prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Dethar ifrågasatts om det inte i detta hänseende bör vara möjligt att nå enordning som innebär att behovet av ordningsvakter bedöms mera enhethgt än f.n. men också med större flexibilitet från fall till fall beroende påden enskilda tillställningens karaktär, den väntade publiktillströmningen ochandra liknande varierande förhållanden. Med utgångspunkt särskilt i denekonomiska aspekten på arrangörernas ansvar för ordningshållningen har detvidare ifrågasatts vilken ordning som bör gälla med avseende på transporter avpersoner som omhändertagits av ordningsvakter vid offentliga tillställningar. Enannan fråga som vållat viss osäkerhet i den praktiska tillämpningenärgränsdragningen mellan de befogenheter i fråga om förmanskap överordningsvakten som tillkommer polismyndigheten eller enskild polisman i vadgäller tjänsteutövningen och arrangören i egenskap av arbetsgivare. Motbakgrund av de ibland mycket grannlaga och svåra uppgifter i sitt förhållandetill allmänheten som en ordningsvakt kan ställas inför under sin tjänslgöringsamt de betydande befogenheter som i regel följer med denna ställning är detgivetvis av stor betydelse att vederbörande inte bara besitter de allmännapersonliga egenskaper som gör honom lämplig för sådan verksamhet utan också harfått de kunskaper och den utbildning som behövs för att han i praktiken skallkunna fullgöra sina uppgifter på bästa möjliga sätt. Det är därför väsentligtatt även frågorna om utbildningen av ordningsvakter uppmärksammas. Detfinns f. n. inte några enhetliga föreskrifter om ordningsvakternasuniformering. Detta har medfört att förhållandena på detta område är mycketvarierande. En tämligen genomgående tendens vid valet av uniformer synesemellertid vara att dessa i så stor utsträckning som möjligt skall liknapolisens uniformering. Med anledning härav vill jag i detta sammanhang erinraom att jag i ärendet om bevakningsföretagen underströk vikten av att såvälväktares som ordningsvakts uniform klart och otvetydigt skiljer sig frånpolisens uniform. 1 anslutning därtill framhöll jag att frågan omordningsvakternas uniformering får övervägas av den förutskickade, nuaktuella ulredningen. Somjag förut har nämnt används ordningsvakter bl. a. för bevakning av militäraförråd. Också inpasseringskontrollen vid försvarsmaktens staber, förband, m. m.sköts i viss utsträckning av ordningsvakter. 1 samband härmed har uppståttproblem. a. har rätten att använda sådan ordningsvakt i kuppförsvaret sattsi fråga. Även befälsrätten över sådan ordningsvakt är omstridd. Mot bakgrundhärav bör utredningen behandla de speciella problem som uppstår dåordningsvakter anlitas av krigsmakten. Blandde problem av mera principiell betydelse som utredningen bör ägna uppmärksamhetåt under sitt arbete vill jag slutligen nämna frågan huruvida personer somutövar jakt- eller fisketillsyn eller utför andra liknande, till vissspeciallagstiftning knutna övervakningsuppdrag, skall behöva utrustas med någraav de särskilda befogenheter som följer med ett förordnande som ordningsvakt. Utredningensarbete beräknas pågå . Ill Kommittéer: Ju;69 (Ju 1974:16) Tillkallade enligt Kungl. Maj:ls bemyndigande den 28 juni1974 för att utreda frågor i anslulning till avskaffande av påföljdenungdomsfängelse (se Post- och Inrikes tidn. Ordförande: , E. , hovrättslagman Ledamöter: ., ombudsman, led. av riksdagenLindquist, ., rådman, led. Experter: , Per G., anstaltsdireklör (fr.o.m.den 15 oktober 1974) , ., länsåklagare (fr.o.m. den 15oktober 1974) Sekreterare: , ., hovrättsfiskal (fr.o.m. den Inovember 1974) Lokal: Stalsdepartementens utredningsavdelning,, 211 20 , tel. /782 50 (sekreteraren) Direktiv (anförande av statsrådet tillstatsrådsprotokollet ): Enligt (BrB) är brott som begåtts av den sominte fyllt undantagna från straffrättsskipningen. De åtgärder som kanvara erforderliga från samhällets sida med anledning av lagöverträdelser avbarn och ungdomar i sådan ålder ankommer helt på barnavården. I fråga om brottsom begåtts av ungdomar som fyllt har man vid utformningen av detstraffrättsliga systemet med utgångspunkt i gällande uppfattningar ocherfarenheter samt praktiska och humanitära överväganden infört en reglering sominnebär att det för denna grupp av lagöverträdare finns både speciella typer avpåföljder och särskilda regler om påföljdsvalet. När det gäller lagöverträdare i åldern innebärBrB:s reglering ett fullföljande av en utveckling som har pågått under desenaste decennierna. Den bärande tanken är sålunda att lagöverträdare i dennaåldersgrupp i princip alltid bör behandlas inom barnavårdens ram. En sådanordning nås antingen genom att åklagaren beslutar att inte väcka åtal ellerockså genom att domstol efter lagföring förordnar att den dömde skallöverlämnas för vård enligt barnavårdslagen (1960:97). Bland de ingripanden frånbarnavårdens sida som därvid kan bli aktuella kan i detta sammanhang till enbörjan nämnas åtgärder av förebyggande karaktär enligt 26 § barnavårdslagennämligen hjälpåtgärder, innefattande råd och stöd, förmaning och varning,föreskrifter rörande den underåriges levnadsförhållanden samt övervakning. 1 endel fall kan det bli aktuellt attt meddela beslut om att den underårige skallomhändertas för samhällsvärd och placeras i enskilt hem eller lämplig anstalt,t. ex. i ungdomsvårdsskola. Förordnande om överlämnande till vård enligtbarnavårdslagen är emellertid inte den enda sanktionen som kan tillgripas motden som ej fyllt . Beroende på brottets svårighetsgrad och övrigaomständigheter i det enskilda fallet kan Ju.69 Skr 1975:4 112 domstolensålunda tillgripa även andra påföljder, framför allt böter och villkorlig dom.Skyddstillsyn får ådömas endast om denna påföljd är lämpligare än vård enligtbarnavårdslagen och kan i dessa fall aldrig kombineras med sådananstaltsbehandling som avses i 28 kap. 3 § BrB. Fängelsestraff får utmätasendast när synnerliga skäl föreligger därtill. Närdet gäller ungdomar i åldern kan ingripande enligt barnavårdslagenförekomma bara i vissa särskilda fall. För lagöverträdare som tillhör dennaåldersgrupp har det därför i princip blivit nödvändigt att lägga huvudviktenvid sådana åtgärder, som kan vidtas inom kriminalvårdens ram. Belräffandepåföljder som innebär frihetsberövande har emellertid mot bakgrund härav förifrågavarande åldersgrupp införts vissa särbestämmelser. Av central betydelse idetta sammanhang är den reglering i 29 kap. BrB som gäller den speciellt fördenna kategori av lagöverträdare tillskapade påföljden ungdomsfängelse. Dennaform av ett i princip tidsobestämt frihetsberövande är tänkt som den normalapåföljden när en längre tids omhändertagande i anstalt bedöms vara påkallat förden unges tillrättaförande. I fall då en kort tids anstaltsvård ansestillräcklig, skall i stället skyddstillsyn i kombination med anstaltsbehandlingtillgripas. Fängelse får ådömas ungdomar i denna åldersgrupp endast när ettfrihetsberövande är påkallat främst av hänsyn till allmän laglydnad ellerfängelse eljest finnes lämpligare än annan påföljd. I den mån barnavårdslagenmedger att åtgärder kan vidtas även mot den som har fyllt , kan domstolenockså besluta om överlämnande till barnavård. Sådant överlämnande kan framförallt komma i fråga i fall där någon, som på grund av tidigare kriminaliteteller av annan anledning är intagen i ungdomsvårdsskola, blir lagförd förbrott. Förungdomar som fyllt 21 men inte innehåller BrB i påföljdshänseende densärbestämmelsen att dessa, liksom 15-17-åringar, kan dömas tillungdomsfängelse, om sådan påföljd finnes uppenbart lämpligare än annan påföljd. Engrundläggande förutsättning för att ungdomsfängelse skall kunna ådömas är attdet är fråga om ett eller flera brotl vara kan följa fängelse. För den somfyllt 18 men inte förutsätts vidare att den fostran och utbildning somavses med ungdomsfängelse prövas lämplig med hänsyn till vederbörandespersonliga utveckling, vandel och levnadsomständigheter i övrigt. Den som intefyllt eller som fyllt 21 men inte kan som nämnts dömas tillungdomsfängelse endast om sådan påföljd finnes uppenbart lämpligare än annanpåföljd. Behandlingenav den som dömts till ungdomsfängelse äger rum i och utom anstalt och får pågåi högst , varav högst i anstalt. Dessa tidsfrister kan dockförlängas med om den dömde begår nytt brott som behandlingenpågår. Behandlingen börjar i anstalt och skall pågå där så som finnserforderlig med hänsyn till behandlingens syfte, dock i regel minst ett år.Vården utom anstalt får i princip inte upphöra förrän den pågätt av . Beslut om övergång till vård utom anstaltmeddelas av ungdomsfängelsenämnden, som dock kan uppdra åt vederbörandeövervakningsnämnd alt närmare bestämma dag för övergången. Under vården utomanstalt skall den dömde stå under övervakning av särskilt förordnadövervakare. Omden dömde under vården utom anstalt inte iakttar vad som åligger honom enligtbestämmelser i eller enligt särskild föreskrift eller anvisning som meddelats honom med stöd därav, kan övervaknings- 113 Kommittéer; Ju;69 nämndenmeddela ny föreskrift eller tilldela honom varning. Om den dömde visar tredskaatt iaktta vad som åligger honom eller om fortsatt anstaltsvård är påkallad föratt förebygga att han begår nya brott, kan ungdomsfängelsenämnden förordna atthan skall återintas i anstalt. Om ålerintagning har skett, skall den dömde pånytt föras över till vård utom anstalt, när syftet med behandlingen bäst vinnsdärigenom. I fall då den som dömts till ungdomsfängelse på nytt begår broltinnan påföljden har upphört och han blir åtalad, står olika möjligheter tillbuds för domstolen. Den möjlighet som i praktiken har störst betydelse är attdomstolen enligt 34 kap. I § 1 BrB förordnar att den förut ådömdaungdomsfängelsepåföljden skall avse även den nya brottsligheten. Enligt 34 kap.8 § BrB kan maximitiden för ungdomsfängelsepåföljden då förlängas enligt vadnyss nämnts. Vårdas den dömde i anstalt, kan domstolen också föreskriva att haninte får överföras till vård utom anstalt förrän fråndomstolens beslut, såvida inte maximitiden för anstaltsvård gårtill ända. öm den dömde vårdas utom anstalt, kan domstolen föreskriva, att hanskall återintas i anstalt och även att han inte får överföras till vård utomanstalt förrän från återintagningen, såvida inte maximitidenför anstaltsvård går till ända . Maximitiden får förlängas även ifall då domstolen med stöd av 34 kap. 1 § 2 väljer att döma särskilt tillpåföljd för det nya brottet, varvid alltså den dömde underkastas annan påföljdvid sidan av ungdomsfängelsepåföljden. Den tredje möjlighet, somstår till buds vid ny brottslighet är att undanröja påföljden ungdomsfängelseoch för samtliga brott döma till påföljd av annan art (34 kap. 1 §3 BrB).Ungdomsfängelsepåföljden upphör då . Påföljden kan också upphöra iförtid genom beslut av ungdomsfängelsenämnden. Härför förutsätts att den dömdevårdas utom anstalt och som regel att vården utom anstalt pågått av . I fråga omverkställigheten av ungdomsfängelse gäller f. n. att vården i anstalt skallförsiggå i ungdomsanstalt eller, om särskilda skäl är därtill, i annanfångvårdsanstalt. Enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, som träderi kraft , kommer emellertid kategorin ungdomsanstalter attupphöra. Anstaltsvården för den som undergår ungdomsfängelse avses sålunda ifortsättningen komma att försiggå inom ett för samtliga kategorier intagnagemensamt anstaltssystem med riksanstalter och lokalanstalter. Kriminalvårdensanstaltsklientel (antalet i fångvårdsanstalter och häkten intagna) omfattade år1973 i genomsnitt ca 5 000 personer. Av dessa hörde i genomsnitt 360 tillkategorin ungdomsfängelseelever. Av frivårdsklientelet som omfattadeca 23 000 personer utgjorde ca 500 ungdomsfängelseelever som överförts tillvård utom anstalt. Antalet personer somintagits i fångvårdsanstalt efter dom på ungdomsfängelse (återintagna ejmedräknade) har efter BrB:s ikraftträdande minskat betydligt. År1966 var antalet ca 330 men hade minskat till ca 200. Den brottslighet somföranlett dom på ungdomsfängelse består i det stora flertalet fall avtillgreppsbrott. Andelen våldsbrott är avsevärt mindre. Andra typer av brott,såsom narkotikabrott, förekommer i viss begränsad omfattning. Den har alltsedan dess, trots vissa ändringari de bestämmelser som reglerar påföljden, behållit sin karaktär av en inomrelativt vida gränser till tiden obestämd påföljd. Ju.69 Skr 1975:4 114 haranstaltsvistelsen i regel försiggått i särskilda anstalter avsedda att gefostran och utbildning åt unga lagöverträdare som ansetts behöva en relativtlångvarig anstaltsvård. Tankenvar från början att ungdomsfängelse skulle användas för unga lagöverträdare medrelativt god prognos. Efter hand har dock ungdomsfängelseklientelet ändratkaraktär. Denna förändring kan delvis hänga samman med utvecklingen avungdomskriminaliteten men har sannolikt främst sin grund i de efter BrB:stillkomst alltmera markerade strävandena att söka minska användningen avfrihetsberövande påföljder och i stället tillgripa påföljder som innebärkriminalvård i frihet, inte minst för unga lagöverträdare. Det är mot bakgrundhärav ingalunda förvånande att det bland det numera rätt begränsade antaletpersoner som döms till ungdomsfängelse finns en del som är tämligenhårt belastade av tidigare kriminalitet och för vilka prognosen även av andraskäl framstår som mindre god. I många fall har de före domen på ungdomsfängelsevarit intagna i ungdomsvårdsskola och undergått skyddstillsyn men återfallit ibrott. Inte sällan besväras dessa personer av psykiska störningar i föreningmed alkohol- och narkotikamissbruk. Undersenare år har växt fram en allt starkare kritik mot påföljden ungdomsfängelse.Krav på att denna påföljd avskaffas har förts fram från olika håll. Bakomkritiken ligger en alltmer utbredd uppfattning att påföljden är behäftad medallvarliga brister som är ägnade att snarare försvåra än främja förverkligandetav de kriminalpolitiska målsättningarna i dagens samhälle. Dessa förhållanden iförening med en utveckling som ägt rum på kriminalvårdens område särskilt genomden kriminalvårdsreform som genomförs från har lett till att enomprövning av ungdomsfängelseinstitutet framstår som motiverad. Ikritiken mot ungdomsfängelsepåföljden har bl. a. åberopats det förhållandet attprocenten återfall hos dem som dömts till denna påföljd är hög såväl i absolutatal som i relation till andra frihetsberövande påföljder. Det är i och för siginte uteslutet att detta förhållande mer har sin grund i den tidigare nämndaförändringen i fråga om ungdomsfängelseklientelets sammansättning än i bristerhos påföljden som sådan. Det finns emellertid även andra skäl som talar för attåterfallsstatistiken bör tolkas med stor försiktighet när det gäller att bedömaungdomsfängelsepåföljdens effektivitet från rehabiliteringssynpunkt. Hänsynmåste sålunda tas bl. a. till det förhållandet att det på detta sättkonstaterade dåliga vårdresultatet vid ungdomsfängelse kan vara ettuttryck för de generella svårigheter som föreligger när det gäller att sökaåstadkomma gynnsamma resultat inom ramen för ett frihetsberövande i anstalt. Frånprincipiell synpunkt har kritik också riktats mot ungdomsfängelsepåföljdenstidsobestämda karaktär. Motivet till att påföljden, när den infördes, fickdenna tidsobestämdhet var dess behandlingsmässiga natur. Med utgångspunkt iklientelets behandlingsbehov ansågs det sålunda naturligt att tidenföranstaltsvistelsens längd skulle bestämmas först sedan vården pågått en tidoch med ledning av då vunna erfarenheter om den intagnes person, utveckling ochanpassning i samhället. En annan tanke var att tidsobestämdheten skulleutnyttjas pedagogiskt på det sättet atl den intagne skulle sträva efter attgenom välförhållande nå en så tidig övergång till vård utom anstalt sommöjligt. Emellertid har det visat sig svårt att göra entillräckligt objektiv bedömning av den intagnes individuella vårdbehov ochförutsättningar för återanpassning i samhället samt att med ledning häravåstadkomma en lämplig bestämning av 115 Kommittéer; Ju.69 Detta hänger naturiigen samman med att bedömningen av den intagnesbeteende sker i en miljö anstaltskollektivet som i många hänseenden ärkonstlad och väsensskild från tillvaron ute i samhället. Härtill kommer som enytterligare komplicerande faktor effekten av den påverkan som de intagna oftautsätter varandra för i anstaltstillvaron. Motbakgrund av nämnda svårigheter när det gäller att i praktiken bestämmaanstaltsvistelsens längd har tidsobestämdheten i ungdomsfängelsepåföljdenkritiserats också från rättssäkerhetssynpunkt. Det har vidare påpekats attbristen på en någorlunda säker vetskap om hur anstaltsvistelsen kommeratt fortgå utgör en press på den intagne som ibland medför direkta olägenheterav psykisk natur. 1 den praktiskatillämpningen av bestämmelserna om ungdomsfängelse har förhållanden av angivetslag också lett till att tidsobestämdheten hos påföljden har minskats. Enganska långtgående schematisering har genomförts. Sålunda har iungdomsfängelsenämndens praxis förmärkts en tendens att i regel inte överskridaden minimitid av i princip för vården i anstalt som är föreskriven iBrB. När den intagne visat skötsamhet under anstaltsvistelsen beviljas sålundaregelmässigt långtidspermission , vilken permission sedanefter ytterligare normalt efterföljs av ett beslut om övergång tillvård utom anstalt. Vid återfall i brott eller annan misskölsamhet under vårdenutom anstalt är återintagningstiden oftast och överstiger så gottsom aldrig . Denovisshet i fråga om anstaltsvistelsens längd som kan föreligga hänförsig huvudsakligen till den förlängning som kan bli följden av fortsattbrottslighet och misskölsamhet i övrigt under vården utom anstalt. Dettautesluter emellertid inte att de dömda på grund av själva konstruktionen avungdomsfängelsepåföljden ändå kan komma att uppleva denna som relativttidsobestämd med de olägenheter ett sådant förhållande kan ha. Viden jämförelse med det i princip helt tidsbestämda frihetsstraffet fängelse kanbl. a. konstateras att utvecklingen där gått i motsatt riktning. Genomden ökade användningen av villkorlig frigivning och långtidspermission somövergång till villkorlig frigivning har sålunda i praktiken skillnaderna mellanfängelse och ungdomsfängelse när det gäller tidsobestämdheten i viss månutjämnats. De ändringar i bestämmelserna om villkorlig frigivning som gjordesår 1965 efter BrB:s ikraftträdande innebär att den obligatoriska villkorligafrigivningen efter 5/6 av strafftiden har avskaffats. I stället kan villkorligfrigivning ske fakultativt, antingen som förut sedan 2/3 av strafftidenavtjänats eller, om särskilda skäl föreligger, redan efter halva tiden. I praxissker villkorlig frigivning regelmässigt senast vid 2/3-tidens utgång. Trotsreglernas fakultativa utformning har således även i fråga om villkorligfrigivning skett en viss schematisering. Deförut angivna nackdelarna med den principiella tidsobestämdheten iungdomsfängelsepåföljden och det förhållandet att tiden för anstaltsvistelsenändå i den praktiska tillämpningen kommit att bli relativt fixerad geranledning att starkt ifrågasätta om det är lämpligt att för det ungdomligaklientel som det här är fråga om bibehålla den särskilda påföljdenungdomsfängelse. är, förutom den principiella tidsobestämdheten,att klientelet under anstaltsvistelsen enligt hittillsvarande system iallmänhet hålls avskilda från andra kategorier intagna som undergårfrihetsberövande påföljd. 1 ungdomsanstalierna har man sökt Ju.69 Skr 1975:4 116 byggaopp behandlingsformer speciellt avpassade för det unga klientelet. Dessaanstalter ingår i en särskild ungdomsräjong vid sidan av övriga räjonger ianstaltssystemet. Den av statsmakterna antagna kriminalvårdsreformen innebär iangivna hänseenden genomgripande ändringar. Räjongsystemet slopas och ersättsmed ett antal geografiska regioner, varav ingen är särskilt avsedd för ungalagöverträdare. Fördelningen av de till frihetsberövande påföljd dömda mellanolika typer av anstalter kommer att ske i princip oberoende av påföljdens art.En följd av detta är att de nya bestämmelserna om utformningen avkriminalvården i anstalt är enhetliga för ungdomsfängelse och andrafrihetsberövande påföljder. Vadnu sagts innebär å andra sidan inte att anstaltsvården för dem som undergårfrihetsberövande påföljd kommer att utformas oberoende av de intagnas ålder.Vid tillkomsten av den nya lagstiftningen framhölls sålunda att en del avriksanstalterna eller vissa avdelningar lämpligen kan förbehållas sådanaungdomar som av säkerhetsskäl eller annan anledning inte lämpligen bör placerasi lokalanstalt och att man härigenom kan bl. a. få möjligheter att lättare tillgodosedet yngre klientelels särskilda behov av behandlingsresurser i fråga omundervisning, utbildning och arbetsträning samt medicinsk och psykoterapeutiskbehandling. Vidare har i den nya lagen införts en särskild föreskrift som angeratt vid placering av intagen som inte fyllt skall särskilt beakias atthan, om inte särskilda skäl föranleder annat, hålls åtskild från sådana intagnasom kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. Det bör i dettasammanhang anmärkas att denna föreskrift inte tar sikte speciellt påungdomsfängelseklientelet utan gäller unga lagöverträdare över huvud taget. Motbakgrund av det anförda kan med fog hävdas att kriminalvårdsreformen på ettavgörande sätt har ändrat förutsättningarna för bibehållandet av påföljdenungdomsfängelse. Reformen kan sålunda i viss mån sägas ha föregripit ettavskaffande av denna påföljd. Avvad jag tidigare anfört framgår att antalet personer dömda till ungdomfängelsesuccessivt minskat under en följd av år. En av orsakerna härtill är antagligenatt man i rättstillämpningen fått en alltmer kritisk inställning till dennapåföljd. De ökade möjligheterna till kriminalvård i frihet torde också habidragit till den minskade användningen av ungdomsfängelse. Det är ocksåtänkbart att ungdomar som annars skulle ha dömts till ungdomsfängelse i någotstörre utsträckning än tidigare i stället döms till fängelse. Idetta sammanhang bör framhållas att ett betydande antal unga lagöverträdare iden för ungdomsfängelse normala åldern, , döms till fängelse.Sedan år 1965 har antalet varit i genomsnitt 700-800 årligen. Inte sällan hardessa till fängelse dömda ungdomar begått brott av samma slag som ofta liggertill grund för en dom på ungdomsfängelse. Detta förhållande är ägnat att ytterligareunderstryka olägenheterna med ett system som innebär att man har två parallellatidsbestämda och tidsobestämda frihetsberövande påföljder för det ungaklientelet. Redan den omständigheten att domstolen har att välja mellan de bådapåföljderna medför svårigheter. En allvarligare olägenhet är att de som dömtstill ungdomsfängelse av naturliga skäl är benägna att göra jämförelser med dettidsbestämda straff de trott sig kunna påräkna i stället för ungdomsfängelseoch att dessa jämförelser inte sällan torde leda till att de anser sigorättvist behandlade. Omman utgår från att anstaltsvistelsen upphör genom långtidspermission , kan det sålunda göras gällande att en dom på 117 Kommittéer; Ju;69 ungdomsfängelsei fråga om frihetsberövandets varaktighet i allmänhet motsvarar ettfängelsestraff och . Det förutsätts därvid att villkorligfrigivning inte sker före utgången av 2/3-tiden. Vid sådant förhållandeframstår det inte som uteslutet att ett fängelsestraff i stället förungdomsfängelsepåföljd i vissa fall skulle kunna leda till en förkortning avtiden för vistelse i anstalt och därigenom öka möjligheterna tillrehabilitering inom frivårdens ram. Frågan omungdomsfängelsets fortbestånd bör bedömas också med hänsyn till utvecklingen iandra nordiska länder när det gäller motsvarigheterna till den svenskapåföljden. I har 'ungdomsfaengsel' avskaffats. I harhösten 1973 lagts fram ett utredningsförslag om avskaffande av motsvarandepåföljd. I är förhållandena inte jämförbara eftersom man där inte harhaft någon påföljd ungdomsfängelse av samma karaktär som i , ochSverige.