prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — RB:sregler om brottmål är tillämpliga i fråga om såväl brott av grövre som brott avlindrigare art. Det är naturligt att huvudreglernas innehåll har betingats iförsta hand av vad som har ansetts böra gälla beträffande handläggningen avgrövre brottmål. 1 fråga om lindrigare brottslighet har bestämmelsernamodifierats i vissa avseenden. 1 det följande berörs sådana delar avbrottmålsförfarandet som har särskilt intresse i förevarande sammanhang. Allmäntåtal väcks genom stämning. Som regel lämnar åklagaren in en stämningsansökantill rätlen, varefter rätten utfärdar stämning och kallar den tilltalade tillförhandling. Enligt 45 kap. I § första stycket föreligger också möjlighet förrätten alt i lämplig omfattning uppdra åt åklagaren att själv utfärda stämning.Det är i praktiken ovanligt att tingsrätterna på detta sätt uppdrar ål åklagarealt själv utfärda stämning. Närstämningsansökan har kommit in till rätten sker en viss prövning av de formellaförutsättningarna för åtalet. Ansökan skall avvisas om det föreliggerrätlegångshinder (45 kap. 8 §). Avvisas inle ansökan utfärdar rätten stämning,som delges den tilltalade med föreläggande för honom att inom viss lidskriftligen eller muntligen hos rätten anmäla de bevis han vill åberopa vidhuvudförhandlingen. När tiden för ingivande av sådan bevisuppgift är ute, kanrätten kalla till huvudförhandling. 1 mindre brottmål är det dock vanligt atträtten kallar till huvudförhandling som stämningen utfärdas. Förutsättningför en sådan ordning föreligger om det på grund av den tilltalades erkännandeeller annan omständighet kan antas alt bevisuppgift inte behövs (45 kap. 10 §andra stycket). 1 praxis tolkas dessa förutsättningar ganska vidsträckt. Förstalan om enskilt anspråk i samband med åtalet skall även denna förberedas lillhuvudförhandling. Enligt 22 kap. 2 § är åklagaren skyldig att förbereda ochutföra målsägandens lalan, om det kan ske utan olägenhet och dennes anspråkinte finnes obefogat. Sedan åklagaren i så fall har tagit emot målsägandensanspråk, skall han i stämningsansökan uppge detta och de omständigheter påvilka det grundas. Åklagaren skall vidare uppge de bevis som åberopas och vadhan vill styrka med varje bevis (45 kap. 4 § andra stycket). Näråklagaren inte anser sig kunna föra målsägandens talan om enskilt anspråk, kandenne själv väcka sådan talan på grund av brottet. 1975/76:148 86 Delta sker som regel i en särskild rättegångsskrifl, somdelges den tilltalade med föreläggande alt inge skriftligt svaromål, vilketsedan översänds lill målsäganden. Skulle utredningen beträffande skadornasomfattning och värde visa sig vara komplicerad, kan rätten enligt 22 kap, 5 §förordna att lalan skall såsom särskilt mål handläggas i den för tvistemålstadgade ordningen. Om målsäganden biträder åtalet eller för talan om enskiltanspråk jämte åklagaren, skall han kallas till huvudförhandlingen. Målsägandenskall också kallas om hans hörande påkallas av åklagaren som bevisning i målet.1 så fall har han alt infinna sig personligen och föreläggs inställelse vidvite. Enligl de för rättegången grundläggande principerna ommunllighet och konlradiktoriskt förfarande förutsätts att parterna ärpersonligen närvarande vid huvudförhandlingen. Huvudregeln är enligl 21 kap. 2§ att den misstänkte i mål om allmänt åtal är skyldig att infinna sigpersonligen vid huvudförhandling i underrätt. Undanlag gäller dock i sådana måldå anledning saknas all döma lill annan påföljd än böter och den misstänktesnärvaro kan antas vara ulan betydelse för utredningen. Om den misstänkte ärskyldig att infinna sig personligen, skall rätten meddela förordnande om delta.När han inle har personlig inställelseplikt, får hans talan föras genom ombud. 1 45 kap. 15 § föreskrivs att åklagaren och den tilltaladeskall kallas lill huvudförhandlingen. Föreläggande för den tilltalade skalllämnas vid vite. Finns det anledning anta alt den tilltalade inte kommer attiakita sådant vitesföreläggande, kan rätten förordna alt han skall hämtas tillrätten. Vidare gäller enligl 46 kap. 15 § första stycket alt om tilltaladuteblir från huvudförhandling eller inställer sig genom ombud, när föreläggandehar meddelats honom alt infinna sig personligen, rätlen skall förelägga nyttvile eller förordna att han skall hämtas till rätten eller lillsenare dag. Det finns dock enligl bestämmelsens andra stycke förutsättning attavgöra målet utan hinder av den tilltalades utevaro, nämligen om det saknasanledning att döma till annan påföljd än böter och saken anses kunna nöjaktigtutredas. Tingsrätt skall i brottmål beslå av en lagfaren domare ochnämnd. 1 nämnden skall sitta fem nämndemän men rätten är vid förfall för någonav dem domför med fyra nämndemän. Avser målet brott, för vilkel inte är stadgatsvårare straff än böter, gäller dock att tingsrätten är domför med en lagfarendomare utan nämnd (I kap, 3 §, Del förekommer inte sällan alt lingsnotarie vidtingsrätt anförtros handläggningen av sådana lindrigare brottmål. 1 så fallskall nämnd alltid delta i avgörandet. Enligt 20 § tingsrättsinslruktionen(1975:511) gäller för tingsnotaries behörighel att han har minsl ett årstjänstgöringstid, att målet inte rör annat i BrB upplaget brott än fylleri ochförargelseväckande beteende och inte heller militärt mål. mål om vårdslöshet i 1975/76:148 87 trafikeller mål om förvandling av böter. Målet får inte heller vara av vidlyftigeller svår beskaffenhet eller sådant att avgörandet eljest kräver särskilderfarenhet. Huvudförhandlingi brottmål inleds med all åklagaren framställer sitt yrkande genom att läsa uppden i stämningen intagna gärningsbeskrivningen med tillämpliga lagrum.Därefter uppmanas den tilltalade att ange huruvida han erkänner eller förnekargärningen (46 kap. 6 § första stycket). Sedanden tilltalades ståndpunkt har klarlagts skall åklagaren utveckla åtalet ochredogöra för de omständigheter, varpå detta grundas. Denna ulveckling ärspecielll avsedd för alt rättens ledamöter skall kunna följa bevisningen. Efteråklagarens ulveckling av åtalet skall målsäganden höras i ansvarsfrågan, varesig han själv för talan eller inte. Förhöretmed den tilltalade inleds med alt domaren uppmanar honom att i ell sammanhangredogöra för saken och därvid ytlra sig över vad åklagaren och målsäganden haranfört. Med rättens tillstånd kan även åklagaren och målsäganden samt iförekommande fall försvararen få rikta frågor till den tilltalade (46 kap. 6 §tredje stycket). Sedanmålsäganden och den tilltalade har hörts skall bevisningen förebringas (46 kap.8 §). Till en början föredras den skriftliga bevisningen, därefter hörsinkallade vittnen och eventuella sakkunniga. 1 35 kap. 14 § föreskrivsalt berättelse, som någon skriftligen har avgett i anledning av redan inledd ellerförestående rättegång, eller uppteckning av utsaga, som avgetls utom rätta,inte får åberopas som bevis, såvida detta inte är särskilt medgivet ellerrätten på grund av särskilda omsländigheler finner alt det kan tillåtas. Somframgår härav är förbudet alt som bevisning åberopa skriftliga attester o.d.inte villkorslöst. Rätten anses ha möjlighet att tillåta användandet av uppteckningeller intyg, när särskilda omständigheter föranleder detta. Sådanaomständigheter kan enligt förarbetena bl.a. föreligga när inlygsgivaren är dödeller svårighet möter för hans inställelse vid rätlen, när genom hans höranderättegången skulle onödigt fördyras eller när parterna vitsordar uppteckningensriktighet. Föreskrifier omvittnesförhör ges i 36 kap. Vittne får inte utan särskilda skäl övervaraförhandlingen i målet innan förhöret äger rum. Är i målet flera vittnen skallde höras var för sig (9 §). Innan vittnesmålet avläggs skall rätten sökautröna om det föreligger viiinesjäv eller annal förhållande som kan ha belydelseför tilltron till vittnets berättelse (10 §). Varje vittne som är skyldig attavlägga vittnesmål skall, om hinder inte föreligger, avlägga ed.Ed skall avges av varje vittne för sig. Rätten skall före vittnesförhöreterinra vittnet om vittnets .sanningsplikt och om vikten av den avlagda eden(14§). Vittnesförhöret hålls av rätten, men rätlen kan tillåta att förhöret 1975/76:148 88 övertasav parterna (17 §). Till en början skall vittnet uppmanas att i ett sammanhangavge sin berättelse. Med rättens tillstånd må dock vittne höras av parterna. Sedanbevisningen har lagts fram skall utredning förebringas angående den tilltaladestidigare kriminalitet och hans levnadsomständigheter och personligaförhållanden som kan antas vara av betydelse (46 kap. 9 §). Innanförhandlingen avslutas ges parterna tillfälle alt "anföra vad de tillslutförande av sin lalan akta nödigt" (den s.k. pläderingen, 46 kap. 10§). 4.2.1Allmänna riktlinjer för en reform Biottmålsulredningenerinrar inledningsvis om den betydande utvidgning av området förstraffrättsliga ingripanden ulan domstols medverkan som har skett på senare år.Utredningen framhåller vidare att utvecklingen på straffprocessrättensområde har lett till en markant förändring av de rältsvårdande myndigheternasfunktioner. För domstolarnas del innebär utvecklingen att de lill slor delbefriats från lagföring av mindre, i de flesta fall erkända och okompliceradebrott. Denna uppgift har i stället övertagits av bl.a. åklagarna genomutvidgning av tillämpningsområdet för strafföreläggande. Minskningenav domstolsinflytandet kan - påpekar beredningen -förefalla betänklig i förstahand med hänsyn till rättssäkerheten. Då beaktas dock bara en sida avrättssäkerheten, nämligen antagandet att avgörandena blir mera materielltrikliga genom domstolsbehandling. Utredningen erinrar om att det också är ettviktigt rältsäkerhetsintresse att målen blir avgjorda skyndsamt. Man börvisserligen inte bortse ifrån all det kan vara lockande för den misstänkte attskriftligen erkänna och godkänna ett slrafföreläggande för att därmed på ettenkelt och smärtfritt sätt kunna komma ifrån obehaget av en rättegång. mening måste man likväl utgå ifrån att en rätts-kapabel person somi ett mål om mindre brott skriftligen avger ett erkännande också är fulltinförstådd med innebörden därav. Om någon undantagsvis godkännerslrafföreläggande för att slippa besvär och obehag av en rättegång, försätterhan sig själv i en situation som inte rimligen kan beaktas från rättsvårdenssida. Förhållandet blir detsamma om erkännande avges skriftligen till domstolför att den tilltalade skall slippa att inställa sig vid huvudförhandling.Utredningen anser därför att en sådan invändning mot ökad användning avstrafföreläggande inte har någon större bärkraft. Utredningen betonar i dettasammanhang viklen av att den misstänkte noga informeras om 1975/76:148 89 rättsverkningarnaav erkännande och godkännande av strafföreläggande. Han bör också ha möjlighetalt få rättshjälp för rådgivning och nödvändig sådan information. Härtillkommer all den åklagare som ulfärdar slrafföreläggande! har all prövaansvarsfrågan från olika aspekter. Man bör räkna med att del föreligger etterkännande i förundersökningsprolokoll eller polisrapport och att dettaerkännande stöds av omständigheterna i övrigt. Om den misstänkte inte haravgett något erkännande under polisutredningen kan förutsättningar ändå finnasför utfärdande av strafföreläggande, men i så fall endast om åklagaren vid ensamlad bedömning finner alt den misstänkte har begått gärningen och att dennautgör brott. Enannan kritisk invändning mot en vidgad tillämpning av strafföreläggande gällerde begränsningar som kan uppstå i fråga om påföljds-valet, framhållerutredningen vidare. Om strafföreläggande tillgrips kan endasl böter ådömas.Eftersom åklagaren som regel bara har tillgång till sporadiska handlingar omden misstänktes personliga förhållanden, har han i allmänhel ingen möjlighetatt pröva om annan påföljd än böter är lämpligast i det särskilda fallet,vilkel skulle leda lill att han bör avstå från alt utfärda strafföreläggandeoch i slällel hänskjuta målet till domstols prövning i påföljdsfrågan. Principenuttrycks i 1 kap. 7 § BrB, enligt vilken vid val av påföljd skall, mediakttagande av vad som krävs för att upprätthålla allmän laglydnad, fästassärskilt avseende vid att påföljden är ägnad all främja den dömdes anpassning isamhället. De situationer där åklagaren i praktiken kan ställas inför ettpåföljdsval gäller främsl handläggningen av sådana brott för vilka förutomböter även stadgas fängelse , dvs. där en slor del avpåföljdskatalogen kan bli tillämplig. Generellt gäller att påföljdenöverlämnande till särskild vård kan tillgripas vid alla brott, även sådana somhar enbart böter i straffskalan. mening synes inte heller denna invändning väga särskilt tungt. Enförutsättning för att strafföreläggande skall kunna utfärdas är alt brottet idet särskilda fallet förskyller böter. De brott med fängelse i straffskalan,vilka har hänförts till strafföreläggandets tillämpningsområde, är av sådan artatt de i realiteten behandlas som rena bötesbrott. 1 den mån annan påföljd änböter undantagsvis aktualiseras, synes del alllid föreligga speciellaomständigheter, vilka regelmässigt framkommer redan under polisutredningen,t.ex. omfattande tidigare kriminalitet, försvårande omständigheter vid brottet,allvarliga alkoholproblem. Man måste enligt utredningen räkna med att åklagarenhärvidlag är observant och i förekommande fall avslår från att utfärdastrafföreläggande. 1 allmänhet torde det dock vara försvarligt att utdöma böteräven i sådana situationer vid den ringa brottslighet som det här är fråga om.Förhållandet kan enligt 1975/76:148 90 utredningenbli annat om utvecklingen går mot en fortsatt utvidgning av strafföreläggandetstillämpningsområde och andra typer av brott med högre slrafflalituder kan kommai fråga, I så fall måste åklagaren mera ingående pröva frågan om päföljdsvalet,innan han utfärdar strafföreläggande. Denmera principiella frågan, vilken betydelse ett minskat domstols-inflytande irättskipningen kan tänkas få från brottspreventiv synpunkt, bör enligtutredningen också ägnas uppmärksamhet. Genom att koncentrera intresset tilldomen - och motsvarande skulle i viss mån kunna gälla det godkändastrafföreläggandel - negligerar man helt frågan, vilken betydelse detstraffrättsliga förfarandet har från gärningens förövande fram till domen.Utredningen har i tidigare betänkande hävdat att redan upptäckten av ett brottoch de omedelbara åtgärder delta kan medföra (broUsanmälan, polisförhör etc)för många människor har en klart preventiv effekt, tillräckligt avskräckandeför att de inte på nytt skall försätta sig i denna situation. Frågan gäller nuvilken betydelse man i detta hänseende bör tillmäta självarättegångsförfarandet. Enrättegång kan enligl utredningen länkas ha viss belydelse såsom orsaksfaktor iindividens framtida beteende. Den misstänkte kan länkas reagera på en mängdolika sätt. Han kan få ökad respekt för samhälleliga normer. Men reaktionen kanockså bli den motsatta och innebära att han för framliden reagerar negativt påsådana företeelser som har med lag och rätt att göra. På något sätt reagerarhan emellertid alltid och vanligen sprider sig reaktionen ut över en störreeller mindre krets i hans omgivning. Dessa iakttagelser kan enligt utredningenge anledning lill slutsatsen att rällegången är en fråga som måste behandlasockså från andra utgångspunkter än sådana som man vanligen diskuterar iprocessrätten, t.ex. de som gäller rällssäkerhel, processekonomi eller deinblandades bekvämlighet. Det är enligt utredningens uppfattning tänkbart atträttegången som sådan - om den organiseras rationellt just för detta syfte -kan vara en brottsförebyggande faktor. Del är t.o.m. tänkbart att rättegångenhärvidlag skulle kunna spela en så viktig roll alt den i viss mån skulle kunnaträda i stället för de traditionella påföljderna, varigenom alliså en lindringi påföljdssystemet skulle kunna genomföras. Moldenna bakgrund kan man enligt utredningen hysa betänkligheter mot enulveckling som innebär alt en stor del av den mindre brottsligheten undandrasdomstols prövning. Men man måste realistiskt räkna med att en återgång tillden situation som rådde , dä i princip alla brott fördes till domstolsprövning, är helt otänkbar. Ett system med förenklad, summarisk handläggning avmindre broll kan enligt utredningen inte undvaras av praktiska skäl. Vadsom kan diskuteras är hur långt man kan gå på denna väg. Prop.1975/76:148 91 redovisar sammanfattningsvis uppfattningen att det skallvara möjligt för åklagaren att - då förutsättning finns för summarisk handläggningsform- i stället för strafföreläggande väcka åtal vid domstol, men att dennamöjlighet bör begränsas lill sådana fall då särskilda skäl talar fördomstolshandläggning. Modeller för förenklat förfarande 1 det följande diskuterar utredningen olika möjligheteratt åsladkomma nya former för beivrande av brott som är av lindrigare art ochföranleder endast böter. Till en början erinrar utredningen om atttrafikmålskommittén föreslog en handläggningsform som benämndesstämningsföreläggande (se avsnitt 3.1.2). Denna innebar alt åklagaren istämning skulle förelägga den misstänkte ett bötesstraff lill godkännande ochatt åklagaren - om godkännande skedde - sände in handlingarna i saken tillrätten, som antingen meddelade dom i överensstämmelse med föreläggandet ellersatte ut målet till huvudförhandling. Förslaget, vilkel mötte stark kritik vidremissbehandlingen, har inte föranlett något lagförslag. Med hänsyn tillremisskritiken och då numera brott med fängelse i straffskalan faller understrafföreläggandets tillämpningsområde har utredningen ansett förslaget omstämningsföreläggande överspelat. Utredningen har i stället övervägt att lösa frågan omkoppling mellan strafföreläggande och stämning genom att skapa ett nyttinstitut sotn skulle ersätta och vidareutveckla del nuvarandeslrafföre-läggandet. Innebörden därav skulle vara att åklagaren förelägger denmisstiinkte ett bötesstraff, alt föreläggandel delges den misstänkte förgiHlkäiuKiiule saiut att av handlingen framgår all den misslänkle ;iiiliiigoiik;iM godkämia föreläggandet, varvid detta gäller som lagakrattvimiicii dom.eller icke godkänna föreläggandet, varvid detta ilålloi stHu stiimniiiu ibrottmål med kallelse till förhandling inför tings-i:iitoii p;i aiiuiwii lid. Isistiiäiiuida f;ill skulle åklagaren sända in hand-linuama till tingsrätten, \aroftcr detinstäiuda målet handlades på s.irskiUI lin liandliiigsd.i;. Uircdiimucii påpck.ir att de straflörcläggaiulen soiu inleleder till .mHlkiinn.iiidc f.M. återremitteras frän tillvederbörande åklagare. Oeiuie har däiofter att pröva förutsättningarna föråtal sanU uppiåtla stänuiingsansökan. allernaliv t .själv ulfärda stiinuung somdelges den misstänkte. Därefter skall haiidlingarna sändas in lill lingsrätlensom i sin lur ulfärdar kallelse till huvudförhandling, vilken delges dentilltalade. Enligt utredningen skulle den skisserade ordningen ulan ivivelmedföra slora fördelar jämfört med nuläget, framför alll därigenom att manuppnådde en snabb och effektiv rutin med endasl en delgivning. Då utredningen närmare undersökt förutsättningarna förinförande 1975/76:148 92 aven sådan ny summarisk handläggningsform, har systemet dock visat sig varaförenat med betydande praktiska svårigheter, framhåller utredningen. Dettaförutsätter att samtliga utfärdade förelägganden bevisligen måste delges bl.a.den misstänkte (stämningsmannadelgivning), eftersom man aldrig på förhand kanvela om denne väljer alternativet med stämning och domstolsförhandling. Enmycket stor del av de förelagda, , godkänner eller bestrider docksjälvmant föreläggandet ulan att man behöver tillgripa stämningsmannadelgivning.Del vore opraktiskt och oekonomiskt om även denna betydande grupp skulle behövadelges föreläggande/stämning i sådan ordning. Systemet bygger vidare på attåklagaren skall alternativt i föreläggandet utfärda stämning med kallelse lilldomstolsförhandling. Det står klart att systemet skulle ställa storaorganisatoriska krav på såväl åklagare som domstolar. Utredningenanser att ett absolut villkor för införandet av en ny summariskhandläggningsform måste vara att denna tillgodoser kraven på smidighet ochokomplicerade rutiner som är överlägsna de nuvarande. 1 annat fall gör man intenågra egentliga rationaliseringsvinster. Den skisserade ordningen, enligtvilken man i samma handling ställer den misstänkte inför valet att antingengodkänna ett bötesstraff eller att bli instämd och kallad lilldomstolsförhandling, kan inte i alla delar sägas fylla nämnda krav, framförallt med hänsyn till nödvändigheten av alt generellt tillgripastämningsmannadelgivning. Om man skall välja denna väg, måste man därförsärskilja de fall, där vederbörande inte reagerar utan sådan delgivning. Detär denna sistnämnda grupp som bör ställas inför möjligheten att antingengodkänna föreläggandet eller räkna med domstolsförhandling. Utredningen anseratt man på detta sätt bör kunna uppnå en koppling mellan en summariskhandläggningsform och domstolsförhandling i fall där godkännande saknas. Entanke som har framförts i utredningens direktiv skulle vara att söka finna enlösning som ansluter sig till det finska systemet med straffordcrförfarande. Ettsyslem, som enligl finländskt mönster bygger på att samtliga förelägganden somutfärdas av åklagare skall underställas domstols prövning, ter sig emellertidfrån svensk sida föga ändamålsenligt under nuvarande förhållanden. I vårt landhar utvecklingen i stället inriktats på alt vidga åklagarnas kompetens och gedem självständig rätt att handlägga de mindre brotten genom strafföreläggande.Införandet av ett nytt moment, enligt vilket prövningen och fastställandet avföreläggandet läggs på domstol, skulle innebära att åklagarna fråntogsbeslutanderätten i dessa ärenden. skulle domstolarna påföras nya,personalkrävande uppgifter. En sådan reform är enligt utredningen omotiverad. 1975/76:148 93 Frågangäller, fortsätter utredningen, i stället om ett sådant system meddomstolsprövning kan vara lämpligt då del gäller att utvidga den summariskahandläggningsformen lill sådana brott som inte nu täcks av strafföreläggandetstillämpningsområde. Efter att ha skisserat en möjlig sådan modell framhällerutredningen att man otvivelaktigt skulle vinna en avsevärd begränsning avåklagarnas och domstolarnas arbeie med ifrågavarande brott, framför allt därföralt del på goda grunder kan förutsättas att de flesta som delgavsstraffanspråk, passivt skulle godta detta. För domstolen (den lagfarne domaren)skulle del därför i de flesta fall bara bli fråga om att fastställa anspråket.Man måste emellertid reagera mol att på detta sätt välja en rent skriftligprocedur för handläggningen och låta den delgivnes passivitet spela avgöranderoll när del rör sig om brott av sådan relativt allvarlig beskaffenhet som dethär skulle vara fråga om. 1 likhet med vad som anfördes i kritiken mottrafikmålskommilténs förslag om stämningsföreläggande, kan man ocksåifrågasätta om det i realiteten skulle bli möjligt för domstolen all ingå inågon materiell prövning av straffanspråket. Del finns även skäl alt tro attåklagarna i slor utsträckning skulle avstå från att använda en sådanhandläggningsform, bl.a. under motivering alt de inte önskade att deras beslutskulle underställas domstolens prövning. Efteringående överväganden har utredningen kommit till den uppfattningen att det inte finns plats för ett nytt institut av typ stämningsföreläggande ellerstraffordcrförfarande och som alltså skulle innebära ytterligare en form försummarisk handläggning av mindre brott utöver de redan nu etableradehandläggningsformerna. Reformsträvandet bör enligl utredningens mening istället inriktas på att forisätta utbyggnaden av slrafföreläggandeinstitutetsom visat sig utgöra en effektiv och från rättssäkerhetssynpunkt tillräckligtbetryggande handläggningsform. De betänkligheter som från början har funnitsmot alt låta åklagaren ta över en betydande del av domstolens dömande verksamhel..såvitt giiller luindre brott, har numera ringa styrka, Erfarenhelerna ;iv denhittillsvarande tillämpningen av strafföreläggandel har varil goda.