prop · FZ03204 · 1975-12-31 00:00:00 — Spörsmåletom den grundläggande regleringen av förhällandet mellan tryckfrihetsrättsligtmeddelarskydd och handlingssekretess gav upphov till delade meningar vidtillkomsten av 1949 ärs TF, Därefter har tre kommittéer lagt fram förslag iämnet. Förutsättningarna för frågans lösning är , efter den nyaregeringsformens tillkomst, något annorlunda än de var , Dä, liksomunder tiden därefier fram lill , kunde tystnadsplikter i vid omfattningföreskrivas i administrativ ordning, utan föregående särskiltriksdagsgodkännande. Dessutom hade man att räkna med tystnadsplikter som följdeav oskriven rätt. Enligt 1974 ärs RF krävs emellertid som jag förut har nämnti princip lagform för åläggande av tystnadsplikt. Gäller del offentligafunklionärer, kan visserligen också regeringen och, efter regeringenstillstånd, förvaltningsmyndighet eller kommun, föreskriva tystnadsplikt. Menhärför krävs bemyndigande av i lag, Nägra lysinadsplikier ulan stöd iförfattning kan inte längre upprätthållas. Kort sagt har den offentiigrättsligalysinadspliklsregleringen på ell hell annal sätt än tidigare lagts underriksdagens kontroll och bestämmanderätt. Trotsdel sagda bör del inle komma i fråga att för framtiden tillämpatystnadspliklsbestämmelser lika för meddelanden för offentliggörande i trycktskrift och för andra meddelanden. Skälen för denna min ståndpunkt har jagangetl i del föregående. En utgångspunkt är alltså att ansvaret för brotl mottystnadsplikt genom publiceringsmeddelandena skall vara avsevärt begränsat iförhällande till vad som annars gäller. Delänkbara metoderna all avgränsa del område där tystnadsplikt gäller framförprincipen om meddelarfrihet är flera. Till bedömande föreligger nu någraalternativ som i varierande grad binder regleringen vid grundlag. Enytterlighet representerar del under remissbehandlingen framförda förslaget Prop.1975/76:204 102 atti grundlag uttömmande ange i vilka fall meddelarfriheten viker för tystnadsplikt.Av motsatt innebörd är advokatsamfundels förslag att utforma de allmännalysinadsplikisreglerna sä att de kan tillämpas också på publiceringsmeddelandenmen införa en särskils straffrihetsgrund i fråga om sädana meddelanden,eventuellt kompletterad med en särskild åialsregel. Vidare föreligger MMU:s ochTK:s förslag om en speciell lag om lystnadsplikter som bryter genommeddelarfriheten. En särskild fråga är om en sådan lag skall styras av rambestämmelseri grundlag. Man bör slulligen inte heller bortse från möjligheten alt behällanuvarande grundlagsbestämmelser i ämnel. Innanjag går närmare in på de nu angivna alternativa lösningarna, vill jag i korthetange några allmänna krav som kan ställas pä regelkomplexets konstruktion ochsom därför bör tiäna till ledning för den fortsatta diskussionen. Avväsentlig belydelse är all avgränsningen av de kvalificerade tystnadsplikternaär underkastad en noggrann riksdagsprövning. Gränsdragningen bör inte skeslumpmässigt ulan följa vissa riktlinjer. Dessa bör såvitt möjligt ligga fast,Å andra sidan bör visst utrymme finnas alt utan omgång anpassa beslämmelsernalill nya förhållanden och gjorda erfarenheter. Viktigt är ocksä att regleringenär enkel och otvetydig. Detta är ett intresse både för den som står i begreppatt vidarebefordra en uppgift lill t, ex, en journalist, för myndighet somöverväger att efterforska meddelare och för den som lämnar upplysningar tillannan i föriitan på ett undantagslöst sekretesskydd. Klarhet i gränsdragningenfrämjar således både informationsfriheten och sekretesskyddet. Nuvarandereglering, sådan den följer av 7 kap, 3 S TF, har fördelen att otvetydigt angevilka tystnadsplikter som är av absolut karaktär. Den saknar i gengäld inrekonsekvens, eftersom placeringen av en föreskrift om tystnadsplikt i lag elleri annan författning i praktiken knappast har föregåtts av några överväganden omtystnadspliktens relation till friheten all lämna publiceringsmeddelanden. Detmåsle anses vara en fördel, om för framliden valet av förfaliningsform kanträffas utan att hänsyn behöver tas till meddelarfriheten. Först härigenom lärdel bli möjligt alt, som TK föreslår, uppta huvuddelen av alltyslnadspliktsreglering i lag. Utan ändring av nuvarande beslämmelser i 7 kap,3 S TF skulle nämligen en sådan förskjutning av regleringen till lagnivåkraftigt begränsa området för meddelarfriheten. Av nu anförda skäl anserjagdet nödvändigt att gällande reglering av förhållandet mellan tystnadsplikt ochmeddelarfrihet ersätts med en annan. Förslagetatt låta lyslnadspliklsbestämmelserna i princip ha verkan också förpubliceringsmeddelanden men för dessa införa en särskild straffrihetsgrund kanjag inle godta, inte ens om regleringen kompletteras med beslämmelser omsärskild ålalsprövning m, m. En sädan ordning skulle i praktiken betyda attdomstolarna i stället för kom att dra gränsen 1975/76:204 103 mellansirafföara och straffria publiceringsmeddelanden. Den skulle också i vidomfattning lämna dem som överväger att meddela uppgifier i ovisshet omkonsekvenserna av deras handlande. Följden skulle troligen bli all de i mängafall tog det säkra för det osäkra och avstod frän alt ge nägon information. Sistnämndainvändning kan resas också mol förslagel alt direkt i TF uttömmande angemeddelarfriheiens omfattning i förhållande till tystnadsplikter. Det skullesannolikt inte kunna undvikas att grundlagsbestämmelserna i sä fall blir såallmänt hållna att deras innebörd i del konkreia fallel blir svår attfastställa. Härefteråterstår av de upptagna alternativen MMU:s och alt isärskild lag skall ange de tystnadsplikter som har den längre räckvidden.Lösningen uppfyller eller är förenlig med de allmänna krav pä regleringen somjag nämnde i det föregående. Genom att frågan huruvida tystnadsplikt skallgälla gentemot massmedier och författare m, fl, frikopplas frän frägan, om entystnadsplikt över huvud taget skall införas, skapas garantier för attmeddelarfriheten inte begränsas genom tystnadsplikt utan en särskildriksdagsprövning, med åtföljande uppmärksamhet från den allmänna opinionenssida. Häri ligger ett effektivt skydd förden tryckfrihetsrättsligameddelarfriheten. För egen del förordar jag den nu angivna lösningen. Debåda kommittéernas förslag innebär att, till skillnad från vad som gäller f n,,även tystnadsplikt som åligger någon i annan egenskap än som offentligfunktionär kan fa giltighet i fråga om meddelanden för publicering. Liksomremissinstanserna godtar jag förslaget. Nuvarande skillnad mellan lystnadsplikti offentlig och i privat verksamhet framsiår som omotiverad och leder lillsådana egendomliga konsekvenser som att läkares tystnadsplikt angåendepatienters förhållanden lär olika innehall beroende på om läkaren är i allmäntjänst eller är privatpraktiserande. Tankenatt, pä sätl ursprungligen JK har föreslagit, genom en förteckning i grundlagange de typerav tystnadsplikt som i lag kan ges företräde framförmeddelarfriheten har som nämnts mötts med allmän sympati under remissbehandlingen,I denna fråga vill jag erinra om att jag har för avsikt att anmälaförslag om en revision av regeringsformens bestämmelser om medborderiiga fri-och rättigheter. Jag avser därvid att föreslå alt 2 kap, RF skall upptaföreskrifter som i allmänna termer anger de huvudändamål för vilka yttrande-och informationsfriheten får begränsas, bl, a, såvitt gäller tystnadsplikt.Skall TF dra upp särskilda ramar för de fall dä tystnadsplikt genom lag tillätsgenombryta meddelarfriheten, måste dessa, om de skall vara meningsfulla, ha enhögre grad av utföriighet och precision. Sädana rambestämmelser torde ipraktiken kunna utformas tidigast i samband med att ståndpunkt las lillinnehållel i lagbestämmelserna om tystnadsplikt och meddelarfrihet. Ett sädantståndpunktstagande kräver i sin tur - bl, a, mot bakgrunden av remissutfallet -ingående överväganden och kan inte göras i det skede vari lagstiftningsarbete fn, befinner sig. Prop.1975/76:204 104 serdärför inte nägon möjlighet att nu lägga fram förslag till grundlagsbestämmelsersom i materiellt hänseende styr lagstiftningen om meddelarfrihet ochlystnadsplikt. Tanken på en sådan grundlagsreglering förefaller mig emellertidprincipiellt tilltalande. Enligt min mening är det därför lämpligt att uppdraät den kommitté som enligl del tidigare sagda skall lä till uppgift attfullfölja MMU:s utredningsarbete att närmare överväga frägan. Kommitténsprövning kan dä ske på grundval av den nya lagstiftningen om vilkatysinadspliktersom gäller fullt ul ulan hinderav meddelarfriheten. Underremissbehandlingen har framkommit olika meningar om innebörden av alt i vissthänseende meddelarfriheten inte är inskränkt av tystnadsplikt. Frågan har vissbetydelse för grundlagsbestämmelsernas närmare innehåll, Å ena sidan har Sveahovrätt och hovrätten över och gjort gällande att entystnadsplikt i princip alltid gäller även mol massmedierna, men attmeddelarskyddet leder till att meddelare i vissa fall kan åsidosätta sintystnadsplikt utan att drabbas av påföljd. Ett annat synsätt har JO, Dennebetecknar konstruktionen att någon kan ha en tystnadsplikt men saklöståsidosätta den i förhällande till massmedier som en rättslig anomali. Motbakgrund härav förordar JO, all - om inte vae tystnadsplikt skall gälla fulltut även mol massmedier - särskilda slag av tystnadsplikter utformas som skalliakttas vid umgänget med massmedierna, 1 anslutning härtill föreslår han altgrundlagsföreskriften om undanlag från meddelarfriheten vid åsidosättande avlystnadsplikt formuleras sä all publicerings-meddelande inte lär lämnas i stridmot tystnadsplikt som anges i särskild lag. Föregen del vill jag inte tillmäta de redovisade meningsskiljaktigheterna storbetydelse. Avgörande är givetvis i första hand de rättsliga konsekvenserna avalt ell meddelande lämnas. Härvidlag är att märka all meddelarfriheten f n,anses innebära skydd inte endast mol straffrättsliga verkningar utan ocksä molandra påföljder från del allmännas sida. Någon ändring i detta hänseende ärinle akluell. Under sädana omständigheter finner jag del missvisande att på detområde, där meddelafrihet råder, i rättslig mening tala om tystnadsplikt förmeddelaren. Jag kan å andra sidan inte biträda JO:s lanke på en självständigtyslnadspliktsreglering såvitt avser pressen, författare, m, fl. Enligt minmening ligger ett betydande värde i att hålla fast vid att de allmänt gällandetystnadsplikterna bildar en ram för den sekrelesskyldighet som kan åläggas meddelare,en ram som inte får överskridas. Bestämmelsen i 7 kap, 3 S TF om undantag fränmeddelarfriheten vid åsidosättande av tystnadsplikt i vissa fall bör, som ocksåMMU och TK har föreslagit, avfattas i enlighet med denna princip. Den situationsom föreligger i huvudfallet kan enligt min mening enklast och korrektast beskrivasså att annars lillämplig tystnadsplikt inte gäller i fråga om meddelande föroffentliggörande i tryckt skrift. VarkenMMU eller TK har i sina förslag uppställt krav på att tystnadsplikt måste varaföreskriven i lag för att, enligt vad som medges i den särskilda Prop.1975/76:204 105 lagenom meddelarskyddsbrytande tystnadsplikter, ha företräde framförmeddelarfriheten, Däremoi följer av RF att tystnadsplikten för singiltighet kräver författningsreglering. Förslaget bör enligl min mening godtas.Valet av författningsform för en lystnadspliktsföreskrift eller för visstinslag i föreskriften bör kunna träffas frislående frånmeddelarskydds-regleringen. Genom den särskilda lagen har ändå fullkontroll över gränsdragningen mellan tystnadsplikt och meddelarfrihet.Kompetens för regeringen eller myndighet att besluta om tystnadspliktförutsätter dessulom, som förul nämnts, enligl nya RF alllidriksdagsbemyndigande i lag. Jag räknar f ö, med all ddegationsmöjlighelenkommer att uinyttjas sparsamt i den kommande lagstiftningen om offentligafunktionärers tystnadsplikt. Enligt7 kap, 3 S TF kan även oaktsamt åsidosättande av - lagstadgad - tystnadspliktföranleda ansvar för meddelare, enligt vad därom är föreskrivet. Av 20 kap, 3S framgår att också den som av oaktsamhet bryter sintystnadsplikt kan straffas, MMU och TK har däremot båda föreslagit att den somär meddelare enligl grundlagen inte bör kunna straffas annat än vid uppsåtligtåsidosättande a v tystnadsplikt. Ståndpunkten har i allmänhel godtagils underremissbehandlingen, men den har ocksä kritiserats, bl, a, av JO och JK, Jagvill inte bestrida att underlåtenhet att ingripa mol vårdslösöverträdelseavtystnadsplikt är ägnad all även på mycket betydelsefulla områden försvagasekretesskyddet. Häremot måsle dock ställas all vetskapen om att ocksåoaktsamma yttranden lill journalister m, fl. kan medföra ansvar kan föranledamånga tiänsteman att visa en med hänsyn till informalionsintresset överdrivetförsiktig attityd i förhållande till nyhetsorganen, Enligl min mening bör delsenare skälet väga över del förra. Jag ansluler mig alltså till kommittéernasuppfaltning att endast uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt kan ådrameddelare ansvar. Närdel gäller all utforma den särskilda lagstiftningen om de tystnadsplikter sombryler meddelarfriheten finns det flera lagtekniska möjligheler. De fall dålystnadsplikt skall gälla kan beskrivas i mera generella termer, men de kanockså nära anknytas lill de allmänna lystnadspliklsbestäm-mdserna. Underremissbehandlingen av TK:s betänkande har flera remissinstanser yttrat siglill förmån för all regleringen av lyslnadsplikt i allmänhel inom denoffentliga verksamheten skall samordnas med beslämmelserna omhandlingssekreiess i en enda lag. Det skulle ligga i linje med denna lösningalt dessulom i lagen ange de fall dä lyslnadsplikt lar över meddelarfriheten(jfr prop, 1975/76:160), eventuellt - såvitt gäller de offentligafunktionärerna - i omedelbar anslulning lill de olika lyslnadspliklsbestämmelserna.Nu angivna frågorom lagreglernas närmare uiformning får med ledning avremissyltrandena övervägas under del fortsalla lagstiftningsarbetet. Jag villhär endast anmärka att kravet på särskild lag för uppräkning av de fall dålyslnadsplikt bryter meddelarfrihlen enlig min mening inle kan anses läggahinder i vägen för alt regleringen görs i en lag som dessulom innehållerbestämmelser i näriiggande ämnen. Prop.1975/76:204 106 Somframgår av vad jag har sagt i det föregående är jag för dagen inie hellerberedd att uttala mig om innehållet i den kommande lagstiftningen omtystnadsplikt och meddelarfrihet. Jag vill emellertid gärna framhålla all jagliksom MMU och TK anser alt begränsningar i meddelarfriheten bör göras medrestriktivitet och under beaklande av hittillsvarande goda erfarenheter påskilda områden av frånvaron av tystnadsplikter som kan göras gällande ocksågentemot massmedierna. För alt särskilt beröra ett ofta uppmärksammat spörsmål,bör det inte komma i fräga att införa någon generell, gentemot massmediernagällande tystnadsplikt angående innehållet i hemliga handlingar. Tidigareharjag nämnt att meddelarfriheten skall ses i sitt sammanhang med deltryckfrihetsrättsliga ensamansvaret. Principenom att den som är plublicist tar över ansvaret från annan medverkande äremellertid inte fullt ul genomförd i fråga om överträdelse av tystnadspliktgenom publiceringsmeddelande. Den som publiceraren uppgift kan inte görasansvarig endast därför att han har erhållit uppgiften från någon som därvid haråsidosatt sin lyslnadsplikt, TK har med tanke på meddelanden som avsermyndighetsutövning mot enskilda diskuterat möjligheten av att utvidga ansvaretför otillåtet offentliggörande i hithörande situationer, men avvisat en sådanlösning. För egen del har jag ingen avvikande uppfattning. En annan sak ärattoffentliggörandet av den meddelade uppgiften kan innebära förtal av enskild, 1syfte all motverka publicitets-skador för enskilda till följd av en utökadmeddelarfrihet har TK, efter alt ha tagit avstånd från det angivnaallernalivet. föreslagit att allmänt åtal för tortal skall kunna väckas istörre omfattning än f n. Förslaget, som har rönt viss krilik underremissbehandlingen, hör lill dem som lär övervägas under den fortsallaberedningen inom . Sammanfattningsvisinnebär milt förslag att enligt grundlag en vidsträckt frihel kommer attföreligga att, oberoende av annars gällande tystnadsplikter, lämna meddelandenför offentliggörande i tryckt skrift, Endasl för de fall som anges i ensärskild lag skall tystnadsplikt ha företräde framför meddelarfriheten.Meddelare skall dock kunna straffas bara vid uppsåtlig överträdelse av tystnadsplikt,Kravei på särskild lagsliftning lorde jämte villkoret om uppsåt leda till enutvidgning av meddelarfriheiens omfallning, jämfört med vad som gäller . Jagvill också erinra om att friheten all lämna meddelande enligl förslagel skallgälla också offentliggörande i stencilerade eller därmed jämförliga skrifter. Denfråga som har behandlats har gällt omfattningen av ansvaret föröverträdelse av tystnadsplikter vid meddelanden för offentliggörande i trycktskrift. Som har nämnts bör med meddelare jämställas vissa andrapersoner som medverkar vid tillkomsten av tryckt skrift ulan att slå ansvarelenligt TF för skriften. Jag skall nu ta upp frågan om del ansvar för broll mottystnadsplikt som bör åvila författare, utgivare eller annan som ärtryckfrihetsrättsligt ansvarig för skriften. Prop.1975/76:204 107 Gällanderätt innebär alt den för en skrift ansvarige, bortsett från vissa speciellafall, inte kan åtalas såsom för iryckfrihetsbrott för överträdelse avtystnadsplikt. Däremot kan han ställas till ansvar vid vanlig domstol för brottmot tystnadsplikt i den omfattning som 7 kap, 3 S TF medger, dvs, om han haråsidosatt en lagstadgad tystnadsplikt som åligger honom såsom offentligfunktionär, MMU:sförslag medför i jämförelse med TF den ändringen att offentliggörande i trycktskrift i strid med tystnadsplikt, som åligger den för publiceringen ansvarigeenligt lag eller annan författning, blir att betrakta som ett särskiltyttrandefrihetsbrott, kallat brott mot tystnadsplikt. Ansvaret gäller även iandra fall än dem där en meddelare kan fällas för överträdelse av tystnadspliktsom anges i den särskilda tillämpningslagen, MMU motiverar det vidsträcktareansvaret för den ansvarige publicisten med att denne - i motsats till meddelare- själv avgör vad som skall publiceras. Att meddelares ansvar är merabegränsat sammanhänger, förklarar utredningen, med det allmännainformationsintresset hos framför alll press och radio, MMU:slösning har kritiserats bl, a, av TK, Kommittén anser att straffbarheten börvara densamma vare sig nägon i strid med sin tystnadsplikt lämnar ettmeddelande till annan för publicering eller publicerar det i skrift för vilkenhan själv ansvarar. Enligtmin mening bör i vidsträcktaste mån gälla att brotl förövat genomoffentliggörande i tryckt skrift betrakias som tryckfrihetsbrott. Jag förordardärför att brotl mot tystnadsplikt, för vilket den för en skrift ansvarigeskall kunna straffas, i fortsättningen hänförs till kategoriniryckfrihetsbrott. En sådan ordning stämmer också väl överens med RF:s säll altse en tystnadsplikt, vare sig den åligger en offentlig funktionär ellerenskild person, som en inskränkning i den medborgeriiga yttrandefriheten. Jagvill tillägga att det f ö, är en praktiskl sett nödvändig konsekvens av vad jagi följande avsnill föreslår om lagföring av den som genom meddelande tillpressen etc, har brutit sin tystnadsplikt, att fråga om ansvar för den enligt 8kap, TF ansvarige för överträdelse av tystnadsplikt handläggs såsom tryckfrihetsmål. Detbör däremot, som jag redan har nämnt, inte komma i fråga att til!iryckfrihetsbrott hänföra publicering som har kommii till genom att annan änden för en skrift ansvarige har brutit mot tystnadsplikt; den senares ansvarbör alltså inte gälla annat än lystnadsplikt som åligger honom själv. Del tordevidare stå klart alt omfattningen av ansvarel inle bör göras beroende av omtystnadsplikten är lagfäst eller inskriven i annan författning. Så långt är jagalltså ense med MMU, Jag har också förståelse för utredningens skäl alt låtaden ansvarige för skriften fullt ul svara för överträdelser av egentystnadsplikt. Skälen försvagas emellertid av all den spärr mot opåkallatröjande av hemlig uppgift som MMU har velat åstadkomma lätt kan kringgås.Eftersom en tryckfrihetsansvarig i princip inte kan åtalas för annans broll moltystnadsplikt, lär det inle bereda den tystnadspliktige Prop.1975/76:204 108 någonsvårighet att fä den hemliga uppgiften offentliggjord i skrift för vilken haninte själv ansvarar, t, ex, i ell stencilblad, som saknar uppgift om förfallarenoch som annan person uppges ha mångfaldigal. En egendomlig konsekvens av MMU:sförslag skulle vidare bli att skrifter med samma innehåll skulle bedömasstraffrätlsligt olika, beroende på vem i kretsen av de medverkande som harbrutit sin lystnadsplikt. Jag vill ocksä erinra om alt den för tryckt skriftansvarige enligl gällande rätt i belydande omfallning genom publiceringslraffritt har kunnat röja uppgifter som annars omfattas av hans tystnadsplikt,utan att detta veterligen har lett till annal än kanske enstaka missbruk. Vidövervägande av nu redovisade synpunkter harjag kommit lill slutsatsen att - iprincipiell överensstämmelse med vad som gäller f n, - den för en skriftansvarige bör kunna åtalas för brott mot tystnadsplikt genom publiceringenendasl i den omfattning som meddelare kan göras ansvarig för överträdelse avtystnadsplikt. Delta innebär med andra ord alt möjligheterna alt ingripa molden som har tystnadsplikt blir desamma vare sig han lämnareti meddelande förpublicering, röjer uppgiften i en av honom författad artikel i skrift förvilken annan svarardler uppenbarar förhållandet genom publicering för vilkenhan själv är ansvarig enligt 8 kap, TF, 17 kap, 3 S TF upptas ytteriigare tre undantag från principen om meddelaresansvarsfrihet, utöver del tidigare berörda fallet av överträdelse avtystnadsplikter. Sålunda kan enligt försia stycket ansvar utkrävas för meddelandesom innefattar ärekränkning mot enskild och som inte har blivit infört iskriften. 1 andra slycket föreskrivs att om någon genom att lämna meddelandelill annan förövar uppror, högförräderi, landsförräderi, landssvek, spioneri,grovt spioneri eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brottgärningen mä åtalas och ansvar därför ådömas, fastän meddelandet harskett föroffentliggörande i tryckt skrift. Detta undantag lillkom i samband medbrottsbalkens införande , Slutligen gäller enligt paragrafens tredjesiycke alt straff kan utdömas för utlämnande av allmän handling som är hemlig, MMUhar föreslagit all de begränsningar i meddelarskyddet som gäller ansvar förgrövre brott mot rikets säkerhet och utlämnande av hemlig handling skallbehållas också för framtiden. Själv har jag inle någon avvikande uppfattning.Till frågan om den närmare avgränsningen av de brott mot rikets säkerhelbeiräffande vilka grundsatsen om meddelarskydd inte skall gälla återkommer jagi specialmoliveringen, Däremoiförordar MMU att undantaget för ärekränkande meddelanden skall utgå, MMUframhåller alt om uppgiften förs fram till utomstående -vare sig av meddelareneller av någon som har fått del av hans meddelande -straff kan ådömas enligtbrottsbalken i vanlig ordning. 1975/76:204 109 inteblir publicerad och inte heller kommer utomstående till del, synes enligtutredningen inle finnas någol egentligt behov av ingripande. Endasten remissinstans har motsatt sig all den nuvarande bestämmelsen om ärekränkandemeddelande slopas. För egen del anser jag att bestämmelsen bör utgä, Uiöver deskäl som MMU har anfört kan åberopas all meddelares ansvar i fråga om allameddelanden bör vara oberoende av om publicering kommer lill slånd, något sommeddelaren normall inle kan bestämma över. Jag vill tillägga att nuvarandebeslämmelse är svårtolkad för det fall att meddelande direkl eller indirekllämnas lill flera tidningar men bara publiceras i någon eller några av demeller också publiceras i annan utformning än den i vilken meddelandet harlämnats,