerforderliga krediter. Betydelsen av den föreslagna företrädesordningen fåremellertid inte överdrivas. Dels torde det vara mycket sällsynt att ettkonkursbo blir insolvent, dels är kreditgivning i sig alltid förenad med ettrisktagande. Även måste den som ger konkursbo kredit räkna med att hansfordran kan bli nödlidande genom att konkursboet blir insolvent. I många falltorde också kreditgivning till konkursbo oavsett vilken lösning man väljer ifråga om företrädesordning kurma ske på sådana villkor att kreditgivarensrisktagande blir föga framträdande. Enligt min mening får skälen för attkonkurskostnadema ges företräde framför massafordringarna anses väga över skälenför en motsatt ordning. Jag ansluter nug därför till den av konunitténföreslagna regeln. Denangivna lösningen skulle i och för sig kunna byggas på med regler om attkonkursbo kan försättas i konkurs. Härför talar främst, att massaborgenärernasställning förbättras. Om konkursboets konkurs inte blir handlagd enligt denenklare ordningen får sålunda massaborgenärerna t.ex. inflytande över ett valav företrädare för boet och dessa företrädare har inte som de tidigaremedverkat boet blivit insolvent. Massaborgenärema får ocksåmöjlighet att påkalla tUlämpning av återvinningsreglerna. De kan vidare fåinsyn i förvaltningen genom att en ny förvaltningsberättelse måste upprättas.Deras fordringar kan vidare fastställas genom bevaknings- och anmärkningsförfarandetoch särskild talan om fastställelse av deras fordringar eller motutdelningsförslag kan 1975/76:210 181 Flertalet av dessa skäl minskar i betydelse omman i stället tänker sig att konkursboets konkurs handläggs enligt den enklareordningen. Motfördelarna av en lösning enligt vilken konkursbo kan sättas i korUcurs måsteställas de praktiska olägenheter en sådan lösning skulle kunna dra med sig.Åtskilliga åtgärder måste således vidtas på nytt och nya företrädare för boetskall sätta sig in i konkursen. Kostnadema härför kan inte sägas vara utanbetydelse. En lagteknisk lösning av frågan måste också anses vara ganskakomplicerad. torde inte heller några mera betydande svårigheter hauppkommit till följd av att frågan är oreglerad i lag. Jag vill också påpekaatt frågan torde vara oreglerad även i de flesta andra länder. Mot bakgrund avdet anförda kan jag inte se tillräckliga skäl att nu lagstiftningsvägen taställning till frågan. Omarbetstagare utför arbete för konkursboets räkning under uppsägningstid börlönefordringen anses utgöra konkursfordran (jfr prop. 1975/76:12 s. 32). Påsådan fordran blir lönegarantilagen direkt tiUämplig. De fall då korUcursbo ärinsolvent och har anställda, vilkas lönefordringar inte kan betalasav boet, torde vara och även i fortsättningen bli sällsynta. I sådana falltorde det såsom kommittén har anfört vara möjligt att tiUämpa reglerna omlönegarantin analogt. 5.3 Huvudgrunderna för lagförslaget i fråga om förvaltningenvid större konkurser De grundläggande bestämmelserna om förvaltareskvalifikationer i ordinär konkurs finns i 42 § KL. Enligt denna paragraf skallförvaltare äga sådan insikt och erfarenhet som med hänsyn till boets omfattningoch beskaffenhet fordras för förvaltningens behöriga handhavande. Något krav påatt förvaltaren skall vara jurist uppställs inte i lagen. I praktiken utsesdock regelmässigt advokat eller annan jurist till förvaltare. Med hänsyntill att anmärkningar i olika sammanhang har framförts mot dekvalifikationskrav som gäller för förvaltare i ordinär konkurs anserkommittén det angeläget att man försöker åstadkomma en ordning enligt vilkenförvaltningen alltid anförtros åt sådana advokater eller andra personer som hartillräckliga kvalifikationer för uppgiften. Principen bör enligt kommittén varaatt inga andra än de som är särskilt inriktade på affärsjuridik och harpraktiska erfarenheter av det ekonomiska livet skall komma i fråga som konkursförvaltare.I denna kategori anser kommittén att den som har specialiserat sig på och harerfarenhet av konkursförvaltning i första hand bör utses. Ett grundläggandekrav bör enligt kommittén vidare vara att vederbörande har resurser att skötabokföring och redovisning på ett effektivt och tiUförlitiigt sätt. Enligtkonunittén bör förvaltaren också vara lagfaren, dvs. ha avlagt juriskandidatexamen, men Prop.1975/76:210 182 någotovillkorligt krav härpå bör inte gälla. Allmänpraktiserandejurister utan särskild inriktning på affärsjuridik bör enligt konunitténsmening inte längre komma i fråga för uppdrag som konkursförvaltare. Även om densandade tillgången på kvalificerade krafter i landet är tillräcklig, kan lägetbli sådant att på viss ort endast allmänpraktiserande jurist finns att tillgå.Också i sådant fall bör enligt kommittén de allmänna kvalifikationskravenupprätthållas och sålunda en affärsjurist från annan ort utses. uppfattning överväger nämligen vinsten av att konkursboet förvaltasav en sakkunnig och erfaren person den kostnadsökning som t.ex: resor kanmedföra. kan det enligt konunittén dock vara befogat att avsteg görsfrån huvudreglema. Enförvaltare bör också åtnjuta borgenärernas förtroende. Konunittén påpekar attdet ofta kan vara olämpligt att borgenär eller dennes ombud blir förvaltare ikonkursen men att några principiella betänkligheter knappast möter mot en sådnalösning, om endast en borgenär firms eller övriga borgenärer godtar lösningen. Ilagtekniskt hänseende anser kommittén vanskligt att ange kvalifikationskraveni detalj. Det bör enligt kommittén räcka med en allmän föreskrift om attförvaltaren skall ha den insikt och erfarenhet som uppdraget kräver. Det börenligt kommittén också anges att förvaltaren bör vara lagfaren och att den somutses skall vara lämplig för uppdraget. Deflesta remissinstanserna instämmer i kommitténs uppfattning att dekvalifikationskrav som gäller för förvaltare bör skärpas. Viss kritikförekommer dock. LO menar att kommittén borde ha närmare utrett bl.a. hurförvaltare arbetar, hur uppdragen fördelar sig och hur många uppdrag en ochsanuna advokat har . LO hävdar också att samma skäl som talar för attkronofogdemyndighet skall vara förvaltare i de mindre konkurserna också talarför att de bör få hand om de större. Andra remissinstanser anser att flertaletkonkurser inte är mer komplicerade än att förvaltningen kan anförtrosallmänpraktiserande jurister. Några remissinstanser, bland dem RSV, påpekar attkommittéförslaget kommer att förfelas, om inte konkursdomama bedömeradvokaternas lämplighet mer individuellt än vad som är fallet. Andrainstanser åter anser att kommittén i alltför hög grad har betonat vikten avlagfarenhet hos förvaltaren. Föregen del vill jag till en början erinra om att bestänunelserna i KL omförvaltningen i konkurs i allt väsentligt är oförändrade . Det ärgivet att den samhällsutveckling som skett har påverkatfömtsättningarna för konkursförvaltningens bedrivande. Det synes inte hellervara någon remissinstans som bestrider att ekonomiska och andra förändringarinom näringslivet har medfört att konkursförvaltning numera ärmera komplicerad än fört. LO:s uttalande om att samhället bör ta över förvaltaruppgifternaäven i större konkurser har jag delvis redan berört. Enligt min mening tordeåtminstone i dagens läge 1975/76:210 183 några mera påtagliga fördelar inte stå att vinna med ensådan lösning. Jag ser därför inte något hinder mot att nu ta ställning tillfrågan om förvaltarens kvalifikationer i större konkurser. De större konkurser jag nu syftar på konuner med dengränsdragning jag har förordat mellan ordinär och mindre konkurs att omfattahuvudsakligen sådana korUcurser där ett flertal borgenärer konkurrerar omutdelning. I sådana konkurser är tillgångarna ofta betydande. HärtUl kommeremellertid också de mindre konkurser i vilka kronofogdemyndighet undantagsvisinte utses till förvaltare. Enligt kommittémajoritetens förslag skall beträffandeförvaltare i sådan konkurs i princip gälla samma behörighetsregler som i frågaom arman förvaltare. I fråga om kraven på förvaltaren i de nu berördakonkursema gäller naturligen allmänt sett att han skall handha korUcursen såatt ett så gyrmsamt resultat som möjligt uppnås för borgenärema och övrigaintressenter. Jag delar konunitténs uppfattning att det härför i aUmänhetkrävs ekonomisk sakkunskap, kunskaper om bokföring och redovisning samtjuridiska kunskaper. Personer som uppfyller de angivna kvalifikationemaåterfinns inom advokatkåren och ackordscentralerna och liknande institutioner.Som har påpekats av konunittén ställer emellertid utvecklingen sådana krav påförvaltarens kunskaper att förordnande bör ges företrädesvis åt personer medspecieU inriktning på affärsjuridik, däribland konkursrättsliga frågor. Ävenkunskaper i arbetsrätt är ofta behövliga. Det innebär att allmänpraktiserandeadvokat (eller annan jurist) inte annat än i andra hand bör konuna i fråga förförvaltaruppdrag. Härigenom skapas ökade garantier för en effektiv och i övrigtändamålsenlig konkursförvaltning. Mot det anförda kan visserligen invändas att detta synsättleder till en ökad specialisering och att man inte kan räkna med attspecialister konuner att firmas på mindre orter, vilket i sin tur kan leda tillbl.a. Enligt min mening kan man dock knappast undvika enspecialisering hos dem som anförtros förvaltaruppdrag, om man skall realiserakommitténs intentioner i fråga om höjda kvalifikationer hos konkursförvaltare.De motiv som ligger bakom en sådan ändrad inställning beträffande kraven påförvaltaren är så starka att de uppväger de eventuella nackdelar som kan varaförenade med en ökad specialisering. En sådan utveckling innebär f.ö. intenågon nyhet för dem som det här är fråga om. förekommer i avsevärdutsträckning att advokatbyråer har specialiserats på olika typer av verksamhet,t.ex. En skiUnad som uppkonuner om man realiserarkommittéförslaget är att konkursdomarens urval av personer förförvaltaruppdrag blir snävare än . Från de något ökade resekostnader somdetta kan föra med sig i en del fall bör man enligt, min mening kunna bortse.Dessa kostnader är obetydliga jämförda med de utgifter en större konkurs iövrigt drar med sig. Ökningen bör också i stor utsträckning kunna uppvägas av den effektivare Prop.1975/76:210 184 handläggning som vinns genom att förvaltaren besittersärskild kompetens för uppgiften. Vad jag har sagt nu har i och för sig tUlämpning också påsådana mindre konkurser där förvaltaruppgiften anförtros åt annan änkronofogdemyndighet. Det ligger emellertid i sakens natur att kraven häremellanåt kan ställas något lägre än när det gäller störte konkurser. Även omsamma kvalifikationskrav formeUt bör gälla i båda situationema, bör det varamöjligt att i en mindre konkurs anlita t.ex. advokat eUer annan jurist som inteär specialinriktad på affärsjuridik eller har särskild erfarenhet avkonkursfrågor. Något krav på att förvaltaren har en väl utveckladkontorsorganisation till sitt förfogande bör inte heller ställas i sådana fall.Detsamma gäller f.ö. också i viss mån i fråga om större konkurser, nämligen ifall då kravet på en rationell kontorsorganisation inte kan motiveras av hänsyntill konkursboets omfattning eller förvaltningens svårighetsgrad i övrigt. Som har påpekats av en del remissinstanser ger den avkomnuttén föreslagna lagtexten inte något fullständigt uttryck för de kvalifikationskravsom enligt förslaget skall gälla i fråga om förvaltarskap. Det är emellertidsvårt att ge mera preciserade regler härom. Dessa måste med nödvändighet görasganska uttunnade, om de inte skall behöva förses med alltför många inskränkandeundantag. I andra sammanhang har lagstiftaren också nöjt sig med mycketallmänt hållna bestämmelser när det gäller kvalifikationskraven, se bl.a. 21 §rättshjälpslagen (1972:429). Enligt min mening bör den av kommittén föreslagnalagtekniska lösningen kunna i huvudsak godtas. Remisskritikenmot kravet på att förvaltaren bör vara lagfaren torde huvudsakligen gå ut påatt kravet inte skall lagfästas. förhåller det sig så attförvaltaren regelmässigt har avlagt juris kandidatexamen. Jag har förståelseför de kritiska remissinstansemas åsikt att denna examen inte innebär någonavgörande garanti för att vederbörande har bättre kvalifikationer somförvaltare än någon med annan utbildning. Tvärtom kan säkert i undantagsfallförekonuna att någon sådan person t.ex. med företagsekonomisk utbUdning äratt föredra som förvaltare. Med hänsyn härtill och till vad jag har sagtom behovet av att i lagtexten fullständigt ange kvalifikationskraven anser jagmig inte i lagtexten böra uppställa krav på viss utbildning. Konunittén påpekar att KL inte innehåller något förbud motatt en gäldenären närstående person förordnas till förvaltare. Enligtkomnutténs mening bör i lagtexten föreskrivas att till förvaltare inte fårutses någon som står gäldenären nära eller är beroende av honom.Remissinstanserna godtar allmänt detta förslag. ifrågasätterdock behovet av regeln. Även jag kan i princip ansluta mig till kommitténsuppfattning på denna punkt. Jag vill påpeka att i fråga om närstående numerafinns särskilda 1975/76:210 185 regler i KL, bl.a. såvitt gäller återvinning. Ett särskiltnärståendebegrepp har införts i 29 a §. Enligt min mening bör den som omfattasav detta närståendebegrepp inte kunna konuna i fråga som förvaltare. Som har franUiållits av tingsrätten är det så pass självklart att nu berörda personerinte skall utses till förvaltare att en lagbestämmelse härom kan föranledafelaktiga motsatstolkningar när det gäller andra situationer. Jag anser därföratt en lagregel av det slag konunittén har tänkt sig kan avvaras. Kommittén behandlar också frågan i vad mån egenskap avtidigare rådgivare till gäldenären bör anses vara diskvalificerande. I och försig innebär det enligt kommittén vissa fördelar att boet utreds av någon som ärinsatt i gäldenärens ekonomiska förhållanden, men gäldenärens rådgivare är intelämplig att vara förvaltare om det kan råda tvekan om hans objektivitet. Dettaär enligt kommittén för det mesta fallet, om rådgivaren har biträtt gäldenärenunder före konkursutbrottet. Å andra sidan bör enligt konunitténinte heller en företrädare för konkurrent till gäldenären utses tillförvaltare. Uttalandena har föranlett vissa kommentarer vidremissbehandlingen. menar att den som är insatt i gäldenärensaffärer, t.ex. därför att han har varit dennes rådgivare, inte bör anses alltiddiskvalificerad. Advokater och andra fristående ekonomiska rådgivare börenligt förbundet kunna påräknas iaktta kravet på opartiskhet även i detta fall.En länsåklagarmyndighet påpekar att till förvaltare inte bör få utses den somhar varit bokförare eller deklarationsmedhjälpare till gäldenären eller varitrevisor i ett aktiebolag som har försatts i konkurs. Det kan givetvis synas rationellt att en person som är välinsatt i gäldenärens ekonomi blir förvaltare. Häri ligger dock stora risker.Förutom att en person som har varit gäldenärens rådgivare i ekonomiska angelägenheteri och för sig kan bli utsatt för misstanke om att även under konkursen viljagynna sin förre klient kan också inträffa att han kan behöva ta direktbefattning med en tidigare affärstransaktion e.d. som han själv har deltagit i.Sådana medhjälpare som länsåklagarmyndigheten syftar på bör under ingeomständigheter förordnas. Enligt min uppfattning bör det emellertid inte varauteslutet att till förvaltare förordna en person som före konkursen har blivitanlitad av gäldenären för att klara upp dennes insolvenssituation. De regler som firms i KL om att den som är omyndigeller i konkurs inte får vara förvaltare anser konunittén överflödiga medhänsyn till det allmänna lämplighetskravet. Det i KL uppställda förbudet fördomstolspersonal att vara förvaltare bör dock alltjämt gälla. Samtliga remissinstansergodtar kommittéförslaget i dessa delar. Även jag kan ansluta nug tillförslaget. Kommittén uttalar också i fråga om kvalifikationskraven påförvaltare att den som har uppnått normalt inte bör utses tillförvaltare. Detta uttalande godtas av alla remissinstanser utom domareförbundetoch Prop.1975/76:210 186 företagarnas riksförbund, vilka menar att en åldersgränsvid inte bara är onödig utan också olämplig. För egen del instänuner jagi kommitténs bedömning på denna punkt. Om en konkurs skall kunna avslutassnabbt, krävs det ofta mycket aktiva insatser från konkursförvaltarens sida.Jag anser det ligga i linje med kommittéförslaget i övrigt att en person somhar uppnått pensionsåldem endast i undantagsfall bör förordnas till förvaltare.Någon särskild lagregel härom anser jag i likhet med kommittén inte behövlig. 5.3.2 Utseende av förvaltare Den enligt KL gällande ordningen innebär attinterimsförvaltare utses av konkursdomaren i samband med konkursbeslutet (43 §KL) och att slutlig förvaltare väljs av borgenärema vid förstaborgenärssanunanträdet (45 § KL). Endast om ingen borgenär kommer tiUstädes viddetta sammanträde eller den av borgenärema valde är obehörig eller olämplig fårkordcursdomaren utse slutlig förvaltare. Kommittéförslagetbehåller nuvarande regler i fråga om utseende av interimsförvaltare. Kommitténanser det vara en fördel från effektivitets-och kostnadssynpunkter attpersonbyte på förvaltarposten undviks. Liksom hittiUs bör konkursdomaren därförsträva efter att till interimsförvaltare utse någon som kan ha hand omförvaltningen i dess helhet. När det gäller slutlig förvaltare menar komnutténatt gällande ordning med borgenärsval inte irmebär tillräckliga garantier föratt en i alla hänseenden lämplig person blir förordnad. För den skull föreslårkommittén att slutlig förvaltare i fortsättningen skall utses av konkursdomarenoch inte längre väljas av borgenärerna. Kominittén menar vidare att denslullige förvaltaren liksom hittiUs bör förordnas i anslutning till förstaborgenärssanunanträdet. För att borgenärernas intressen skall tiUgodosesföreslår konmiittén att konkursdomaren vid detta sammanträde inhämtar borgenärernassynpunkter. En stor majoritet bland remissinstanserna godtarkonunitténs förslag. , som hör till de positivaremissinstanserna, framhåller att det finns fog både för att förvaltarvaletskall ankomma på konkursdomaren och för att det skall ankomma på borgenärerna.För det förta altemativet talar att önskemålet om opartiskhet säkerställs ochför det senare alternativet att förvaltaren kommer att väljas med borgenärernasförtroende. Enligt samfundet är konimitténs medelväg att å ena sidan låtakonkursdomaren avgöra frågan och å andra sidan föreskriva att förvaltarenskall ha borgenärems förtroende godtagbar. Endast ett fåtal remissinstanser är kritiska motkonunittéförslaget. De befarar att konkursdomårens val kan komma att skeslentrianmässigt. menar vidare att det inte finns beläggför att nuvarande ordning har lett till att förvaltare varit partiska och att 1975/76:210 187 konunittéförslaget inte löser eventuella problem med attfå en opartisk förvaltare. För egen del vill jag instämma i kommitténs uppfattningatt den nuvarande ordningen med borgenärsval inte innehåller tillräckligagarantier för att till slutlig förvaltare alltid utses personer som hållermåttet. Konkursdomaren skall visserligen se till att den som borgenärema harvalt är behörig och lämplig men i praktiken torde krävas mycket starka skäl föratt konkursdomaren skall underkänna den av borgenärema valde.