prop · FZ033 · 1975-12-31 00:00:00 — Det ärenligt min mening angeläget att se till atl någon oklarhet inte uppstårbeträffande tillämpningsområdet för de två konventioner varom nu är fråga.Övervägande skäl talar därför för att promemorians förslag i denna del följs.Motsvarande fäller konkurrensförhållandet mellan lagföringskonventionen ochbrottmålsdomskonventionen. Då frågan särskilt vad gäller förhållandet mellanlagföringskonventionen och traflkbrottskonvenlionen torde ha storj praktiskbetydelse, anser jag det påkallat att lagtexten kompletteras med enförtydligande regel på denna punkt. Lagföringskonventionenär, bortsett från de berörda konkurrenssituationerna, tillämplig på varjelagöverträdelse, som är förenad med påföljd som bestäms eller kan bestämmas avdomstol, oavsett brottets svårhetsgrad. Det förhållandet att sålunda ävenlindrigare brott täcks av konventionen har vid remissbehandlingen särskiltuppmärksammats av . Kan målet inte avgöras i den tilltaladesfrånvaro med stöd av bestämmelserna i 46 kap. 15 § RB skulle enligt tingsrättenen tillämpning av konventionen medföra att även bagatellbrotl kunde bli föremålför överflyttning till annat land. Tingsrätten anser att det knappast är någotsvenskt intresse att så sker. För egendel anser jag det vara av värde att bagatellbrotten inte lämnas utanförkonventionen. I den mån lagföring sker i hemlandet även för andra brott är detfrån gärningsmannens synpunkt av betydelse att straff utmäts för hela hansbrottslighet i en rättegång. Även om en svensk dom kan åstadkommas enligl detav tingsrätten nämnda lagrummet, måste möjligheten av att få den verkställdbeaktas. Är förutsättningarna härför små, bör överförande av lagföringen ske.Även om verkställighet skulle kunna åstadkommas, exempelvis med stöd avbrottmålsdomskonventionen, kan det finnas anledning att innan åtal väcksöverväga om man inte i stället bör föra över lagföringen, vilket i allmänhettorde vara en fördel från processekonomisk synpunkt. Självfallet harvederbörande åklagare att före en framställning om överförande av lagföringbeakta möjligheterna av att underlåta åtal, när förutsättningarna härför äruppfyllda i övrigt. 2.3.3 Framställning om överförande av lagföring frånSverige I 2 § promemorians lagförslag anges förutsättningarna förframställning om överförande av lagföring från . Som grundläggande kravgäller i enlighet med konventionen (art. 6.1) att någon är misstänkt för brottenligt svensk lag. framhåller att det enligt ordalydelsenär en påfallande låg grad av bevisning i fråga om den misstänktes skuld som får utlösa förfarande enilgu lagen. Prop.1975/76:3 22 Kommittén antar dock att några vådor inte skall behövafölja därav. Har en tillfredsställande förundersökning kunnat ske här ochfinner den prövande svenska myndigheten att det visserligen föreliggermisstanke och kanske till och med skälig misstanke men inte tillräckliga skälsom skulle motivera ett svenskt åtalsbeslut, lär framställning enligt kommitténinte komma alt göras. Det kan enligt min mening förutsättas att en framställningom överförande av lagföring i allmänhet görs endast i situationer närbevisläget i och för sig skulle motivera ett åtal vid svensk domstol. Ommisstanke om brott föreligger, kan dock framställning göras, om överförande avlagföringen påkallas av utredningsskäl och i synnerhet om det viktigastebevismaterialet finns i den anmodade staten /jfr 2 § första stycket 5 och art.8.1 (e)/. I sådana situationer kan det undantagsvis förekomma att detbevismaterial som finns här inte utgör tillräckliga skäl för åtal i Sverigemen att framställning om överförande av lagföring ändå bör göras. Frånrättssäkerhetssynpunkt kan knappast riktas någon invändning häremot. De i 2 ijuppställda förutsättningarna för framställning om överförande av lagföring är iövrigt en direkt transformation av art. 8. Bestämmelserna har lämnats ulanerinran under remissbehandlingen och synes lämpligt utformade. Enligt 2§ tredje stycket promemorieförslaget skall Kungl.Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer besluta om framställning omöverförande av lagföring skall göras till annan stat. Motsvarande föreslåsgälla i fråga om prövning av huruvida utländsk framställning skall föranledabifall eller avslag (10 ij). 1 promemorian anförs att avsikten är alt dessabefogenheter i huvudsak skall delegeras till RÅ. Förslaget har inte föranlettnågon erinran vid remissbehandlingen. För egen del ansluter jag mig till den i promemorianföreslagna lagregeln. I enlighet härmed får det ankomma på regeringen attbestämma i vilken mån befogenheterna skall delegeras och till vilka myndigheterdelegation skall ske. I förhållandet mellan nordiska stater, som har tillträttlagföringskonventionen, är som jag tidigare anfört avsikten atl behållamöjligheten till direkt kontakt mellan vederbörande staters lokalaåklagarmyndigheter. För dessa fall bör därför delegation ske till sådanmyndighet. I övrigt synes del naturligt att delegation sker till RÅ. Vad gällerfrågan om delegationens omfattning finns anledning att överväga dels att ivissa fall förbehålla åt regeringen att besluta om avslag på framställning frånfrämmande stat, dels att ålägga myndighet att i tveksamma fall underställaregeringen fråga om framställning om överförande av lagföring skall göras. 2.3.4 Verkan här i landet av framställning om överförandeav lagföring från En framställning om överförande av lagföring syftar tillatt förlägga Prop.1975/76:3 23 lagföringentill den stat där denna från olika synpunkter ler sig mest ändamålsenlig. Detär då nödvändigt att reglera frågan i vad mån framställningen medför hinder förden anmodande staten atl vidta annan åtgärd för lagföring och vilken verkan denanmodade statens beslut att bifalla eller avslå framställningen skall ha isådant hänseende. Rättegång bör självfallet inte pågå mot samma person rörandesamma brott i olika stater. Detsamma gäller i princip åtgärder som hör tillförundersökningen. Bestämmelserna i art. 21.1innebär att den anmodande staten fram till dess staten har mottagit den andrastatens beslut med anledning av framställningen är bibehållen vid sin rätt attvidta alla åtgärder för lagföring utom att anhängiggöra saken inför domstoleller låta annan myndighet avgöra saken. Föreligger en lagakraftvunnen dommedför framställningen hinder mot verkställighet. Bifalls framställningen fården anmodande staten inte längre vidta några som helst åtgärder för lagföring. Bestämmelserna i art. 21.1återfinns i 3§ promemorieförslaget. I paragrafens första stycke föreskrivs attåtal inte får väckas eller strafföreläggande eller föreläggande om ordningsbotutfärdas, sedan framställning om överförande av lagföring gjorts. Andraåtgärder för lagföring får dock vidtas intill dess den andra statens beslut ianledning av framställningen mottagils. Enligt andra stycket skall åklagarenbesluta om åtalsunderlåtelse, om lagföringen överförts innan åtal väckts. Skeröverföringen senare skall åtalet nedläggas utan hinder av bestämmelsen i 20kap. 9 § första stycket RB, enligt vilken allmänt åtal inte får nedläggas efterdet att dom fallit i första instans. Görs framställning om överförande avlagföring sedan dom meddelats, får enligt tredje stycket domen inteverkställas. De föreslagnabestämmelserna har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Någraremissinstanser är emellertid kritiska mot konstruktionen i 3 § andra stycketpromemorieförslaget. Sålunda framhåller RAatt termen "åtalsunderlåtelse" används för att beteckna ettbeslut att inte tala å brott som fattats med stöd av 20 kap. 7 § RB eller lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Termen flnnsinte deflnierad i lagtext och bör enligt RÅ inte första gången förekomma i enlag av nu ifrågasatt art. Ett beslut om åtalsunderlåtelse meddelas när denmisstänkte erkänt brottet eller annars övertygande bevisning föreligger. Dessaförutsättningar föreligger inte alllid i de fall konventionen avser. Närlagföringen överförts bör därför den rätta åtgärden vara att åklagaren beslutaratl åtal inte skall väckas här. Den följande meningen i lagtexten bör enligt RÅinnehålla att väckt åtal skall nedläggas om inte dom meddelats. Hänvisningen,som föreskriver undanlag från 20 kap. 9 § första stycket RB, synes inte fyllanågon funktion, eflersom åtals nedläggande sedan 1975/76: 3 24 dom fallit inte bur någon betydelse för måletshandläggning bos åklagare eller domstol (jfr 3 § tredje stycketpromemorieförslaget). Det beslut, som åklagaren har att fatta, utgör snarastett undantag från 20 kap. 6 § RB och blir väl förenligt med denna föreskriftslydelse. Att åklagaren beslutar att inte tala å brott när annan stat harövertagit lagföringen, får anses vara uttryck för en allmän rättsregel somskall råda på området. RÅ framhåller även att komplikationer i form avlispendens kan uppkomma i det internationella samarbetet, om målsägandenutnyttjar sin möjlighet att väcka åtal vid svensk domstol sedan åklagarenbeslutat att åtal inte skall äga rum. Även åtalsrättskommittén riktar starka invändningar motden föreslagna konstruktionen. Kommittén ansluter sig till den ståndpunkt isamma frågor som har kommit till uttryck i prop. 1971:114 med förslag till lagom straff för trafikbrott som begåtts utomlands. Däri anfördes bl.a. attåtalsplikten enligt svensk rätt torde få anses uppfylld i de fall lagföringenöverfördes till främmande stat. Vidare erinrades om bestämmelsen i 45 kap. 1 §tredje stycket RB, där det föreskrivs att nytt åtal inte får väckas mot dentilltalade för gärning, för vilken han redan slår under åtal. Bestämmelsen ärformellt tillämplig endast då åtal väckts vid svensk domstol men svenskaåklagare torde i enlighet med grunderna för bestämmelsen anse sig förhindradeatt väcka åtal har, när åtal för samma gärning har väckts i annat land eftersvensk åklagares begäran om lagföring där. I enlighet med detta synsättförordar kommittén att överförande av lagföringen till främmande stal före åtalhär inte betraktas som en anledning till undantag från åtalsplikten ulansnarare som en omständighet som medför förbud eller hinder att åtala här. Detbeslut som skall fattas torde därför vara ett beslut om avskrivning från vidarehandläggning. För delta talar dessutom att beslutet innebär att åklagarenskiljer saken från sig ulan atl ta ställning i sak. Mot konstruktionen medåtalsunderlåtelse talar enligt kommittén främst att enligt nu gällande rättskuldfrågan måste vara klarlagd vid ett sådant beslut sar' atl beslutet medföratt målsäganden inträder i sin subsidiära åtalsrätt. Ser man i stället överföringensom en speciell typ av lispendenshinder. blir detta gällande även motmålsäganden. Vad gäller promemorians förslag att åtalet skall nedläggas efteröverföring även om dom meddelats men inle har vunnit laga kraft anser kommitténatt avsteg inte bör göras från den principiella ståndpunkten i 20 kap. 9 §första slyckel RB. I all synnerhet gäller detta när promemorians konstruktioninte löser problemet med målsägandens subsidiära åtalsrätl. Kommittén förordari stället en bestämmelse av innebörd att ett överförande av lagföringen medfören lispendenseffekt och därmed anses skapa ett rätlegångshinder här. Det blirvisserligen en något säregen lispendenssituation, eftersom det utländskaprocederet sätter igång efter del svenska men Prop.1975/76:3 25 trotsdetta skulle anses utsläcka det svenska förfarandet. En sådan lösning innebäratt hindret gäller även mot målsäganden såvitt avser ansvarsfrågan. Någrabestämmelser för åklagarens handlande behövs inte. Han har endast att anmälarättegångshindret till domstolen. I de fall överföringen kommer till ståndinnan åtal väckts anser kommittén lagstiftning onödig. Det torde räcka med atti motiven uttala att åklagaren i dessa situationer har att meddelaavskrivningsbeslut, eftersom hinder för fortsatta lagföringsåtgårder uppkommithär. Bestämmelsernai 3 § promemorieförslaget syftar främst till alt undanröja delispendenseffekter som annars skulle kunna uppstå i samband med överförande avlagföringen. Sådana bestämmelser är nödvändiga för atl uppfylla de krav som enanslutning till konventionen ställer. Innehållet i paragrafens första styckeslår i överensstämmelse med dessa krav och synes ha fått en lämplig utformning.Till frågan om en framställnings inverkan på möjligheten att vidtastraffprocessuella tvångsåtgärder återkommer jag i det följande. Som har påpekats av är den i 3 § andra stycket föreslagna ordningen med beslutom åtalsunderlåtelse förenad med vissa lagtekniska brister. Det kan inte helleranses lämpligt att i en så speciell lagstiftning som den föreslagna införatermen åtalsunderlåtelse och ge den en annan innebörd ån den i vilken den nubegagnas. Att målsäganden inte får åtala, sedan framställning om överförande avlagföring gjorts, torde visserligen i och för sig följa redan av de föreslagnabestämmelserna i första stycket. Detta förbud skulle dock framgå tydligare om,som åtalsrättskommittén har föreslagit, etl överförande av lagföringen efterdet atl åtal har väckts anses utgöra rättegångshinder i det anhängiggjordamålet. Den av kommittén förordade lösningen innebär också i övrigt fördelar iförhållande till promemorieförslagets konstruktion. För de nu avseddasituationerna torde det således vara tillräckligt med en bestämmelse om attöverförande av lagföring efter det alt åtal har väckts skall anses utgörarättegångshinder i målet vid den svenska domstolen. Vilka åtgärder hos berördamyndigheter ett överförande av lagföringen bör medföra i nu diskuteradehänseenden behandlas närmare i specialmotiveringen. Bestämmelsen i 3 § tredjestycket promemorieförslaget har väsentligen lämnats utan erinran avremissinstanserna. Stockhohns tingsrätt och åtalsrättskommittén föreslår dockatt i bestämmelsen anges att hinder för verkställighet inträder först sedanframställning om överförande av lagföring har gjorts. Jag ansluter mig dettaförslag. Statsom har mottagit framställning om överförande av lagföring har enligt art.1012 i konventionen ett flertal möjligheter att avslå framställningen eller,om den bifallits, återkalla sitt beslut därom. Den andra staten kan ocksåbesluta att inte vidta åtgärder med anledning av framställningen eller attavbryta sådana åtgärder. 1975/76:3 26 göraen framställning om överförande av lagföringen skulle minska avsevärt, om denanmodande staten under alla förhållanden gick miste om rätten att beivralagöverträdelsen i fråga. I art. 21.2 i konventionen har därför upptagils ettantal bestämmelser enligt vilka rätten till lagföring eller verkställighetåtergår till den anmodande staten när lagföring inte kommer till stånd i denandra staten. Dessa regler gäller också om den anmodande staten återkallarframställningen innan den andra staten beslutat vidta några åtgärder förlagföring. Denu nämnda bestämmelserna i art. 21.2 motsvaras av 4 § promemorieförslaget.Paragrafens utformning har godtagits eller lämnats ulan erinran av flertaletremissinstanser. anser dock att den föreslagna regeln intesynes omfatta det fallet att den anmodade staten har meddelat beslut om åtalsunderlåtelse. Enligtpromemorieförslaget återgår i här åsyftade fall rätlen till åtal ochverkställighet till de svenska myndigheterna. Avsikten härmed är uppenbarligenatt undanröja de hinder för lagföring som har inträtt på grund avbestämmelserna i 3 §. Detta framgår enligt min mening ån tydligare om detdirekt i 4 § anges att dessa bestämmelser inle utgör hinder för fortsattaåtgärder för lagföring eller verkställighet här i landet i de fall som omnämnsi paragrafen. Jag förordar därför alt paragrafen utformas i enlighet härmed.Däremot kan jag inte dela åtalsrättskommitténs uppfattning i fråga omstadgandets tillämplighet, när den andra staten meddelat beslut omåtalsunderlåtelse. Ett sådant beslut utgör enligt min uppfattning ett av defall, när den andra staten har beslutat att inte vidta några åtgärder medanledning av framställningen, och medför alt rätlen till lagföring återgår. Enannan sak är att det i sådant fall kan bli aktuellt alt också här i landetunderlåta åtal, t.ex. därför att den misstänkte blivit föremål för någon formav annat samhällsingripande i den anmodade staten. 22 medför en framställning om överförande av lagföring en förlängning avtiden för åtalspreskription i den anmodande staten. 1 detföregående har jag förordat att inte utnyttjar möjligheten tillförbehåll mot bestämmelsen. Dess införlivande med svensk rätt kräverlagstiftning. Bestämmelsen i fråga har intagits i 5 § promemorieförslaget. Denhar inle mött någon kritik vid remissbehandlingen. och Eskilstunatingsrätt ifrågasätter dock om föreskriften inte bör föranleda att i 35 kap. I§ BrB las in en hänvisning till 5 § lagförslaget. Jagdelar uppfattningen i promemorian att bestämmelsen om förlängning av tiden föråtalspreskription bör tas upp i den nu aktuella lagen. Något egentligt behovför de tillämpande myndigheterna av en hänvisning i BrB till bestämmelsen tordeinte föreligga. Jag anser därför en sådan hänvisning kunna undvaras. Lagföringskonventionen innehåller inte några uttryckliga före- 1975/76:3 27 skrifterom den verkan en framställning om överförande av lagföringen får i denanmodande staten på där redan vidtagna tvångsåtgärder av olika slag eller påmöjligheten att efter framställning vidta sådana åtgärder. Konventionen synesutgå från att varje lands interna processlagstiftning får lösa dessa frågor pålämpligt sätt med beaktande av bestämmelserna i art. 21.1. Ett antal remissinstanserhar tagit upp den nu berörda frågan och har framhållit vikten av att närmareföreskrifter utfärdas till undanröjande av de tillämpningssvårigheter somannars skulle kunna uppstå. I fråga om de personella tvångsmedlen uppkommerenligt RA fråga hur man skallförfara om den misstänkte är berövad friheten genom anhållande eller häktningpå grund av bestämmelserna i och framställning om överförande avlagföringen till hans hemviststat görs. RÅ framhåller alt, om vederbörandemyndighet i den främmande staten begär utlämning, frihetsberövandetenligt RB kan hävas och ersättas med provisoriskt anhållande enligt 23 § förstastycket lagen (1957:668) om utlämning för brott och därefter med häktningenligl 16 § andra slyckel samma lag. I sådant fall torde de för åklagare ochdomstol gällande tidsfristerna i det pågående målet inte längre gälla ochbeslut kan i vederbörlig ordning fattas dels om överförande av lagföringen,dels om utlämning. Om däremot inte omedelbar begäran om utlämning kommer, börden påbörjade lagföringen här fortsätta med huvudförhandling och dom. I dessafall anser RÅ att man visserligen kan överväga alt med stöd avbrottmålsdomskonventionen göra framställning om verkställighet av den svenskadomen i den dömdes hemland men framhåller lämpligheten av attlagföringen i dess helhet sker i den misstänktes hemland. RÅ ifrågasätterdärför, om den föreslagna lagen inte bör kompletteras med bestämmelser rörandeanhållande och häktning för det fall att från svensk sida görs framställning omöverförande av lagföringen till annat land. tar upp fråganom vad som skall gälla när här i landet har hunnit vidtas reellasäkerhetsåtgärder, innan framställning om överförande av lagföring görs. Ärfråga om beslag till säkerställande av förverkande lär enligt kommitténförfarande enligt 17 § RP kunna tillgripas. Mer tveksamt anser kommittén lägetvara när kvarstad eller skingringsförbud har meddelats till säkerställande avvärdeförverkande, kommande böter eller skadestånd. Detsamma gäller vilkaåtgärder som kan vidtas här om del efter överförande av lagföringen upptäcks,att den misstänkte har betydande tillgångar hår som kan antas härröra frånbrott mol svenska målsägande. Länsåklagaren i ställer frågan hurlänge och på vilken grund ett hår verkställt beslag kan beslå sedanframställning om överförande av lagföringen gjorts och i vad mån 27 kap. 7 §andra stycket RB kan åberopas som grund för förlängning av beslagstiden.Liknande syn- 1975/76:3 28 Defrågor remissinstanserna har tagit upp rör onekligen problem av viss praktiskbetydelse för konventionens tillämpning. 1 konventionen har emellertid intemeddelats några bestämmelser som ger entydigt besked om hur den anmodande resp.den anmodade staten skall förfara i fall då lagföringen i den anmodande statenhunnil så långt att straffprocessuella tvångsmedel satts in för attsäkerställa lagföringen. Visserligen ger art. 21.1 vid handen att denanmodande staten får vidta sådana åtgärder fram flll dess att den har mottagitden andra statens beslut med anledning av framställning om överförande avlagföring. Motsatsvis synes emellertid härav följa att då vidtagna åtgärderinte längre kan bestå, om den anmodade staten bifallit framställningen ochsålunda förklarat sig skola överta lagföringen. Å andra sidan skall denanmodande staten enligt art. 15.2 underrätta den anmodade staten om deprocessuella åtgärder som har vidtagits i di förra staten efter det attframställningen översänts och som är av betydelse för förfarandet. Hit hörgivetvis bl.a. beslut om häktning m.m. Och enligt art. 26.1 skall åtgärd förlagföring, vilken har vidtagits i den anmodande staten i enlighet med därgällande rätt, i princip ha samma giltighet i den anmodade staten som om denhade vidtagits av myndighet i sist nämnda stat. Denna bestämmelse pekar närmastpå att exempelvis häktning i den anmodande staten skulle tilläggas deninnebörden att den misstänkte anses som häktad i den anmodade staten. Attmot denna bakgrund föreslå särskilda lagregler om hur svensk myndighet skallförfara i den situationen atl den anmodade staten förklarat sig villig övertalagföringen synes vara vanskligt. RÅ har i sitt yttrande pekat på sambandet medreglerna om utlämning. Enligt min mening erbjuder den av RÅ antydda lösningenen lämplig utväg såvitt gäller personella tvångsmedel. Av större praktiskbetydelse ställer sig emellertid frågan beträffande reella tvångsmedel(kvarstad, skingringsförbud och beslag). I det sammanhanget vill jag försterinra om att i lagrådsremiss angående ändringar ilagstiftningen om utlämning för brott m.m. har lagts fram förslag till ensärskild lag om användning av tvångsmedel (beslag) på begäran av främmandestat. Denna lag föreslås dock endast gälla när fråga om beslag uppkommer utansamband med utlämning. 1 utlämningslagstift-ningen finns nämligen redan vissamöjligheter att tillgripa tvångsmedel av det slaget. De sålunda befintligaeller föreslagna reglerna om reella tvångsmedel i samband med atl någon skalllagforas i främmande stat torde i avsevärd mån tillgodose behovet av sådanastraffprocessuella tvångsåtgärder som remissinstanserna har efterlyst. Jagkommer därför lill slutsatsen alt några särskilda regler om hur svenskmyndighet skall förfara i den situation som det nu är fråga om inte börmeddelas i den aktuella lagen. Behövliga föreskrifter om vad svenskframställning till 1975/76:3 29 annanstat skall innehålla såvitt avser tidsfrister inom vilka den andra statensbeslut senast påräknas m.m. kan utfärdas i administrativ ordning. Vad gäller frågan vilketinnehåll administrativa föreskrifter i ämnet bör ha vill jag nämna följande.Enligt art. 15.1 skall framställning om lagföring vara åtföljd av handlingarnai ärendet. Av dessa skall självfallet framgå vilka tvångsåtgärder som harvidtagits. Av art. 15.2 följer atl underrättelse skall lämnas också om sådanaåtgärder, som har vidtagits efter det att framställning gjorts men innan denandra statens beslut i anledning av framställningen har mottagits. Den anmodandestaten har vidare enligl art. 21.2 (e) möjlighet att återkalla framställningeninnan den andra staten meddelat att den beslutat vidta åtgärder för lagföring.Har tvångsåtgärd vidtagits här i landet föreligger därför enligt min meninginte något hinder i konventionen mot att i svensk framställning anges, att ombeslut inte meddelas inom viss angiven tid återkallelse kan komma att ske.Dessa tidsfrister bör i huvudsak ansluta till vad som föreskrivs i RB föråtgärden i fråga. Efter förebild från dessa bestämmelser bör i normalfallettidsfristen vid häktning kunna bestämmas och vid reseförbudtill en månad.