prop · FZ0318 · 1975-12-31 00:00:00 — Som utredningen påpekar är frågan i vad mån politisk flyktingåtnjuter ett vidare skydd än det som bestämmelserna om politiskt verkställighetshinderger delvis omstridd. Meningsskiljaktighelerna har framför allt gälltspörsmålet om aUmän domslol vid ådömande av förvis- 1975/76:18 113 ning skall ta hänsyn tUl politiskt flyktingskap. Tidigaregällde frågan även i vad mån påstående om flyklingskap skulle prövas i ärendeom utvisning. I sistnämnda hänseende är rättsläget numera klart. Sedan den 1januari 1972 gäUer nämligen enligt 30 § UtlL, att påstående av utlänning atthan är politisk flykting inle skall prövas i själva utvisningsärendet ulanförst i samband med att utvisningsbeslutet verkställs. När det gäUer förvisninghar å ena sidan gjorts gällande atl en utlännings politiska flyktingskap är enjämte övriga i 26 § andra stycket UtlL åsyftade förhållanden beaklansvärdomständighet och att, om del måsle bedömas utsiktslöst att verkställa enförvisning, detta torde vara ett vägande skäl att underlåta att döma tillförvisning. A andra sidan har hävdats att politiskt flyktingskap skall beaktasi ärende om avlägsnande först på verkställighetsstadiel. Domstolarnas praxis idenna fråga är inte enhetlig. Frågan huruvida för politiska flyktingar skall införas en sädaninskränkning av förvisnings- och utvisningsmöjlighetema som utredningen harföreslagit rymmer emellertid åtskUliga svårigheter. Dessa hänger främst sammanmed förvisningsinstitutets framtida utformning. Av betydelse är inte minstfrågan vilken myndighet som skall fatta beslut om förvisning. Frågor rörande förvisningsinstitulethör tUl dem som enligl min mening bör utredas särsldlt. Med hänsyn härtillanser jag del inle lämpligt att nu föreslå ändringar i fråga omförutsättningarna för förvisning. Inte heller anser jag det lämpligt alt införaen bestämmelse enbart för utvisningsfallen. I fråga om förslaget till ändring av lydelsen av 54 § villjag i delta sammanhang endast framhålla, att lagrummet givetvis måsle ges ensådan tolkning, att våra åtaganden enligt konventionen uppfylls. Det innebärall verkslällighetshindret genombryts endast om den ifrågavarandebrottsligheten innefattar åtminstone etl synnerUgen grovt brott. 8.3 Besvärsordningen i utlänningsärenden Möjligheten all föra talan mot de olika beslut som fattasmed stöd av utlänningslagstiftningen är ofullständig. Full besvärsrättföreligger endasi beträffande beslut av länsrätt angående utvisning ellertagande i förvar, av allmän domstol angående förvisning samt av angåendeavslagen ansökan om resedokument. Fullföljdsmöjligheterna regleras i dessa falli förvallningsprocesslagen (1971: 291), och förvaltningslagen(1971: 290). I övriga uflänningsärenden där meddelar beslut är klagorättenbegränsad eller utesluten. Begränsningen är så konstruerad att det för rätten atlklaga över etl avslagsbeslut av i princip krävs att utlänningsnämndeneller någon av dess ledamöter anfört en mot SIV:s uppfattning avvikande mening.Detta gäller beträffande avvisningsbeslut 8 1975/76. Prop.1975/76:18 114 samlandra förpassningsbeslut än sådana i vilka nämndens yttrande inle krävs samt SlV:sbeslut om verkställighet av avlägsnandebeslut, när utlänningen åberopatpolitiskt flyktingskap. Samma ordning gäller beträffande SIV:s beslut omavslag på ansökan om uppehållsflllstånd på grund av s. k. vandelsskäl saml,liksom beslut om uppehåUstiUstånd som försetts med utresebeslut. Den begränsadeklagorätten är oftast förenad med en besvärstid av . Talan mot förs hos regeringen. I andra ärenden än som jag har nämnt nu får talanmot SIV:s beslut inte föras. beslut om avvisning får talan inom föras hos . Idelta sammanhang vill jag även peka på bestämmelserna om underställning och omåterbrytning. Enligt 47 § UtlL äger den centrala uflänningsmyndigheten, om den flnnersärskilda skäl därtiU, överlämna ärende till regeringens avgörande(underställning). Detta skall alltid ske när har begärt det. Återbrytninginnebär enligt 51 § UtlL bl. a. all regeringen får upphäva sådant beslut omavvisning, förpassning, utvisning eller förvisning som inle kan verkställaseller som, vare sig det har verkställts eller inle, av andra skäl inte längreskall lända flll efterrättelse. Debegränsningar i besvärsrätten och överprövningsmöjlighelerna som sålunda gällerbeiräffande beslut i utlänningsärenden kvarstår i princip oförändrade sedan1937. gällde att länsstyrelses avvisningsbeslut inte alls kundeöverklagas medan dess beslut om förpassning fick överklagas till Kungl. Maj:l,vars prövning dock endast avsåg om de formella förutsättningarna förförpassning förelåg. För att råda bot på de olägenheter, som begränsningen av överprövnings-möjligheternainnebar, infördes UtlL möjlighet för den centrala utlänningsmyndighelen,som då var , alt underställa Kungl. Maj:t prövningen avutlänningsärende som myndigheten bedömde vara av särskild vikt. med uppgift bl. a. att tillförautlänningsmyndigheten sakkunskap i viktiga utlänningsärenden. Avvikande meninghos nämnden eller någon av dess ledamöter gjordes, på det sätt som alltjämtgäller, tUl förutsättning för besvärsrält. Maj:ts prövning av besväröver avlägsnandebeslut skulle inle begränsas endast flll de formeUa förutsättningarnaför avlägsnande, utan prövningen skulle även avse i samband med avlägsnandebeslutetmeddelat beslut om avslag på ansökan om uppehålls- eller arbetstillstånd. Äveninsfltulel återbrytning infördes genom UtlL. Då tiUkom en bestämmelseenligt vilken Kungl. Maj:t fick förordna att beslut om avvisning, förpassningeller utvisning inte skulle lända till efterrättelse, om beslutet inle kunnatverkställas eller om nya skäl hade tillkommit efter det att Kungl. Maj:thade meddelat eller fastställt Prop.1975/76:18 115 förpassningsbeslut.Även den centrala utlänningsmyndighelen ägde, om nya skäl tillkommit, återbrytaegna förpassningsbeslut som inte hade överklagats. De enda merabetydelsefulla ändringar som har skett efler tillkomsten av UtlL hargällt återbrytningsreglerna och besvär över utvisningsbeslut. Genom UtlLfick den centrala utlänningsmyndigheten rätt att återbryta också sina beslutom avvisning och utvisning. Genom en lagändring 1947 utvidgades Kungl. Maj:ts åter-brylningsrätltUl att omfatta inte bara som dittills fall där verkställighetshinder förelegateller nya skäl tillkommit utan också sådana fall där beslutet av andra skälinte längre borde lända lill efterrättelse. Vid flllkomsien av nuvarande UtlLfick Kungl. Maj:t rätt att återbryta också förvisningsbeslul. Den 1 januari1972 överfördes ulvisningsären-dena från länsstyrelse till länsrätt. I sambandhärmed blev förvaltningsprocesslagens besvärsregler tillämpliga pä dessaärenden. Besvärstiden bestämdes dock till till skillnad mot de treveckor, som annars gäller som besvärstid enligt förvallningsprocesslagen. Uflänningsutredningenframhåller för sin del att nuvarande fullföljds-regler framstår som otidsenligaoch är utformade på elt sätt som lorde sakna motsvarighet pä andra områden inomförvaltningsrätten. Enligt utredningens mening utgör inskränkningarna ibesvärsrätten ett alltför stort avsteg från den i svensk förvaltningsrätttillämpade principen, att statlig myndighets beslut kan överklagas genombesvär. Det förhållandet att reglerna om återbrytning i ökad omfattning hartagils i anspråk för alt få avlägsnandebeslut omprövade sägs vara ett uttryckför all begränsningarna i besvärsrätten är alltför långtgående. Med hänsyntill alt ett avlägsnandebeslut är en i utiänningens liv djuptingripande åtgärd, framstår det enligt utredningen närmast som självklart atlhan i sådana ärenden inte bör stå ulan det rättsskydd som en allmän besvärsrättinnebär. Utredningen föreslår därför att begränsningen av besvärsrätlen tiUfall då eller ledamot i denna haft avvikande meningavskaffas och att besvärsliden utökas flll . Förslaget har mottagitspositivt av de allra flesta remissinstanserna. Endast från något enstaka hållhar tveksamhet uttalals. Det har då bl. a. pekats på risken för att deföreslagna bestämmelserna gör det möjligt att genom s. k. okynnesbesvär förhalaavlägsnandeärenden under så lång lid, att nya personkontakter och andra nyaomständigheter kan åberopas som skäl för att få stanna kvar ilandet. Ävenför egen del anser jag att den begränsade besvärsrätlen i utlänningsärendenhar fått en utformning som inte längre motsvarar de krav som bör ställas. Genomkravet på olika mening hos eller någon av dess ledamötersamt kommer i realiteten den enskilde ledamoten i nämnden att få avgöra omutlänningen skall 1975/76:18 116 Anledningen till att besvärsrätlen begränsades var att enfullständig besvärsrält bedömdes bli alltför betungande för Kungl. Maj:t.Besvärsrätten borde därför omfatta endasi tveksamma fall, dvs. sådana fall därdet inte förelåg full samstämmighet mellan och den centrala utlänningsmyndighelen.En sådan ordning torde, som också utredningen har framhållit, sakna motsvarighetinom övriga rättsområden. Jag delar såledesutredningens uppfattning alt besvärsrättens utformning i UtlL ärotillfredsställande. I den mån begränsningar i klagorätten skall finnas bör degälla generellt. Huvudfrågan är emellertid om den begränsning av besvärsrättensom råder beträffande vissa ärenden bör behållas i någon form eller om den börslopas. Någon bärande invändning kan enligt min mening inle anföras mot deskäl som utredningen har åberopat för att införa full besvärsrält i de ärenden,där besvärsrält finns men det f. n. föreligger begränsningar i fullföflds-möjligheterna.För utlänningen kan t. ex. ett awisnings- eller förpassningsbeslut oflamedföra lika allvarliga konsekvenser som elt beslut om utvisning eller förvisning,vilka beslut ju kan överklagas i full utsträckning. Jag vill i dettasammanhang peka på att uflänning kan vägras uppehållstillstånd av s. k. vandelsskäl,dvs. samma skäl som kan läggas till grund för etl beslut om avvisning ellerutvisning. Om en utlänning vägras uppehållstillstånd av vandelsskäl och såledesblir föremål för beslut om förpassning eller om han av samma skäl bUr utvisadkan alltså mer eller mindre bero på en slump. Del är därför otillfredsställandeatt möjligheterna till överprövning av besluten är helt olika. Den av någraremissinstanser antydda risken för okynnesbesvär kan enligt min mening intetillmätas någon avgörande betydelse i detta sammanhang. En sådan risk tordeföreligga på alla rättsområden där det finns full besvärsrätt. Jag anser motbakgrund av vad jag nu har anfört, att de begränsningar i besvärsrätlen enligt UtlLsom jag nu har berört bör upphävas. Besvärsliden bör som uiredningen föreslagitutökas . Jagövergår nu lill alt beröra frågan om lämplig instansordning för besvär iärenden enligt UtlL. Somjag har nämnt gäller beiräffande de av SIV:s beslut som omfattas avden begränsade besvärsrätten den instansordningen, aft ärendena överprövas avregeringen. avvisningsbeslut överklagas till . Föreden gällde dessutom att var besvärsinstans i ärenden omutvisning, som då handlades av länsstyrelse i första instans. Över SlV:sbeslut fördes besvär lill Kungl. Maj:t. överflyttadesemellertid utvisningsfrågorna till länsrätt. Därigenom blev förvaltningsprocesslagensbestämmelser om instansordning tilllämpliga. Besvär i dessa ärenden prövasalltså av kammarrätt och re- 1975/76:18 117 geringsrätten.Bakgrunden flll ändringen av ulvisningsärendenas handläggning var bl. a. eltförslag av utlänningsutredningen i betänkandet (SOU 1967: 18) Invandringen. Därframhölls att då gällande ordning stred mot principema förkompetensfördelningen mellan Kungl. Maj:t i statsrådet och regeringsrättenbeträffande administrativa besvärsmål. Förutsättningarna för beslut omutvisning var klart angivna i lag och lämnade inte utrymme för någon diskretionärprövning. Det vara således fråga om en ren rättstiUämpning och enligtutredningen borde en sådan prövning göras av domstol. Man pekade också på all ulvis-ningsbestämmdsernavar avsedda som elt samhällsskydd mot skadliga yttringar av asocial livsföringoch därför stod nära de straffrättsliga reaktionerna, som del ankom på domstolatt besluta om. nu remissbehandlade betänkandet föreslår utredningen, att sammabesvärsordning som gäller för utvisning skall gälla för övriga av utredningenberörda ärenden utom förpassningsärenden. SlV:s beslut skall alltså kunnaöverklagas till förvaltningsdomstol, nämligen kammarrätt. avvisningsbeslutföreslås få överklagas till länsrätt. Utredningens huvudskäl är desamma somanfördes i fråga om utvisning. Förutsättningarna för beslut om avvisning,verkställighet av avlägsnandebeslut, avslag på ansökan om uppehåUstiUstånd av vandelsskäl,uppehållstillstånd med utresebeslut samt utfärdande av resedokument är allaklart angivna i lag eller, såvitt avser uppehållstillstånden, i avstatsmaktema pä annat sätt antagna rikflinjer. Det är således enligtutredningen fråga om rena rätlstiUämpningsfrågor, varför besvären bör prövashos förvaltningsdomstol. Förpassningsbeslutbör däremot enUgt utredningen också i fortsättningen överprövas av regeringen.Utredningen menar att frågan om en utiänning skall undgå att förpassas, trotsatt de formella förutsättningarna föreligger, närmast är en lämplighetsfrågasom det ytterst ankommer på regeringen alt avgöra. Utredningsförslagethar i denna del utsatts för stark kritik av flera remissinstanser. Gemensamtför deras uppfattning kan sägas vara, atl kravet på en enhetUg och samladpraxis i utlänningsärenden, särskilt sådana som berör frågor om politiskt flyktingskap,starkt talar för alt en enda överinstans prövar SIV:s beslut. Denna överinstansbör enligt de flesta vara regeringen. Jaghar tidigare pekat på att det enligt gällande ordning kan bero påtillfälligheter om avlägsnande av en utlänning sker i form av förpassningeller utvisning. De vandelsskäl som kan ligga lill grund för ett beslut atlvägra utlänning uppehåUstiUstånd är som nämnts desamma som kan grundautvisning. Förhållandet är likarlat mellan avvisning och förpassning. De vandelsskälsom kan föranleda avvisning kan också medföra avslag på ansökan om uppehållstiUståndoch således leda till att, om utlänningen inte självmant lämnar landet, förpassningsan- Prop.1975/76:18 118 Av större betydelse är emellertid atl i praktiken gör ihuvudsak samma bedömningar i awisnings- och förpassningsärenden. 1 båda fallenundersöker verket, så snart utlänningen framställt önskan om att få stannakvar, om möjlighet finns att meddela uppehållstillstånd. Endast om så inte ärfallet, meddelas beslut om avlägsnande. Mot denna bakgrund framstår det enligtmin uppfattning som egendomligt att i fråga om instansordningen skilja mellan förpass-ningsärendenaoch de övriga ärenden som del här gäller. Detta gäller så mycket mer som detofta är en ren tillfällighet om ett ärende om avlägsnande hos anhängiggörssom ett awisnings- eller förpassningsärende. Besvär över SIV:s förpassningsbeslutbör därför föras i samma ordning som besvär över SIV:s beslut om avvisning. Beträffande frågan vilkenöverprövningsinstans som bör väljas har utredningens linje sålunda varit, atträttstillämpningsfrågor bör handläggas av förvaltningsdomstol och lämplighelsfrågorav regeringen. Alla de ärendelyper som utredningen behandlar med undantag av förpassningsärendenhar av utredningen ansetts innefatta rättstillämpnings-frågor. Föregen del vill jag framhålla följande. I åtskilliga av de ärenden som det härgäller finns mer eller mindre starka inslag av politiskt flyktingskap.Omständigheter som har legat till grund för s. k. humanitärtbeviljad invandring, främst i fråga om krigsvägrare och desertörer, förekommerockså. Avgörandet av dessa och liknande frågor är ofta känsligt och kan i vissafall få utrikespolitiska konsekvenser. Bedömningen fömtsätter en god kännedomom de ibland snabba förändringar som sker i andra länder och som kan haavgörande betydelse för ärendets utgång. De politiska och humanitära aspektersom sålunda i slörre eller mindre utsträckning kan förekomma i olika ärendeninnebär att ömtåliga avvägningar måste göras i olika avseenden. Av dessa skälhar man hilliUs ansett att avgöranden av sådana ärenden bör koncentreras enda myndighet, den centrala utlänningsmyndighelen. I den mån ärendena harkunnat överklagas har prövningen ankommit på regeringen. De skäl som jag nu haranfört tUl förmån för att låta frågor som angår politiskt flyktingskap ochnärliggande omständigheter avgöras av med regeringen som besvärsinstans harenligt min mening allflämt starkt fog för sig. Elt bibehållande av i stort settgällande ordning i detta hänseende får också starkt stöd av fleraremissinstanser, vilka betonar vikten av att dessa ärenden handläggs av en endamyndighet. Atlha skilda inslansordningar i ärenden med inslag av politiskt flyklingskap ellerliknande omständigheter och ärenden utan sådana inslag låter sig knappast göra.Även om det skulle vara möjligl med en sådan uppdelning vid inledningen av ettärendes handläggning, skulle problem uppkomma i alla de fall då sådanaomständigheter åbero- Prop.1975/76:18 119 Redan av praktiska skäl måste därför tanken pä olika besvärsmyndigheteri dessa fall avskrivas. Påde grunder som jag nu har anfört anser jag mig inte kunna ansluta mig tillutredningsförslaget. Många skäl talar i stället för att de utlänningsärenden, ivilka besvärsrätlen föreslås utvidgad, liksom bör överklagas hosregeringen. Instansordningens utformning påverkas emellertid även av i skrivelsen all förpassningsbeslut i regel skaUfattas med beslutet om avslag på ansökan om uppehållstillstånd. SIVhar pekat på atl det i betydande utsträckning förekommer att utlänningar somfått avslag på ansökan om uppehållsflllstånd stannar kvar i landet under långtid. I brist på arbetstillstånd är utlänningarna i dessa fall ofla hänvisade tUlförsörjning genom socialhjälp eller illegal arbetsanslällning. SIV:s förslag,som skulle medverka liU att förkorta de långa väntetiderna, förutsätter ingenlagändring. Enligl SIV:s mening är del emellerfld lämpligt alt föredraganden ipropositionen gör ett uttalande av den innebörd har föreslagit. Denföreslagna ordningen stöter emellerfld på prakflska svårigheter genom allutlänningsnämnden, som enligt gällande bestämmelser skall höras i förpassningsärenden,inte är dimensionerad för det stora antal förpassningsärenden som skulle bliföljden av förslaget. Sedan en allmän besvärsrält har införts i awisnings- ochförpassningsärenden, bör emellertid enligl SIV:s uppfattning utlänningsnämndenkunna avskaffas. Antaletärenden i vilka besvärsrält tUl regeringen kommer att finnas eftergenomförandel av en allmän besvärsrätt i nu nämnda ärenden beräknar lillomkring 500. Genomförs dessutom förslaget alt meddela förpassning i sambandmed beslut om vägrat uppehåUstiUstånd, kan antalet ärenden med sådan besvärsrältenligt SIV:s uppfattning komma alt öka till omkring 2 500 . Förslagetatl meddela förpassningsbeslut i samband med att uppehållstillstånd vägras harmottagits positivt av remissinstanserna. Föregen del vill jag instämma i all den nuvarande ordningen medför betydandeölägenheter, vilka skulle kunna avhjälpas genom den ordning som föreslår.För den uflänning som berörs måsle det i allmänhet vara en fördel att sä tidigtsom möjligt och i ett sammanhang få klarhet i fråga om möjligheterna all fåstanna kvar i vårt land. Till detta kommer atl samhällets kostnader, i form avsocialhjälp m. m., för de utlänningar som vistas här i avvaktan på förpassningär betydande. Den nuvarande ordningen skapar vidare en grund för illegala arbetsanslällningar.De arbets- och löneförhållanden som därvid erbjuds utlänningen är inle sällanundermåliga. Ensådan reform som föreslår är alltså i hög grad önskvärd. De konsekvensersom den föreslagna ändringen skuUe få om utiännings-ärenden skulle kunnaöverklagas till regeringen utan nu gällande be- Prop.1975/76:18 120 gränsningarkräver emellerfld ytterligare överväganden. a. innebär SIV:s förslag, omdet genomförs, atl ett ytterligare mycket stort antal ärenden skulle komma atthandläggas i . En sådan utveckling synes stå i strid medsträvandena att decentralisera ärenden från regeringen. SIV:s förslag kan bl.a. mot denna bakgrund inle utan ylterligare utredning läggas till grund för enreform. Jag kan därför inte redan nu föreslå en genomgripande ändring av deotillfreds-stallande förhållanden som råder, hur önskvärt det än vore. Jag ämnar emellertidföreslå regeringen alt de frågor som jag senast berört skall utredas. Förutomatt förstärka nedbringa handläggningstiderna eller ienlighet med SIV:s förslag avskaffa nämnden bör enligt min mening ävenövervägas att inrätta ett särskilt organ med uppgift alt i princip vara slutligbesvärsinstans i utlänningsärenden. En sådan ordning skulle överensstämma medvad kammarrätten i har föreslagit i sitt remissyttrande. Likaså bör bl. a. mot bakgmnd av vad jag tidigare anfört om att besvär i ärenden, därinvändning om politiskt flyktingskap gjorts, i princip bör kunna föras upp tillregeringen i detta sammanhang utredas vilka möjligheter det bör finnas atthos regeringen fullfölja sådana besvär liksom besvär i ärenden av prejudicerandenatur. Iavvaktan pä resultatet av en sådan utredning bör besvär i de ärenden i vilka besvärsrätlenföresläs utvidgad, liksom överklagas hos regeringen. Det bör inteheller vara något hinder för att försöksvis i den utsträckning,som bedöms möjlig och lämplig, meddela förpassningsbeslut i anslutning tillatt uppehållstillstånd vägras. Härigenom kan praktiska erfarenheter erhållas avbl. a. i vilken utsträckning en sådan ordning skulle medföra ett ökat antalbesvärsärenden. Sådana erfarenheter bör vara av värde för utredningsarbetet. Imotsats flll vad uflänningsutredningen föreslagit anser jag, i överensstämmelsemed vad jag har anfört, att polismyndighets beslut om avvisning alUjämtbör överklagas lill . 8.4Preskription av beslut om avlägsnande m. m. Tillsitt förslag om vidgad besvärsrält och ändrad instansordning har utlänningsulredningenknutit ett förslag om preskription av avlägsnandebeslut. Utredningenframhåller att det inte är väl förenUgt med den svenska invandringspolitikenalt en uflänning kan få vistas här i landet med ett ständigt hotom avlägsnande över sig på grund av ett beslut som av någon anledning inte harkunnat verkställas. De möjligheter som finns alt genom återbrytning häva sädanabeslut har inle alltid kunnat förhindra alt sådana situationer uppstår.Utredningen föreslår därför att avlägsnandebeslut som av någon orsak inle harkunnat verkställas från det beslutet Prop.1975/76:18 121 vannlaga kraft skall preskriberas. Har beslutet meddelats i samband med ådömande avfrihelsberövande påföljd föreslås tvåårsperioden löpa från frigivningen. Förslagetom preskription leder enligt utredningen lUl att reglerna om återbrytning av avlägsnandebeslutkan avskaffas. Man framhåller alt det ursprungliga syftet med återbrytningsbestämmdsenvar att ge möjlighet för Kungl. Maj:t att upphäva sådana avlägsnandebeslut somvar omöjliga att verkställa. Reglemas tUlkomst får därför enligt utredningennärmast ses mot bakgrund av just avsaknaden av preskriptionsbestämmelser. Äterbrytningsinsfltulethar dock, som nämnts, inte medfört alt alla de olägenheter har undanröjts somföljer av att preskriptionsregler saknas. Medhänsyn till de ölägenheter som kan följa av alt icke verkställda avlägsnandebeslutblir gällande under mycket långa tider, anser jag att elt uttalat behovföreligger av en allmän lidsbegränsning av möjligheten alt verkställa sädanabeslut. Bakgmnden till avlägsnandebeslutet kan dessutom varabestämmelser som är avsedda alt utgöra ell skydd för samhället mot olikayttringar av skadlig verksamhet, såsom asocial livsföring m. m. I den mån såär fallet kan beslut om avlägsnande sägas slå de straffrättsliga nära. Det kandärför hävdas att ett avlägsnandebeslut också av detta skäl kan böra ges entidsbegränsad gUflghet om verksläUighet inle sker. Utredningens förslag om attinföra en preskriptionstid är därför enligl min mening välgrundat och det harav remissinsianserna fått ett mycket positivt mottagande. Ifråga om preskripflonsfldens längd har remissinstanserna haft olikauppfattning.