prop · FZ03113 · 1975-12-31 00:00:00 — Innebärdennes ställningstagande atl personen behöver omedelbar sjukhusvård, börpolisen givetvis ha skyldighet att föra honom lill sjukhus, omlä-kamndersökningen har ägt mm på annan plats. Polisens ansvar för denomhändertagne kommer därvid all upphöra i och med att han tas emot på sjukhusetoch besked lämnas om atl han skall stanna kvar där. Jag bortser då från fallnär personen efter vården måste återföras till polisen för utredning om brolleller för annal särskilt ändamål. Närdet gäller andra fall än sådana då den omhändertagne enligt del anfördaovillkorligen måste komma under läkarvård, blir det fortsatta förfarandetberoende av vilka möjligheter till förvaring och behandling som i det aktuellafallet står till buds. Det är givelvis här av myckel stor vikt alt ell närasamarbele upprätthålls mellan polisen, de nyklerheisvårdande organen ochsjukvårdsmyndighetema. Möjligheten alt finna altemativ till förvaring ipoUsartesl måste t. v. bli beroende av lokala förhållanden, dvs. tillgången påsärskilda eUer eljesi lämpliga vårdresurser inom sjuk- och nykterhelsvården.Del bör därvid kunna fömtsättas alt fylleristraffels avskaffande kommer alt geanledning lUl ålgärder och initiativ som syftar lill att skapa ökademöjligheter lill vård för de akut bemsade. Efler hand som man lyckas komma framtill sådana lösningar bör dessa naluriigtvis tillgripas så långt del ärmöjligt. I enlighet härmed bör i den nya lagen föreskrivas alt den bemsade fårhållas kvar hos polisen, om annan vård inle kan beredas honom. Efter samråd medchefen för kommer jag i det följande all ta upp frågan omsärskild försöksverksamhel i syfte alt med ledning av fylleristraffutredningensprincipförslag finna lämpliga lösningar för samverkan med landstingens sjukvårdoch den kommunala socialvården. I de situationer när ett omhändertagande visar signödvändigt bör polisen när det gäller del fortsatta förfarandet också ha enviss frihet atl förfara på det sätt som med hänsyn till omständighetema i denkonkreta situationen framstår som lämpligast. Jag tänker här särskilt påsådana fall då bemsningen är mindre kraftig men ändå har nått den graden inte rimligen kan lämna den bemsade på egen hand. Om polismannen i ellfall av denna typ anser sig kunna konstatera all den bemsade utan fara förhonom själv eUer annans säkerhet kan föras liU sin bostad och lämnas kvar där,kan ett realistiskt altemativ tiU förvaring i polisartest i vissa fall vara allpolisen undersöker möjligheten av alt han förs hem till sin bostad genomanhörigs försorg. I andra fall kan den lämpligaste lösningen vara atl denomhändertagne transporteras till sin bostad av polisen. Denna möjlighet förtjänarenligl min mening ofla alt övervägas, fömtsatt atl del inle är fråga om envåldsam eller oregerlig person eller bemsningen har nått etl sådanl stadium atthan måste förvaras under särskild tillsyn. I klara fall bör polismannen påfältet kunna vidta en sådan åtgärd på eget ansvar utan föregående beslut avvaklhavande befäl. Prop.1975/76:113 92 Angående det sätt på vilket ett omhändertagandeskall genomföras bör den nya lagen innehålla en beslämmelse som i enlighet medvedertagen polispraxis anger att den polisman som verkstäUer åtgärden skall setiU att den inle orsakar den omhändertagne störte olägenhet än som äroundviklig eller väcker onödig uppmärksamhet. Sättet för genomförandet av ellomhändertagande är alllid en känslig fråga som släller stora krav på omdömehos den polisman som verkställer åtgärden. kan ju t.ex. principen altell omhändertagande inle bör vålla onödig olägenhet eUer uppmärksamhet talamol en lösning som innebär alt den omhändertagne förs hem tiU sin bostad genomanhörigs eller genom polisens försorg. När del gäller beslutsförfarandet ankommer givetvisdet primära beslutet på den poUsman som i tjänsten på allmän plats eller t.ex. i en port träffar på en person som bedöms vara så bemsad alt han måsle tasom hand. a. av rättssäkerhetsskäl bör emeUertid en överprövning av polismannensbeslul ske så snart som möjligl. Denna överprövning bör göras av polismannensförman i tjänsten, dvs. i allmänhet vaklhavande befälet på stationen. Dennebör alltid ha atl göra en prövning av själva omhändertagandet, dvs. avgöra omdetta har varit befogal med hänsyn lill de krav som lagen släller upp. Etl ipraktiken viktigt momenl i prövningen kan därvid ibland bli alt ta stäUninglill om omhändertagandel skall gmndas på den nya lagen eller annan författning,t.ex. 1de allra flesta fall har givetvis den polisman som har gjort omhändertagandetmed sig personen till polisstationen. Förmannen måste då också pröva om omhändertagandetskall bestå eller om den omhändertagne bör friges. Det blir i dessa fall ocksåförmannen som får ta stäUning till frågan om den bemsades tiUstånd är såallvarligt att han bör föras till sjukhus för läkamndersökning ochvård. I den mån det finns olika eUer endast begränsade möjligheter attombesörja förvaringen av de omhändertagna på annal sätt än genom polisensförsorg får stäUning i detla sammanhang också tas till frågan om den nyssomhändertagne skall transporteras vidare och i så fall varthän eller om hanskall införas i polisens förvaringslokaler. Enligt vad som har sagts kanförhållandena ibland också vara sådana alt den lämpligaste lösningen blir attden bemsade får transport hem tiU sin bostad genom anhörigs eller genompolisens egen försorg. I överensstämmelse med vad jag anförde i detsammanhanget bör emellertid poUsmannen på fältet ha viss frihet att träffaegna avgöranden i dessa frågor i klara faU. Det kan sålunda förekomma attomhändertagandet redan har upphört när polismannen avger rapport om fallet tUlsin förman. I en sådan situation kan del inte bli fråga om någon prövning frånförmannens sida humvida omhändertagandet skaU bestå. Polismannen har då endastatt rapportera de faktiska förhåUandena i samband med omhändertagandet och deåtgärder som han har vidtagit för att förmannen skall få underlag för attavgöra frågan hur omhändertagandet skall redovisas. 1 enUghet med det anfördabör den nya lagen innehåUa en bestämmelse 1975/76:113 93 om atl polisman, som har omhändertagit någon enligl lagen,så skyndsamt som möjligt skaU anmäla åtgärden liU sin förman. Vidare börföreskrivas atl förmannen, om inle omhändertagandet redan har upphört, omedelbartskaU pröva om åtgärden skall bestå. I de fall då den omhändertagneskall förvaras i polisartest är del av vikt atl han underkastas tillsyn och allavvikelser i det normala lillnyklringsför-loppel noggrant observeras.Bevakningspersonalen måsle bl.a. se till alt personen inle har fallit imedvetslöst tiUstånd, verkar deprimerad eller av annal skäl har blivit i behovav läkarvård. Föreskrifler härom finns i de fömt berörda, av RPS fastställdaanvisningama, vilka också innehåller praktiska råd för all förebyggakvävningsolyckor m. m. I den nya lagen bör sålunda tas in en beslämmelse om atten omhändertagen som hålls kvar hos polisen fortlöpande skaU underkastastillsyn. Vidare bör föreskrivas atl han skall föras tiU sjukhus eller läkaretillkallas så snart det kan ske, om hans lillslånd skuUe ge anledning till det.Till frågan om tillsynen skall jag återkomma i del följande. En särskilt viktig fråga som måsleregleras i den nya lagen gäller den nd under vilken ett omhändertagande skallfå bestå. förordning föreskriver i detta hänseende endast all denomhändertagne skall förvaras tills han har "återvunnit sina sinnensbmk" resp. all omhändertagen som stört ordningen e. d. skall försältas påfri fot när han har blivil nykter. Längden av frihetsberövandet måsle alltsåbestämmas från fall lill fall. 1 praktiken uppgår förvaringstiden ipolisartcstema i de fall del här gäller i genomsnitt lill fem-sex limmar. har ansettall del med nuvarande syslem inle kan riklas några mera allvarliga invändningarmol polisens praxis atl släppa ul de omhändertagna efler relalivi kort tid.Elt hell annal betraktelsesätt måsle emellertid enligt ulredningen läggas påfrågan, om i enlighet med ulredningens förslag omhändertagandena kommer all bliav nyklerheisvårdande karaktär i stäUet för tämligen renodlade polisiäraingripanden. Utredningen anser att det ligger i öppen dag alt en förvaringstidpå fem till sex limmar inle förslår, om detta nya belraklelsesätlgodlas. Enligtden reglering som utredningen föreslår skall den maximala förvaringstiden vara24 timmar, såvida inle med hänsyn lill den omhändertagnes hälsotillståndsynnerUga skäl föreUgger att kvarhåUa honom längre. I sistnämnda faU skaU hanenligt förslaget få håUas kvar i ytterligare högst . Som minimitid förkvarhållandel föreslås , såvida omhändertagandet inte utanolägenhet kan upphöra tidigare. Enligl utredningsförslaget skallden nu berörda regleringen visserligen i princip gälla även fall då enomhändertagen förvaras genom polisens försorg, men den är som framgår av detnyss anförda utformad under den förutsättningen alt man mera generellt övergårlill ell system med särskilda akutkliniker. Också vid remissbehandlingenharförvaringslidema diskuterats huvudsakligen mot den bakgmnden. 1975/76:113 94 När meui inte genomför ett sådant syslem somutredningen har tänkt sig måste givetvis frågan om förvaringstidens längdbedömas från andra fömtsättningar. En utgångspunkt vid bestämmelsernasutformning måste därvid enligt min mening vara atl ett omhändertagande ansesupphöra i och med all den omhändertagne bereds vård på annal sätt än genom polisensförsorg. Del kan inle anses ändamålsenligt all i förevarande sammanhangmeddela föreskrifter om vårdlid för del fallet all en omhändertagen person lasemot exempelvis på sjukhus. Den reglering som skall genomföras bör sålundabegränsas lill att avse förvaringstiden för sådana fall då omhändertagnapersoner håUs kvar hos polisen. Det står mot denna bakgmnd klart alt man inle kanlänka sig en ordning som innebär all så långa förvaringstider som de avulredningen förordade skall få tiUämpas. Trots den omfattande uppmstning avpoUsens lokaler som har ägt mm under senare lid är dessa i de fall som det härgäller inle lämpliga som förvaringsutrymmen som ell dygn.Härtill kommer all principiella synpunkler starkl talar emot ett system med sålånga förvaringstider hos polisen när del gäller personer som inle misstänktsför brou ulan som har tagits om hand enbart på gmnd av akut bemsning. Å andra sidan synes den nuvarande föreskiiflen i1841 års förordningom att den omhändertagne skall friges så snart han har"återvunnit sina sinnens bmk" i vissa fall kunna leda till en högregrad av restriktivitet i till-lämpningen än som är lämpligl. Efler ordalagenkan föreskriften leda lill den tolkningen att en omhändertagen personoviUkorligen skall friges så snart han nödtorftigt kan la hand om sig själv,även om han är märkbart alkoholpåverkad. har avfattningen kunnai medföra atl fyllerister harsläppts ul när de ännu inte har varit helt nyktra, och utredningen har påvisatall det i sådana fall inte är ovanligt atl personen måste tas om handpå nytt. Den omhändertagne är nämligen enligl vad utredningen framhållersärskilt mottaglig för nya på-spädningar av alkohol i denna situation.Ulredningen har vidare påtalat del olämpliga i att polisens ålerhåUsamhel närdet gäUer förvaringen av de omhändertagna har kunnat drivas så långt all dessaibland har släppts ut mitt i nallen ulan all ha någonstans alt la vägen. Idetla hänseende torde dock sedan ulredningens betänkande lades fram en vissförskjutning av praxis ha inträtt så till vida all det numera allmänt anses som har somnat i fylleriartest åtminstone kan hållas kvar tilldess han vaknar av sig själv. Om man i den nya lagen ställer upp etl absolutkrav på atl en omhändertagen skall friges när anledning till omhändertagandeinte längre föreligger - dvs. så snarl han kan la vård om sig själv och intelängre utgör en fara för sig själv eUer annan - skuUe det emellertid kunnagöras gäUande att redan ell sådanl förfarande stod i strid mol lagen. Vidare fårman räkna med atl del sedan en omhändertagen person har tillnyktrat iblandvisar sig nödvändigt all han genom polisens försorg förs lill sjukhus ellerläkare. Del kan t. ex. förhålla sig så atl den omhändertagne klagar översjukdom. Prop.1975/76:113 95 verkardjupt deprimerad eller eljest befinner sig i etl sådant tillstånd alt någonform av vård bedöms erforderlig. Till det sagda kommer atl jag - somjag strax skall återkomma till - barden uppfattningen all ell omhändertagande igörligaste mån bör utnyttjas för all hjälpa den omhändertagne att etablerasådana kontakter med sociala myndigheter eller vårdorgan som kan vara lillgagn för honom. Det nu anförda har lett mig till den slutsatsen alt lagen börha en utformning som ger polisen en viss marginal atl avvakta med ellfrigivande när detta skuUe leda lill direki olägenhet för den omhändertagne. Engmndläggande regel om frigivande synes med beaktande härav lämpligen böra haden innebörden atl den omhändertagne skall friges så snart del finnes kunna skeulan men för honom själv och anledning till omhändertagande inte längreföreligger. När del sedan gäller frågan om vissa bestämdatidsgränser för omhändertagandets varaktighet bör fastställas i lagen, anserjag för min del till en början atl man inte lämpligen bör föreskriva någonminimitid i delta hänseende. En bestämmelse härom lorde knappast fyUa någonpositiv funktion, och del skuUe av praktiska skäl ändå vara nödvändigt allförse den med sådana undantag att den skuUe komma atl mer eller mindre stannapå papperet. Jag är medveten om all också ändamålsenligheten av all fixera eni limmar bestämd maximitid för omhändertagande kan ifrågasättas med hänsyn lillalt förhåUandena i de enskilda fallen ofla är myckel olikartade. Det äremellertid av väsentligt intresse för polisens verksamhel alt den osäkerhet somnu kan råda angående omhändertagandenas varaktighet såvitt möjligl undanröjs.Från rällssäkerhelssynpunkl måsle vidare mycket starka skäl anses tala för altfrågan om frihetsberövandets längd inte endast regleras i allmänna termer utanpreciseras närmare i en författningsbestämmelse. Med hänsyn till den tid som självatillnyklringsprocessen erfarenhetsmässigt kan la i vissa fall, t. ex. när delgäUer personer som har missbmkal annal medel än alkohol, och till del nyssberörda önskemålet alt ge polisen en viss marginal att avvakta med eltfrigivande när detta skuUe leda lill direkt men för den omhändertagne lordeden maximala lidrymden för omhändertagande vid akut bemsning knappast kunnabestämmas till än älta timmar. Denna lid kan naturligtvis synaslång mol bakgmnd av all personer som har omhändertagits för fyUeri f n. iflertalet fall friges redan efler och ofla efter ännu kortaretid. Man lorde emellertid inle ha anledning räkna med all en föreskrifl om enmaximitid av åtta limmar i och för sig skall leda till en mera generell höjningav omhänderta-gandelidema. Om man sålunda - vilkel jag förordar - inför enbestämmelse om alt maximitiden för omhändertagande skall vara åtta limmar, böremellertid bestämmelsen självfallet inte få ges den innebörden all polisenskall vara skyldig att frige den omhändertagne även i ell fall då denne, närmaximitiden har gått ul, själv önskar hjälp från polisens sida med all bliförd t. ex. Prop.1975/76:113 96 lillsjukhus eller lill vård i annan form. Bestämmelsen bör inte heller få uppfattasså atl polisen skuUe ha skyldighel all efter åtta limmar väcka den som harsomnat i polisartest för atl frige honom. Även om del nu anförda kan sägasligga i sakens natur - del blir ju i dessa fall knappast fråga om en fortsatttvångsåtgärd i egentlig mening - torde med hänsyn lill sådana och liknandesituationer för tydlighetens skuU böra föreskrivas all ållalim-marsfrislen integäUer för del fallet att det uppenbarligen är förenligt med den omhändertagneseget intresse atl han får kvarstanna kortare lid dämlöver. Det bör vidare framhållas atl den nu diskuteradeföreskriften om maximitid för de omhändertaganden som det här är fråga om intekommer att medföra någon inskränkning i den befogenhet för polisen altkvarhålla en person som följer av andra författningar. I detlasammanhang är främst 21 § Nvl av intresse. Enligt detta lagmm får som fömt harnämnts poUsstyrelsen förordna om lillfcUligt omhändertagande bl. a. av farligaalkoholmissbmkare och alkoholmissbmkare som på gmnd av oförmåga alt ta hand omsig själv är i trängande behov av omedelbar vård, i avbidan på atltvångsinlagning på vårdanstalt kommer lill stånd. Om dröjsmål medomhändertagande finnes innebära fara för personens eller annans liv eller hälsaeller fara i annal hänseende, följer av 1 § LTO all enskild polisman får tahonom om hand i avbidan på poUsstyrelsens beslut. Om de nu angivna särskildafömtsättningama för omhändertagande bedöms vara uppfyUda efter utgången av åttatimmar, bör givetvis den omhändertagne inte friges, men omhändertagandet kommerdå i fortsättningen atl gmndas på Nvl resp. LTO och inte på den nya lagen. Mot bakgrund av de överväganden som harredovisats anser jag alt en föreskrifl i den nya lagen om liden förfrihetsberövandet bör ha del innehåUet all den omhändertagne skall friges såsnart del finnes kunna ske ulan men för honom själv och anledning lillomhändertagande inle längre föreligger saml atl frigivande dock alllid skalläga mm inom åtta limmar efler omhändertagandet såvida det inte uppenbarligenär förenligt med den omhändertagnes eget intresse att få kvarstanna kortare tiddämtöver. har starkl betonatönskemålet atl man i anslutning till ett omhändertagande i ökad utsträckninginriktar uppmärksamheten på frågan om den omhändertagne är i behov av hjälpeller stöd från samhällets sida. Därvid bör man enligt utredningen ierforderlig omfattning samråda med sådana sociala organ vilkas verksamhetberörs. Detta önskemål har också underslmkits i åtskilliga remissyttranden. Även enligt min mening är det utan tvekan värdefuUtom man från polisens sida i den uisträckning det är praktiskt möjligl kan ianslutning till ell omhändertagande initiera eller förbereda sådana kontaktermed myndigheter eller vårdorgan som kan vara lill gagn för den omhändertagneeller hjälpa honom alt själv ta sådana kontakter. De undersökningar som i oUkasammanhang har gjorts angående fyUerislemas sociala situation Prop.1975/76:113 97 m.m.visar entydigt alt denna kategori i stor utsträckning utgörs av människor somär i behov av sociala hjälpinsatser. Visserligen rör del sig ofta om personersom redan är föremål för nyklerheisvårdande ålgärder eller vilkas förhållandeneljest är kända för de sociala organen, men detta är inte alltid fallet. Jagavser atl i del följande särskilt behandla frågan om anmälan av eltomhändertagande liU nyklerhelsnämnden och att därvid föreslå att denundertätlelseskyldighet gentemot denna nämnd som f. n. åvilar polisen vid fallav fyUeri i princip skall behållas. Det är emellertid i många fall angelägetall kontakten med de nyklerheisvårdande organen kan etableras i etl så tidigtskede som möjligt. När del gäUer personer vilkas förhållanden i och för sigredan har uppmärksammals av de sociala myndigheterna kan vidare situationen isamband med ell omhändertagande ibland vara sådan att det sociala hjälpbehovethar blivil hell akut och all den omhändertagne behöver hänvisas lill ell organsom kan göra en omedelbar insats för honom. Det kan t. ex. röra sig om enperson som tillfäUigt saknar bostad eller medel lill sill omedelbara uppe-häUe.Särskild vikt ligger vidare vid all barnavårdsnämnden får underrättelse omhjälpbehov i fall då den som har tagits om hand är underårig. Över huvud tagetär betydelsen av ell samarbete med de sociala myndigheterna framträdande i desituationer som det här gäller. Etl sådanl samarbete ligger också helt i Unjemed den aUmänna skyldighet alt samarbeta med soci-alvårdsmyndighelema som åvilarpolisen enligl PI. Med hänsyn härtill förordarjag att del i den nya lageninförs en regel som innebär att i fall då den omhändertagne finnes vara i behovav hjälp eller stöd från samhällets sida, poUsen innan omhändertagandet upphörger honom råd och upplysningar samt, i den mån del lämpligen kan ske, samrådermed annat samhäUsorgan som har tiU uppgift att tillgodose sådant behov. Jag viUi detla sammanhang också erinra om önskvärdheten i alt företrädare för socialaorgan finns tillgänglig 1 anslutning liU polisens lokaler eller genom särskildjourverksamhet. Jag övergår nu lill att beröra en särskild fråga avpraktisk vikt, nämligen förfarandet med alkoholhaltiga drycker och andraberusningsmedel som påträffas hos personer vilka har tagils om hand på grund avakut bemsning. F. n, regleras denna fråga i lagen (I958i 205) om förverkandeav alkoholhaltiga drycker m. m. Regleringen innebär atl bemsningsmedel som påträffashos den som uppträder bemsad på plats och sätt som anges i 16 kap. 15 § eller 21kap. 15 § BrB får las i beslag av polisen. Molsvarande gäUer med vissabegränsningar också vid en del andra brott, bl. a. irafiknyklerhetsbrott. Denbeslagtagna egendomen kan sedan förklaras förverkad av domstol eller åklagare,om inte särskilda skäl talar däremol. För beslagsförfarandet gäUer vissaavvikelser från de allmänna reglema i RB.Bl.a.finns möjlighet att förstöraegendomen , om dess värde är ringa eUer åtgärden eljesi måsle ansesförsvarlig. Sedan förverkandeförklaring har meddelats skall egendomenbevisligen förstöras eller säljas i den mån så inte redan har skeU. 7-Riksdagen 1975/76. Prop.1975/76:113 98 I en del specialförfattningar finns vidare reglersom innebär att bemsningsmedel i vissa fall får las om hand ulan någotformellt beslags- eller för-verkandeförfarande. Med stöd av 63 § Nvl fårsålunda polisman ta om hand alkoholhaltiga drycker som påträffas hos den som ärunderkastad föreskrift enligt Nvl om avhållsamhel från bmk av sädana drycker.Enligl samma lagmm fär också bl. a. bemsningsmedel som påträffas hos eller ankommertill den som har tagits in på allmän las omhand av föreståndaren för anstalten. Med egendom som har omhändertagits skall idessa fall förfaras på samma sätt som med egendom som har förverkals enligt1958 års lag, dvs. den skall förstöras eller säljas. När del gällerbemsningsmedel som påträffas hos eller ankommer till någon som är intagen påbarnhem, ungdomsvårdsskola eller kriminalvårds-anstalt finns föreskrifter avmotsvarande innebörd i 88 a § barnavårdslagen och 63 § lagen (1974i 203) omkriminalvård i anstalt. har vid sin diskussion avden nu berörda frågan avvisat tanken på en ordning som innebär atlberusningsmedel som anträffas hos omhändertagna bemsade personer skulleförklaras föiverkade i samma ordning som f. n. även efter fyUerietsavkriminalisering. Enligt ulredningen är det emellertid självklart, att denomhändertagne skall lämna ifrån sig berusningsmedel och att dessa inte skallåleriämnas till honom efter omhändertagandet. Utredningen har föreslagil attfrågan i fortsättningen regleras genom en beslämmelse som motsvarar 63 § Nvloch som således innebär atl bemsningsmedel skaU få tas ifrån den omhändertagneutan något beslags- eller förverkandeförfarande. Detla förslag har - bortsettfrån några detaljfrågor som inte är aktuella nu - godtagits av samtliga remissinstanser.Förslaget överensstämmer i denna del sakligt sett med vad som gäUer i . För egen del anser jag liksom utredningen ochremissinstanserna atl det är ställt utom all diskussion atl en person som hartagits om hand på gmnd av akut berusning skall vara skyldig atl lämna ifrån sigmedförda msdrycker och andra bemsningsmedel. Del skuUe vidare vara en högstotillfredsställande ordning om polisen måste återlämna sådan egendom i sambandmed att omhändertagandel upphör. Ätt efter fyUeriets avkriminalisering införaell system med straffprocessueUa regler om beslag och förverkande för de faUdet här gäller skulle å andra sidan varken vara ändamålsenligt ellerprincipiellt tillfredsställande. Jag godtar därför fyUeristraffut-redningensförslag och förordar sålunda alt en beslämmelse molsvarande 63 § Nvl förs in iden nya lagen. Denna bör, som ulredningen också har föreslagit, görastillämplig även på injektionsspmta och kanyl som kan användas för inspmlning imänniskokroppen.