prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — ränteförlusträknas in i skadeståndet är atl ulredningen är så komplicerad atl den drar utpå tiden. Som jag skall återkomma till anser jag visserligen att denskadelidande bör kunna få rält lill dröjsmålsränta efter ganska kort lid, ulan atlhan skall behöva lägga fram en alltför omfattande utredning. I denmån han kompenseras genom dröjsmålsränta skall naturligtvis ränteförlusten interäknas in i skadeståndet. Vid svåra person- och sakskador kan del emellertidibland inle undvikas alt den skadelidande måsle förebringa en förhållandevisomfattande utredning innan han kan göra anspråk på dröjsmålsränla, samtidigtsom han fortlöpande ådrar sig föriusl genom sjukvårdskostnader, förioradarbetsförtjänst o.d. I så fall kan del vara befogal all skönsmässigt la hänsyn lillräntekostnader eller ränteförluster när man beslämmer skadeståndet. Givetvisbör emellertid den skadelidande inle erhålla kompensation för förloradavkastning på skadestånd som han kunnat erhålla tidigare om han då hade bestämtsig för att framställa krav. Del bör alltså krävas speciella omständigheter föratt ersättning för ränteförlust skall utgå för utredning. F.n.anses den principen gälla, alt om del beror av borgenären att betalning intesker på förfallodagen, ulgår inte ränta så länge borgenärens dröjsmål består.Jag delar utredningens uppfattning atl samma princip bör gälla enligt den nyalagstiftningen. Principen kan lämpligen komma till uttryck genom atl man iräntelagen använder del ullryck som finns i 6 § skuldebrevslagen, nämligen atlränta ulgår om betalningstiden "försitles". Gällandelag innebär vidare att om gäldenären är i dröjsmål, så blir han skyldig all belalaränta även om dröjsmålet beror på force majeure. Även denna princip bör enligtutredningens mening behållas. Under remissbehandlingen har konsumentverketifrågasatt del befogade i all ansvaret för dröjsmålsränla är rent strikt ochalt man inle tar hänsyn till någon form av social force majeure, när konsumentpå grund av sjukdom, arbetslöshet eller liknande hindras från all betala sinaskulder. Enligt verkets mening bör en föreskrift om sådan social force majeureinföras i räntelagen. Förmin del har jag viss förståelse för inställning. Frågan omundanlag från skyldigheten alt belala dröjsmålsränla på grund av force majeure e.d.torde emellertid ha ringa praktisk betydelse i de flesla fall. Är det fråga omränta i samband med köp, torde det i första hand vara på kredilköpsområdet somregler om force majeure kan behöva övervägas. Som jag har sagt fåremellertid frågor som rör kreditköp tas upp när kredilköpkommitlén har avgeit Även på bankområdet kan naturligtvis dröjsmålsränlan ibland blikännbar. Jag anser emellertid inle all man i delta sammanhang kan införa någraregler som inskränker bankernas rätl atl ta ut dröjsmålsränla i en force-majeure-silualion. På grund av del sagdaanser jag liksom utredningen all räntelagens regler om dröjsmålsränta bör gällaså snart gäldenären försitter betalningstiden, oavsett av vilken anledningdetta sker. En annan fråga är huruvidaanstånd från borgenärens sida skall medföra att ränta inte utgår under den tidanståndet gäller. Uppenbarligen kan ett av borgenären medgivet anstånd innebärasåväl att han avslår från ränta under ansiåndsliden som all ränta skall utgå.Jag delar utredningens uppfattning atl det måsle bli en tolkningsfråga vilkeninnebörd som i etl särskilt fall skall tilläggas anståndet. Med hänsyn till deskilda omständigheter som kan förekomma bör man avslå från att i lagen ta in enregel om verkan av anstånd i ränlehänseende. I de fall där anståndetframgår mera indirekt, t.ex. av alt borgenären underlåter atl efter kort lidförnya sitt krav eller vidta åtgärder för atl driva in sin fordran, anser jagliksom ulredningen alt anståndet i allmänhet inle bör tolkas så all det avseräven ränleförpliklelsen. Delta skulle kunna medföra att skyldigheten all utgedröjsmålsränta lätt kunde upphöra eller upphävas, vilket skulle ge upphov lilltveksamhet om vilket rättsläge som råder. Vad jag nu har sagt torde ocksåöverensstämma med nuvarande principer om verkan av borgenärs passivitet. Utredningendiskuterar också frågan huruvida sådant anstånd som följer av särskilt meddelatmoraiorium skall medföra all även ränleförpliklelsen suspenderas under moralorietiden.1 likhel med ulredningen anser jag all ränta i allmänhet lorde löpa under moralorietiden.Om förfallodagen är bestämd och denna inträffar medan moraiorium råder, börsåledes ränta börja utgå vid den avtalade förfallodagen. Om å andra sidanförfallodagen inle är bestämd, kan borgenären vara förhindrad att framställakrav på fullgörande, men han bör likväl kunna framställa krav med verkan altfordringen skall börja löpa med ränta. Skulle emellertid gäldenären på grund avden omständighet som föranlett moratoriel vara förhindrad alt disponerakapitalet, kan undanlag från de nu angivna principerna vara befogal. Erinrasbör också om regeln i 3 § tredje stycket moralorielagen (1940:300), enliglvilken regeringen kan meddela erforderliga beslämmelser om gälde-närs skyldighelatl utge ränta på gäld med vars betalning anstånd åtnjuts. 6.5.4Ränta på skadestånd m.m. Om en köpare kräver skadestånd av säljaren i sambandmed att han häveretl köp eller om köparen utan att häva kräver skadestånd, uppslår frågan hur kravelskall förräntas. Motsvarande fråga uppstår när en säljare yrkar skadestånd.Liknande frågor kan uppslå också i andra kontraktsförhållanden, t.ex. iarbetsförhållanden när någon har blivil obehörigen skild från sin anställning. Hithörande frågor tordehittills ha bedömts enligl 9 kap. 10 § HB. Härvid torde man vanligen ha antagitall förfallodagen inle har varil bestämd i förväg och alltså bestämt räntan lillfem proceni från slämningsdagen. När del gäller skadeståndi utomobligaloriska förhållanden har krav på ränta regelbundet bedömts enligt 9kap. 10 § HB, och i de flesta fall har regeln för fordran utan bestämdförfallolid tillämpats. Ränta har således i allmänhet utdömts bara från dagenför delgivning av stämning, även om ränta har yrkats från tidigare datum. Såväl beträffandeinomobligatoriska som utomobligaloriska skadeståndsförhållanden uppstår vissa problemgenom att dröjsmålsränla enligt de nya reglerna inte skall räknas från slämningsdagenulan efter det att krav har framställts. Man kan ifrågasätta om eltkrav på skadestånd bör föranleda att dröjsmålsränla ulgår på samma säll som närdet gäller andra typer av fordringar. Beaktas bör all del när skadeståndskravframställs ofta råder ovisshet om huruvida skadeståndsskyldighel har uppståttoch vilket belopp skyldigheten omfatiar. Den mol vilken kravel riktas kandärför ofla inle bedöma omfattningen av sin skadeståndsskyldighel ulan närmareutredning. De regler som har förordals i det föregående belräffande dröjsmålsränlahar baserats på alt sådan ränta normall inle bör utgå förrän gäldenären hafttillfälle atl överväga omfattningen av sin betalningsförpliktelse och haft etlvisst rådrum för atl fullgöra den. Den treltiodagarsfrisl som har föreslagitsför fordringar i allmänhet måste ofla bli otillräcklig vid skadeståndskrav, därgäldenären i första hand behöver lid för atl utreda del faktiska saklägel ochdär den lid som behövs för fullgörande av betalning blir av mindre betydelse.Jag delar utredningens mening alt detta fordrar särskilda regler. Vad jag nu har sagt om gäldenärensbehov av tid för all utreda sakläget gäller inte bara när det är fråga om altge ul skadestånd utan också beträffande försäkringsersättning. Beaktas börockså alt det ofta är försäkringsbolag som ger ul inle baraförsäkringsersättning i egentlig mening utan också skadestånd. Bestämmelser om närförsäkringsgivare skall fullgöra sin betalningsskyldighet med anledning avinträffat försäkringsfall finns i 24 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal.Praktiskt sell innebär dessa regler att om bedömningen av försäkringsbolagelsbetalningsskyldighet inle fordrar särskild utredning, så inträderbetalningsskyldigheten efter del meddelandet om försäkringsfallel harkommit bolaget till hända.Fordras däremot utredning kan liden förskjutas, dock inle längre än tillfjorton dagar efler den lid när utredningen förebragles. Det framgår vidare avlagen (22 §) atl den utredning som skall förebringas för alt frislen på fjortondagar skall börja löpa omfattar bara sådant som är tillgängligt för den sombegär ersättning. Eftersom lagen direki beslämmer vid vilken lidförsäkringsbolaget skall fullgöra betalning, anses förfallodagen vara bestämd iförväg. Tillämpas de tidigare förordade reglerna om dröjsmålsränla beträffandefordringar med bestämd förfallodag, innebär det atl dröjsmålsränta ulgår, ombetalning sker senare än som framgår av 24 § försäkringsavialslagen. Enligtulredningens mening råder det ett sådant samband mellan försäkringsersättningoch skadestånd atl del i princip bör gälla samma regler om dröjsmålsränta förde båda typerna av ersättning. Utredningen föreslår därför att i den mån detbehövs utredning för all gäldenären skall kunna bedöma ell skadeståndskrav, såskall dröjsmålsränla börja utgå viss lid efler del att denna utredning har förebragts,på samma sätt som i fråga om försäkringsersättning som kräver utredning. Dentidsfrist som f.n. gäller enligl försäkrings-avtalslagen, nämligen fjortondagar efler förebringandet av utredning, måsle emellertid enligl ulredningenbetraktas som anmärkningsvärt kort. Den står inte heljer i samklang med detidsfrister som räntelagen anvisar. Med hänsyn härtill föreslår ulredningen altdet såväl när del gäller försäkringsersättning som skadestånd skall gälla entidsfrist i hithörande fall. Såväli försäkringsfallel som när skadeståndskrav framställs kan del enligl ulredningenuppstå fall där den normala tiden för utredning av betalningsskyldigheten inleräcker lill, även om ulredningen bedrivs med normal skyndsamhel och ingatidskrävande komplikationer inträffar. Ulredningen har övervägt alt föreslå enspecialregel med tanke på dessa fall men har kommit till resultalel alltillräckliga skäl saknas för en sådan regel. Denu berörda delarna av utredningsförslaget har mött viss kritik underremissbehandlingen. Från försäkringshåll framhålls atl del mellan fordran påegentlig försäkringsersättning och fordran på skadestånd föreligger denskillnaden all förfallodagen i skadestånds-fallen inte kan avtalsvis regleras iförväg. En bestämning av förfalloliden efter mönster av den dispositivabestämmelsen i försäkrings-avtalslagen skulle drabba gäldenärer som inle påminsta sätt kan klandras för försenad betalning. Del föreslås därför allbestämmelsen om tidsfrist vid skadeståndskrav förses med tillägg all frislenförlängs i den mån gäldenären kan visa alt längre lid varit oundgängligen nödvändigför att utreda och bedöma kravel och någon försummelse inle ligger honom tilllast. Skadeslåndskommitlénkonstaterar all den föreslagna bestämmelsen omdröjsmålsränla vid skadestånd innebär en inte obetydlig fördel för denskadelidande. Om han uppfyller de begränsade krav som ställs på honom, kan hanvid dröjsmål räkna med all få ränta på skadestånds-beloppet efter en mycketförmånlig räntesats. Detla synes hell befogal när del gäller krav mol den somskyddas av ansvarsförsäkring. Förhållandet kan emellertid vara ell annat närdet gäller skadeståndskrav och motsvarande anspråk mot oförsäkrade. skulle man kunna tänka sig alt inskränka den föreslagna bestämmelsenom dröjsmålsränla lill alt avse sådana skadeståndskrav där ansvarsförsäkringhar praktisk betydelse och samlidigl de starkaste skälen finns all tillgodosede skadelidandes intressen, nämligen när det gäller person- och sakskador. Aandra sidan medger kommitién alt det inle är lält atl finna en rimlig och lältillämpadränleregel belräffande återstående ersättningsanspråk. För egen del anser jagliksom ulredningen atl sambandet med försäkringsersättning gör del motiverat atllåta samma tidsfrist gälla för betalning av skadestånd som för utgivande avförsäkringsersättning, i de fall då utredning krävs för alt resp. krav skallkunna bedömas. Beaktas bör alt inte bara försäkringsersättning utan ävenskadestånd i många fall kommer atl betalas av försäkringsbolag och alt den typav utredning som krävs i de båda fallen ofla är densamma. Vid skadeståndskrav avnormal beskaffenhet lorde, liksom vid molsvarande krav på försäkringsersättning,en frist från del den skadelidande har lagl fram utredningvara tillräcklig för atl såväl försäkringsbolag som andra belalningsförplikladeskall kunna bedöma kravel och göra utbetalning. Däremot kan givelvisförhållandena ibland vara så komplicerade alt den angivna liden blir knapp.Liksom ulredningen anser jag emellertid atl del saknas tillräckliga skäl allföra in en särskild lagregel om längre tidsfrist för dessa fall. Inte helleranser jag det påkallat atl ha olika regler beroende på vem skadeståndskravetriktar sig mot eller vad för typ av skadestånd det är fråga om. Jag vill påpekaall även om del är fullt moliverai all den mol vilken kravet riktar sig läggerned lid på sin bedömning, så är det i allmänhet rimligare all lidsuldräklen iräntehänseende gär ul över honom än över den skadelidande. Särskilt när detgäller försäkringsersättning är det dessutom angelägel all utbetalning skerulan onödigl dröjsmål. Jag vill också framhålla vikten av all räntelagensregler blir så enkla och lättiUämpade som möjligl. Atl de i något särskilt fallger ett resultat som kan anses mindre tillfredsställande är en nackdel som fåraccepteras. Med hänsyn lill delanförda förordar jag all man i räntelagen tar in en regel att om fordran avserskadestånd eller annan sådan ersättning som inle kan fastställas utan särskildutredning, så börjar ränta på förfallet belopp ulgå efter del alt borgenären har framställtkrav på ersättning och lagt fram vederbörlig utredning. På molsvarande säll böri 24 § försäkringsavialslagen föreskrivas all om försäkringsgivarensbetalningsskyldighet är beroende av utredning, så förfallerförsäkringsersättning till betalning efler del att utredninglades fram. En särskild fråga äromfattningen av den utredning som borgenären skall prestera för alt tretliodagarsfristeni räntelagen skall börja löpa. Ulredningen talar i sill lagförslag om utredningsom "ankommer på" borgenären. Detla uttryck har mött viss kritikunder remissbehandlingen. Bl.a. anser skadeslåndskommitlén all uttrycket ledertanken lill reglerna om bevisbördan i skadeståndsmål, något som dock inte tordevara avsikten. Skadeslåndskommitlén anser atl man hellre bör tala om utredningsom "med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras" avborgenären. Förmin del anser jag lill en början all det inle som villkor för dröjsmålsränta enliglräntelagen bör krävas atl borgenären lägger fram en lika omfattande utredningsom kan krävas för all talan skall bifallas i en skadeståndsprocess. Somutgångspunkt för bedömningen av vad som bör krävas kan las bestämmelsen i 22 §försäkringsavtalslagen, där det sägs atl den som gör anspråk påförsäkringsersättning dels skall tillhandahålla försäkringsgivaren handling somfinns tillgänglig, dels skall ge försäkringsgivaren andra upplysningar som slårlill buds. Jag finner det lämpligl att man i räntelagen använder del uttrycksom har föreslagils av skadeslåndskommitlén, dvs. föreskriver all den somkräver skadestånd skall lägga fram den utredning som med hänsyn tillomständigheterna skäligen kan begäras av honom, jag återkommer till innebördenav detta uttryck i specialmoliveringen. Till de fall där del kanuppslå tvekan i fråga om ränleberäkning hör situationer då en av flerasolidariskt ansvariga gäldenärer har infriat en skuld och därefier från medgäldenärhell eller delvis kräver tillbaka vad han har gett ut. Vidare kan nämnas falldå borgensman kräver huvudgäldenär eller medborgensman eller dåförsäkringsgivare som har utbetalt försäkringsersättning kräver skadeslåndsskyldigmed slöd av 25 § försäkringsavialslagen. Ulredningenhar övervägl om man i räntelagen bör föra in regler om ränleberäkning för deangivna situationerna. Mol delta talar emellertid enligt ulredningens mening atlde omständigheter som spelar in vid de nämnda regresskraven är speciella för desärskilda rättsförhållandena och alt omständigheterna i sin tur har samband medandra regler som gäller för dessa rättsförhållanden. Enligl ulredningen är delknappast möjligl alt föreslå enhelliga regler om ränta som är oberoende avdessa omständigheter.Utredningen anför vidare atl den praktiska betydelsen av lagfästa regler på detberörda området inle lorde vara särskilt slor. På grund härav anser utredningenatt man inle bör införa några särskilda regler om ränta vid regressanspråk. Jaghar samma uppfattning. Jag ämnar emellertid i specialmoliveringen återkomma lillhur de allmänna reglerna bör tillämpas i fall dä flera gäldenärer svararsolidariskt. Förhållandetmellan 9 kap. 10 § HB och de specialregler om ränta som lagstiftningen omförmögenhetsrätt f.n. innehåller är räll komplicerat och det är knappast möjliglatl påvisa något konsekvent system. Ett antal viktiga lagar innehålleruttryckliga beslämmelser om dröjsmålsränla vilka hänvisar till 9 kap. 10 § HB.I andra fall anses detta lagrum tillämpligt utan atl någon hänvisningförekommer. Del finns också i vissa lagar självständiga bestämmelser om dröjsmålsränla.Därjämte förekommer i lagstiftningen räntebestämmelser som inte avser dröjsmålsränla. Somjag har förordal bör de centrala bestämmelserna om ränta las ini räntelagen. I lagen bör således anges de allmänna förutsättningarna för dröjsmålsränlaoch räntefotens höjd. Lagen bör vidare innehålla vissa beslämmelser om ränta påej förfallen fordran saml om avkaslningsränla i enlighet med vad jag harföreslagit i tidigare avsnitt. Jagdelar utredningens uppfattning atl de bestämmelser om ränta som f.n. finns iolika specialförfattningar i möjligaste mån bör ersättas med hänvisningar lillräntelagen. Det bör då också framgå om hänvisningen avser dröjsmålsränta eller avkaslningsränla.Jag återkommer senare till dessa författningar. Somnyss antyddes finns det f.n. förfatlningar eller lagrum som saknar uttrycklighänvisning till bestämmelserna om ränta i HB men som reglerar fall som kananses jämställda med fall där uttrycklig hänvisning sker. Givetvis kan detifrågasättas att även i dessa förfatlningar eller lagrum föra in hänvisningartill räntelagen. Jag delar emellertid utredningens uppfattning att delta fåranses överflödigt. Liksom måsle man kunna tillämpa de allmännabestämmelserna om dröjsmålsränta i åtskilliga fall där hänvisning saknas ispeciallagstiftningen. Även om man exempelvis underlåter atl föra in enhänvisning till räntelagen i 8 och 12 kap. jordabalken, torde detta inte kunnaföranleda slutsatsen att ränta inte skall utgå vid dröjsmål med betalning avarrendeavgift eller hyra. Imånga fall av förslräckning, framför allt banklån, kan man räkna med alt avtalträffas om räntan. För de fall då avtal inte har träffats behövs lagregler.Uppenbarligen bör räntelagen tillämpas även på hithörande fordringar. Medhänsyn härtill bör den nuvarande hänvisningen i 6 § andra stycket skuldebrevslagentill reglerna om ränta i HB ersättas av en hänvisning till räntelagen. I6 § första stycket skuldebrevslagen föreskrivs f.n. att om ränta är utfäst iskuldebrev och betalningstiden försills, så skall ränta utgå efler sammagrunder som före förfallodagen. Denna princip får enligl utredningen anses varaav så allmän karaktär atl den bör gälla även belräffande andra fordringar änsådana som grundas på skuldebrev. Ulredningen föreslår därför all den berördaregeln utgår ur skuldebrevslagen och ersätts av en motsvarande bestämmelse iräntelagen. Bestämmelsen bör emellertid enligl ulredningen kompletteras med enföreskrifl att lagens regler om dröjsmålsränta skall gälla, om de leder tillhögre ränta än som skulle ulgå om man låter räntan före förfallodagen fortsättaatl löpa. sålunda föreslagil har godtagils av de flesta remissinstanserna.KO anser emellertid atl man bör behålla den nuvarande principen all samma räntasom utgick före förfallodagen skall fortsätta all ulgå efter denna dag, oavsettom räntan understiger den legala dröjsmålsräntan. Andra remissinstanseraccepterar principen att högre ränta skall ulgå efter förfallodagen än före menanser atl frågan kan lösas på annal sätt än utredningen har föreslagil. Föregen del ansluter jag mig till ulredningens uppfattning all räntelagen börinnehålla en beslämmelse om dröjsmålsränla belräffande fordran som föreförfallodagen har löpt med ränta. Onekligen talar vissa skäl för alt man därvidbehåller den nuvarande principen om all samma ränta som löpte föreförfallodagen skall fortsätta all ulgå. Samlidigl kan man inle bortse från altdel i praktiken är vanligt all en räntebärande fordran löper med högre ränta eflerän före förfallodagen. 1 del föregående har jag också föreslagit alt dröjsmålsränlanskall sättas högre än avkaslningsränlan. Om den nuvarande principen behålls,uppslår vidare del otillfredsställande resultatet all en borgenär som harbetingat sig en viss ränta före förfallodagen men låtit denna ränta undersligalagens dröjsmålsränla blir sämre ställd vid dröjsmål än den borgenär som har medgellräntefri kredit. Medhänsyn till det sagda anser jag övervägande skäl tala för att man i räntelagenför in en regel om alt en borgenär alllid har rätl lill den dröjsmålsränta somföljer av lagen. A andra sidan anser jag inte atl borgenären bör ges rätt tillhögre ränta än den avtalade i fall då denna överstigerden legala dröjsmålsränlan. Detta innebär att jag ansluter mig till utredningensförslag. Jagvill emellertid betona atl de regler som jag nu har föreslagil är dispositivaliksom räntelagens bestämmelser i övrigt. Del finns givetvis inte något hinderför parterna all iräffa avtal om atl exempelvis den löpande räntan på en fordranskall fortsätta att utgå efler fordringens förfallodag, även om den legala dröjsmålsränlandärmed skulle komma att underskridas. Enfrån räntesynpunkt viktig grupp av fordringar avser köpeskilling samt liknandevederlag för nyttjande av egendom och för tjänster m.m. F.n. finns del i 38 §köplagen en specialregel om ränta på köpeskilling för lös egendom. Dennabestämmelse hänvisar lill 9 kap. 10 § HB men innehåller dessutom en särskildregel för handelsköp. Som ulredningen harföreslagit bör hänvisningen i 38 § köplagen ändras så, all den i fortsättningenavser räntelagen. I övrigt bör i den angivna paragrafen tas in en specialregelom ränta för del fallet atl säljaren har rätt att kräva betalning mot alt godseller dokument hålls köparen lill hända. Jag återkommer till 38 § köplagen ispecialmotiveringen. När det gäller köp av fastegendom innehåller 4 kap. 25 § jordabalken en bestämmelse om ränta påköpeskilling som hell hänvisar till 9 kap. 10 § HB. För arrende och hyrasaknas f.n. beslämmelser om dröjsmålsränla för normalfallen. Däremot finns beslämmelserom ränta vid retroaktiv betalning. Ienlighet med vad jag har sagt i elt tidigare avsnitt bör hänvisningen i 4 kap.25 § jordabalken till HB ersättas av en hänvisning till räntelagen. Däremotanser jag del, som jag tidigare nämnt, överflödigt att sälta in hänvisningartill räntelagen i sådana lagrum som f.n. saknar hänvisning lill HB. Utöverde typer av fordringar som jag nu har angett har man atl räkna med ränta påpenningfordringar vid olika avtal som inle är direki reglerade i lag, bl.a.entreprenadavtal, avtal om olika slag av tjänster, t.ex. reparationsarbeten ochservice, saml hyra av lös egendom. Dessa fordringar kan, då betalning intekrävs ut, vanligen hell jämslällas med köpeskillingsfordringar. Även här böralltså räntelagens regler vara tillämpliga. Närdel gäller utgångspunkten för dröjsmålsränla har jag tidigare förordat atl mani räntelagen skall skilja mellan fordringar med och utan bestämd förfallodag.Denna distinktion skall givelvis tillämpas också vid köp, hyra och andraavtalstyper, även om bedömningen inte blir densamma vid alla dessa typer. närmaregå in på frågan om bestämd resp. obestämd förfallodag vid köp.