prop · FY0335 · 1975-12-31 00:00:00 — Det konstateras därvid att en liknande tidsfrist hartagits in i 17 § lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet avbrottmålsdom. Utgångspunkten för tidsberäkningen bör i förevarande fall varadagen för anhållandet, dvs, den dag då an-hållningsbeslutet verkstäUdes, ochfristen bör bestämmas . Därigenom uppnås överensstämmelse medmotsvarande bestämmelse i avtalet mellan och , Det äremellertid enligt promemorian nödvändigt alt göra undantag för sådana fall därframställningen om utlämning grundas på överenskommelse med främmande statvari längre frist stadgats (t. ex, konventionen mellan och AmerikasFörenta Stater), I promemorian understryks slutligen all det inte är avsiktenmed den föreslagna regeln att den tid som där anges skall bli normerande iannat avseende än som en absolut övre gräns vid den fortsatta praktiska tUlämpningenav bestämmelserna i 23 § andra stycket. Härefterbehandlas i promemorian förhåUandet mellan 16 och 23 §§. Enligt 16 § andrastycket skall, sedan framställning om utiämning gjorts, beträffande tvångsmedelgälla vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Det framhålls ipromemorian att det däremot inle klart framgår av utlämningslagen huranvändningen av tvångsmedel enligt 16 § som förutsätter ett häktningsförfarandeenligt (RB), skall samordnas med anhållningsförfarandet enligt23 §. Promemorian hänvisar tUl att problemet har berörts i ett av dåvarandeställföreträdande justitieombudsmannen (JO) genom beslut den 26mars 1971 avgjort ärende (JO:s ämbetsberättelse 1972 s, 496 ff), JO har däruttalat bl. a. att den omständigheten att en utiämningsframstäUning anländerbör förarUeda åtgärd för att få det anhållnlngsbeslut som meddelats i avbidanpå denna framställning ersatt med ett ordinärt häktningsbeslut enligt 16 § utlämningslagen.Inom vilken tid åtgärden skall vidtas är oreglerat. Den i 24 kap. 12 § RBstadgade femdagarsfris-len är enligt JO:s mening uppenbarligen otillämplig. JOanser därför alt mer inte kan sägas än alt åtgärd för häktning skall vidtasutan uppskov. JO har till överlämnat en avskrift avbeslutet att tas under övervägande vid en översyn av utlämningslagen. Enligtpromemorian kan det inte råda någon tvekan om att avsikten har varit attanhållandet inle bör utsträckas längre än som är oundgängligen nödvändigt ochatt det vid behov bör ersättas av ett omhändertagande imindre provisorisk form. Förfarandets nära anknytning tUl det vanligarättegångsförfarandet i brottmål gör det naturligt att anhållandet i så fall iprincip skall följas av häktning. En förutsättning är givetvis att den förhäktningsfrågans bedömning nödvändiga utredningen kan förebringas införrätten. Detta torde sällan vara fallet innan en formell framstäUning omutlämning av den anhållne har gjorts. I praktiken har det sålunda visat sig attde handlingar på vilka en fullständig utredning kan gmnda sig i regel företesförst i samband med utlämnmgsframställningen.Praktisk möjlighet att avlåta häktnings-framstäUning torde aUtså inte finnasförrän vetskap föreligger om att utlämning har begärts och utlämningsframställningenmed därvid fogade handlingar har kommit åklagarmyndigheten tillhanda. Enförtydligande föreskrift om skyldighet att avlåta häktriingsframslällning elleratt frige den anhållne bör därför enligt promemorian knyta an till tidpunktenför begäran om utlämning. Promemorianförordar alt skyldighet att göra häktningsframstäUning skall åvila anhållningsmyndigheten,dvs. RÅ eller den lokala åklagarmyndighet som handlägger ärendet. Med denändrade ordning i fråga om förfarandet som tidigare föreslagits kommerhandlingarna i ärendet att överlämnas från direkt till kommer på så sätt att i nära anslutning till utlämningsfram-ställningensavlämnande få möjUghet att bedöma om häktningsframstäUning bör avlåtas. Föratt undanröja den oklarhet som JO har påtalat bör det i 23 § införas en bestänunelseom skyldighet att i detta skede av förfarandet föranstalta om framställning omhäktning av den som har an-håUits enligt 23 §, om den anhållne inte friges.Skyldigheten att vidta sådan åtgärd åvilar enUgt vanliga straffprocessuellaregler anhållningsmyndigheten, som därför i förekommande fall av RA omedelbartbör underrättas om att utlämningsbegäran har inkommit och få del av därvidöverlämnade handlingar, Ipromemorian hänvisas till att enligt utlämningsfördragen med FörentaStater, och de handlingar varpå framställning om utiämninggrundas skall vara åtföljda av översättning till den anmodade statens språk.Den europeiska utlämningskonventionen innehåller föreskrift om att handlingar iutlämningsärende skall vara avfattade på den begärande eller den anmodadestatens språk men att den anmodade staten kan kräva översättning till elt avEuroparådets officiella språk enligt eget val. Delta innebär att utiämningsframstäUningsom grundas på inte behöver vara åtföljd av översättning tUlsvenska språket av de handlingar som åberopas i ärendet. Eftersom dom eUersådant häktningsbeslut som meddelats av domstol eller domare enUgt 9 § tredjestycket allmänna utiämningslagen i regel skall godtagas i sådana fall, behöveremellertid översättningen till svenska inte medföra någon nämnvärd fördröjningav handläggningen, I fråga om uflämningsframstäUningar sdbi varken grundar sigpå eller på något av de bilaterala utlämningsfördragen kanSverige alltid begära att handlingarna skall vara översatta till svenska språket. Motbakgrund av vad som sagts bör det enligt promemorian kunna förutsättas atthäktningsframställning alltid skall kunna avlåtas lill rätten inom samma tidsfristsom enligt 24 kap. 12 § RB gäller vid anhållande, dvs. Medhänsyn tiU den fördröjning som i 3 1975. 1975: 35 34 vissafall kan orsakas av att handlingarna i utlämningsärendet måsle översältas innande kan överlämnas från till RA, synes emellertid iförevarande sammanhang utgångspunkten för nämnda frist böra räknas först fråndet RA får del av uflämningsframställningen. Det föreslås att en bestämmelsemed denna innebörd tas in i 23 §. Ipromemorian framhålls slutligen att de föreslagna ändringarna i 23 § avser ävenfall då i stället för anhållande reseförbud åläggs i avvaktan på en begäran omutlämning. Ipromemorian påpekas att det i de danska och finska lagarna samt i det norskalagutkastet i motsats till den svenska lagen finns en särskild reglering vadgäller genomtransport från främmande stat till annat nordiskt land. a. att genomtransport i sådant fall kan ske också såvitt gällermedborgare i transiteringslandet i samma utsträckning som utiämnmg till detmottagande nordiska landet skulle ha kunnat äga rum enUgt den inlernordiska utlämningslagstiftningen. Promemorianhänvisar till att det från de övriga nordiska länderna har framförts önskemålom ett förtydligande av transiteringsregeln i den svenska allmänna utlämningslagenför fall som har nämnts. För att avhjälpa den brist som på denna punkt finnsi den svenska utlämningslagen och få en likartad reglering av denna fråga i defyra ländernas lagstiftning bör enUgt promemorian den svenska transiteringsregelnkompletteras. Förslag till ändring av 25 § läggs därför fram. Ändrigsförsla-get bygger närmast på texten i den danska lagen och det norska utkastet. 3.2Uppdelning av gemensam påföljd Ipromemorian hänvisas inledningsvis till vad som där tidigare (avsnitt 3.1,2) sagts om det fallet att utlämning begärs från för verkstäl lighet av påföljd som avser både utlämningsbara och icke utlänmings- bara brott. Utlämning beviljas då endast med avseende på förstnämnda brott och det förutsätts att den gemensamma påföljden i det främmande landet till följd härav kommer att delas upp på de olika brotten och att verkställighet sker i enlighet med de villkor som uppställts från svensk sida. Motsvarandeproblem uppkommer enligt promemorian ibland i det spegelvända fallet, dvs, närman från svensk sida begär utlämning från annan stat för verkställighet avredan ådömd gemensam påföljd för flera brott och hinder mot utiänming enligtden främmande statens lagstiftning möter i fråga om något av brotten. Brottetuppfyller kanske inte uppställda krav på gärningens svårhetsgrad eller är överhuvud taget inte straffbart enligt den främmande statens strafflagstiftningeller också harpreskription mträtt enligt denna lagstiftning. I sådana faU måste man frånsvensk sida återkalla utiämnmgsframstälhiingen, eftersom det f. n, inte finnsnågon laglig möjlighet att dela upp den gemensamma påföljden på olika brott, Ipromemorian framhålls vidare att en motsvarande situation kan uppkomma, om detmed stöd av den europeiska brottmålsdomskonven-tionen begärs verkstäUighetutomlands av svensk brottmålsdom som avser två eller flera brott och hindermot verkställighet enligt den främmande statens lagstiftning föreUgger såvittavser något eUer några av brotten. Problemet har uppmärksammats av RA iremissyttrande över den inom upprättade promemorian (DsJu 1972: 4) angående lagstiftning om verkstälUghet av utiändsk brottmålsdom m. (se prop. 1972: 98 s. 62 och 85). RA ifrågasätter därvid om inte svensk domstol,i första hand domstol som har dömt i målet, bör ges möjlighet att dela upp den ådömdapåföljden med avseende på de olika brott som ingår i domen, när en sådanuppdelning behövs för att verkställighet skall kunna ske i främmande stat. Enbestämmelse av det slag som RA avsett synes enUgt promemorian lämpligen börautformas efter mönster av stadgandet i 34 kap. 10 § första stycket BrB, där detföreskrivs bl, a. att, om det genom lagakraflvunnen dom förordnats att påföljdsom ådömts i tidigare mål skall avse ytterligare brott och den tidigare ådömdapåföljden av högre rätt ändras genom dom som vinner laga kraft, frågan ompåföljd för nämnda brott efter anmälan av åklagare ånyo skall prövas avdomstol. Den nya bestämmelsen om möjlighet för domstol att dela upp en förflera brott gemensamt bestämd påföljd bör avse både det fallet att fråga är omutlämning till för verkstälUghet av endast en del av en svensk dom ochden situationen att det övervägs att begära verkstäUighet utomlands beträffandenågon del av en här meddelad dom (jfr artikel 4 punkt 2 i den europeiskakonventionen om brottmåls-doms internationella rättsverkningar och 7 § lagen ominternationeUt samarbete rörande verkställighet av broltmålsdom), I promemorianläggs fram förslag tiU en ny paragraf i 34 kap. BrB av denna innebörd. Vidareföreslås en följdändring i 38 kap, samma balk. 3.3Ändringar i den nordiska utlämningslagen 3.3.1Förbudet mot åtal för annat brott m. m. Ipromemorian hänvisas tUl att det vid de nordiska departementsöver-läggnmgarnaangående ändringar i utlämningslagstiftnmgen från dansk sida har lagts framförslag till ändringar i vissa av reglerna i de nordiska utiämningslagarna.Syftet med förslaget är att åstadkomma en begränsning av antalet fall i vUkamedgivande krävs för att den uflämnade skall kunna ställas till ansvar iverkställighetslandet för gärning som begåtts Medgivande skall enUgt förslaget behöva ges bara när gärningeninnefattar politiskt brott eller när den utlämnade är medborgare i det landfrån vilket han har utlämnats. Därjämte skall ett absolut hinder mot åtal ochbestraffning gälla, när den utlämnade i sistnämnda land har dömts ellerfrikänts eller meddelats åtalsunderlåtelse för gärningen. Sommotivering för förslaget har vid överläggnmgarna angetts att dess genomförandeskulle innebära en väsentlig förenkling av myndighetemas handläggning av dessaärenden utan åsidosättande av rättsskyddssynpunkter. Därvid hänvisades tUlrättslikheten i de nordiska länderna och det förtroende man har för varandrasrättssystem. Under överläggningarna nåddes enighet om att man borde genomförade föreslagna ändringarna. Ettförslag tUl ändrmg av 7 och 18 §§ nordiska utiämningslagen, byggt på det danskaändringsförslaget, läggs fram i promemorian. Förslaget innebär i huvudsakföljande. 17 §första stycket 1 tas in en bestämmelse som anger att det i fall då den uflämnadei dömts eller frikänts eller meddelats åtalsunderlåtelse för brott,som begåtts före utlämningen, föreligger absolut hinder mot att iverkställighetslandet åtala eller straffa honom för samma brott. Enligtgällande regler kan medgivande enligt 18 § inte lämnas i sådant fall, eftersomhinder mot utlämning för brott föreligger enligt 5 §, Däremot kan denutlämnade åtalas eller straffas, om han själv samtycker till det eller annatundantagsfall enligt 7 § föreligger. I detla hänseende innebär ändringsförslagetett ökat skydd för den utlämnade. Från handläggningssynpunkt medför denföreslagna regeln att myndighetema i det nordiska land till vUket utlämningenskett måste undersöka om dom eller åtalsunderlåtelse beträffande den tidigaregärningen har meddelats i . Med hänsyn tUl det samarbete som finnsmellan polis- och åklagarmyndigheterna i de nordiska länderna synes detta intebehöva vålla några problem. Den myndighet som har att ta ställning till fråganom åtal eUer verkställighet av viss åtgärd kan vända sig direkt till vederbörandemyndighet i det andra landet och inhämta upplysning huruvida dom eUer åtalsunderlåtelsehindrar lagföring eller verkställighet. Har beslut att inte tala å brottetmeddelats kommer beslutet att hindra lagföring och verkställighet så länge detinte ändras. Dei 7 första stycket 2 föreslagna bestämmelserna är tillämpliga endast vidutlämning av svensk medborgare. De upptar de hinder som enligt 7 § nu gällerbeträffande alla som utlämnas från tUl annat nordiskt land. Förmedborgare i annat land än medför ändringsförslaget sålunda att hankan åtalas eller straffas för tidigare brott utan att medgivande behöverinhämtas från och utan att hans eget samtycke eller annan imdantagssituationföreligger. 1 7 § första stycket 3 tas in en undantagsbstänunelse för annan än 1975: 35 37 Är det tidigare brottet av politisk natur, måste enligt förslagetmedgivande enligt 18 § inhämtas från eUer också de.o utiämnadessamtycke eller annat i första stycket 2 nämnt undantagsfall föreligga, 7§ första stycket 4. Bestämmelsen motsvarar 7 § andra stycket i gällande lag.Den innebär ingen saklig ändring. I fråga om vidareutiämning skall såledesgälla samma ordning som f. n, Somförutsättning för användande av tvångsmedel enligt 17 § gäller att den somavses med åtgärden är efterlyst för brott som kan föranleda utiänming. Vid deförut berörda departementsöverläggningarna angående ändringar i utlämningslagstiftningenframkom enligt promemorian att denna bestämmelse i praxis har föranletttveksamhet i sådan fall då främmande stat begär exempelvis provisorisktomhändertagande av en person med känd adress utan att någon formeU efterlysningföreligger. Under överläggningarna nåddes enighet om att tvångsmedel bordekunna användas provisoriskt även i dessa fall och att erforderliga justeringari lagtexten borde göras för att undanröja föreliggande tveksamhet. Detföreslås därför i promemorian att 17 § första stycket ändras så att den, som ifrämmande stat är misstänkt, tiUtalad eller dömd för brott som kan föranledautlämning, på begäran av den främmande staten eller med anledning av därutfärdad efterlysning får anhållas eller åläggas reseförbud. Enligt20 § första stycket ankommer det på Konungen att förordna om tillämpning avlagen i förhållande till stat som nämns i 1 § och enligt andra stycketmeddelar Konungen i övrigt de närmare föreskrifter som erfordras för lagens tUlämpning.I promemorian erinras att det av 8 kap. 13 § första stycket i den nyaregeringsformen framgår att regermgen direkt på grund av regeringsformen ärbehörig att besluta föreskrifter om verkställighet av lag. Bestämmelsen i 20 §andra stycket nordiska utiänmingslagen är sålunda överflödig och bör därförenligt promemorian utgå (jfr prop, 1974: 35 s, 92), 3.4Användning av tvångsmedel utan samband med utlämning Ipromemorian erinras inlednmgsvis om att vissa tvångsmeael, bl, a, beslag, kananvändas både i a-waktan på att begäran om utlämning skall göras och sedansådan framställning inkommit. Om utlämning bevUjas kan föremål som tagils ibeslag överlämnas till den främmande staten, varvid de förbehåll som av hänsyntill enskild rätt eller ur allmän syn- 1975: 35 38 punktfinnes påkallade får föreskrivas (21 § allmänna utlämningslagen, 15 § tredjestycket nordiska utlämningslagen). Detkonstateras därefter i promemorian att det enligt svensk rätt inte finnsmöjlighet att utan samband med uflämningsförfarande verkställa beslag förutländsk myndighets räkning. Vid anslutning till den europeiskakonventionen om inbördes rättshjälp i brottmål gjorde man därför förbehåll omatt sådan rättshjälp som avser husrannsakan och beslag inte skulle lämnas frånsvensk sida (se prop. 1961: 48 s, 7), Eftersom intemationell rättshjälp iregel bygger på ömsesidighet medför detta att svensk myndighet inte kan påräknabistånd från utländsk myndighet med åtgärder i utlandet för säkrande av beviseller av målsägandes rätt alt återfå egendom som frånhänts honom genom brott.Detta förhållande har i flera fall våUat praktiska olägenheter. Olägenheternakan antas bli ännu mer framträdande på grund av kriminalitetenstilllagande internationalisering. Enligtvad som anförs i promemorian uppmärksammades även frågan om användning avtvångsmedel ulan samband med utlämning vid departementsöverläggningarnaangående ändringar i utlämningslagstiftningen, I sades beslag ochhusrannsakan kunna verkställas även på utländsk myndighets begäran enligt deallmänna reglerna härom i relsple-jeloven. På finskt håll hade man ännu intehaft anledning att ta ställning i frågan. Från norsk sida framhöUs att denallmänna utlämningslagen av innehåller regler om intemationellrättshjälp av förevarande slag och att motsvarande bestämmelser intagits iutkastet till ny allmän utiämningslag. Någon enighet om tUlskapande av enhetiigaregler i de nordiska länderna på detta område kunde emellertid inte nås underöverläggningarna. Försvenskt vidkonunande torde det enligt promemorian yara påkallat att införabestämmelser som gör det möjligt att använda tvångsmedel för utländskmyndighets räkning även utan samband med uflämningsförfarande. Detvångsmedel som i och för sig kan komma i fråga är, sägs det i promemorian,kvarstad, skingringsförbud, beslag och husrannsakan. I promemorian lämnas enredogörelse för gällande bestämmelser i om användningen av dessatvångsmedel. Det konstateras att medan beslag används i utredningssyfte eUerför att återskaffa konkreta föremål som avhänts målsäganden genom brott ellersom kan antas ha förverkats på grund av brott tvångsmedlen kvarstad och skingringsförbudavser att sä-kerstäUa målsägandens eller det allmännas rätt tiU skadeståndeller annan ersättning i pengar på grund av brott. Sistnämnda tvångsmedel skiljersig således inte princpiellt och i fråga om den lagtekniska utformningenendast obetydligt från motsvarande civilprocessuella institut, som för övrigthar sina direkta motsvarigheter på det exekutionsrättsliga området i form avtvångsmedel för att säkra verkställigheten av redan 1975: 35 39 meddeladeavgöranden rörande penningprestationer. Frågan om införande av möjlighet attanvända de straffprocessuella tvångsmedlen kvarstad och skmgringsförbud påbegäran av utiändsk myndighet synes därför enligt promemorian böra behandlas iett större sammanhang, lämpligen i samband med utformandet av regler omerkännande och verkställighet av utländska domar i förmögenhetsrättsliga mål. Instituten beslag ochhusrannsakan lämpar sig enligt promemorian bättre för en särreglering på grundav sin karaktär av ordinära hjälpmedel vid utredning av brott ulan direktamotsvarigheter i civilprocessen. Dessutom torde det praktiska behovet av internationlltsamarbete vara störst när det gäller dessa typer av tvångsmedel. Beträffande den närmareutformningen av bestämmelser om användning av beslag och husrannsakan för utiändskmyndighets räkning synes det enligt vad som sägs i promemorian av såvälprincipiella som praktiska skäl knappast vara möjligt att utan modifieringkopiera eller hänvisa till reglerna i 27 och 28 kap. RB. Vissa begränsningarmed hänsyn till beskaffenheten och svårhetsgraden av det brott som ligger tillgrund för framställningen torde sålunda böra föreskrivas. Vidare förefaller detändamålsenligt att i synnerhet såvitt gäller framställningar från utomnordiskastater bereda utrymme för en diskretionär prövning av lämpligheten att länmabegärt bistånd. Slutligen bör det finnas möjlighet att på samma satt som vidöverlämnande av beslagtagna föremål i samband med utlämning förskriva deförbehåll som av hänsyn till enskilds rätt eller ur allmän synpunkt finnespåkallade. Sammanfattningsvis sägs ipromemorian att bestämmelserna lämpligen torde böra utformas med utiämningslagstiftningensom förebild men med de skUlnader som motiveras av de olika syften som utiäm-ningsinstitutetå ena och förevarande tvångsmedel å andra sidan avser att tjäna. Det är enligt promemorianmera tveksamt om ifrågavarande regler om tvångsmedel, såsom fallet är i norskrätt, bör tas in i utiämningslagarna eller samlas i en särskild författning.Till stöd för det senare alternativet anförs att beslämmelsema är avsedda alttillämpas utan samband med utiämnmg och att det därför i viss mån skulle vara vUseledandeatt införa dem i utlämningslagstiftningen. Vidare torde den reglering somerfordras bli alltför omfattande för att rymmas i en enda paragraf,övervägande skäl synes alltså enligt promemorian tala för att hithörandebestämmelser tas in i en särskild författning. En första förutsättningför att bistånd av förevarande slag skall lämnas bör enUgt promemorian varaatt någon i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för därstraffbelagd gärning. De i praktiken viktigaste fallen torde vata de därföremål eftersöks för att tjäna som bevisning under pågående lagföring avgärningsmannen i den främmande staten. Av hänsyn till målsägandeinlressen börman dock inte utesluta 1975: 35 40 defall då lagföringen avslutals med fällande dom. Eftersom beslag under pågåendebrottsutredning och lagföring kan företas även för att säkra målsägandensintressen, skuUe det sålunda förefalla inkonsekvent att avböja en begäran omrättshjälp bara därför att lagföringen utmynnat i en fällande dom. Enförutsättning är givetvis att talan om förverkande eller utfående av föremåleti fråga förts och bifaUits i målet, Ipromemorian hänvisas tUl att det av såväl principiella som praktiska skäl lärvara nödvändigt att begränsa rättshjälpen med hänsyn till beskaffenhet och svårhetsgradav det brott som ligger tiU grund för framstäUningen, Det förefaUer naturligtatt härvid göra skillnad mellan fram-stäUningar från nordiska och andrafrämmande stater. Lämpligen kan förutsättningarna för bifall anknytas till de iresp. utiänmingslagar stadgade viUkoren. Förbifall till framställning från nordisk stat skulle således enligt promemorianendast fordras att frihetsstraff eller annat omhändertagande på anstalt kanfölja på det brott som ligger tUl gmnd för framställningen, att om deltabrott är av politisk beskaffenhet gärningen eller gärning av motsvarandebeskaffenhet är i svensk lag belagd med straff och gärningsmannen inte ärsvensk medborgare samt att här i riket inte meddelats dom eUer beslut om åtalsunderlåtelsebeträffande brottet. Någon anledning att i andra fall än det nämndautesluta bifall när den misstänkte, tUltalade eller dömde är svensk medborgaresynes enligt promemorian inte föreligga. Närdet gäller framställning om rättshjälp från utomnordisk stat bör, sägs det ipromemorian, förutsättningarna för bifall vara snävare. Sålunda bör det krävasatt den gärning som ligger till grund för framställningen motsvarar brott för vilkelenligt svensk lag är stadgat fängelse . Bifall tillframställningen bör vara uteslutet om den gärning som ligger till grund förframställningen utgör militärt eller politiskt brott eller om gärningsmannenpå grund av politiska förhållanden löper risk att i den främmande statenutsättas för svårare förföljelse.