prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Av 59 § första stycket följer altarbetstagare inte kan åläggas skadestånd för att han har deltagit i olovligstridsåtgärd som har föranletts eller anordnats av koUektivavtalsbundenarbetstagarorganisation eller organisation som är överordnad denna. Lagrummetutgör en motsvarighet till den av mig tidigare omnämnda 47 § FKL i ARK:sförslag, I 60 § återfinns mot gällande rätt svarande regler om bl, a. jämkningav skadestånd. Den nuvarande regeln om högsta skadestånd på , förarbetstagare har behållits. Ny är regeln i paragrafens andra stycke att vidbedömande av arbetstagares skadeståndsskyldighet särskild hänsyn skall tas tillde omständigheter som har framkommit vid överläggning enligt 43 § och deverkningar som har följt av överläggningen. Enligt nyssnämnda paragraf ärarbetsgivaren och berörd arbetstagarorganisation skyldiga att ta uppöverläggning, om olovlig stridsåtgärd har vidtagits av kollektivavtalsbundnaarbets- 1975/76:105 Bilaga 2 200 tagare,och att gemensamt verka för stridsåtgärdens upphörande, I 61 §, som motsvarar 9§ , föreskrivs att om flera är ansvariga för skada, så skallskadeståndsskyldigheten fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyntill omständighetema. För egen del anser jag att principerna imedbestämmandelagen om skadestånd och andra påföljder vid brott mot lagen ellerkollektivavtal bör kunna tillämpas också inom den offentliga sektom. Som chefenför har uttalat (bU, 1 avsnitt 11,8), är givetvisinte sanktionerna det viktigaste för att åstadkomma en fredlig arbetsmarknad.Mer betyder förhållandena på arbetsplatserna. Jag utgår från att detarbetstagarinflytande som i olika former har utvecklats såväl hos staten somhos kommunerna skall leda till att problem och missförstånd på arbetsplatsernakan av på ett smidigt sätt. Det är sådana omständighetersom ligger bakom stridsåtgärder som saknar fackligt stöd. Sanktionerna tjänarfrämst syftet att inskärpa vikten av att ingångna avtal skall hållas. Inomden offenfliga tjänstemannasektom gäller vissa speciella regler om rätten attanvända stridsåtgärder. Enligt dessa regler är det inte tillåtet för staten ochkommunerna att tUlgripa annan stridsåtgärd än lockout eller förarbetstagarorganisation att vidtaga annan åtgärd än strejk i beslåendeanställningsförhållande. Vidare, är sympatiåtgärder utanför det egnaavtalsområdet inte tUlåtna. För tjänstemän inom den offentliga sektorn råderett genereUt förbud mot stridsåtgärd, som inte är sanktionerad avarbetstagarorganisation. Somframgår av vad jag har anfört i föregående avsnitt föreslår jag attkonflikträtten på det offentliga området skall utvidgas. Vissa begränsningarslår dock kvar. De avser arbete som består i myndighetsutövning eller som äroundgängligen nödvändigt för att genomföra myndighetsutövning. Dessutomförbjuds stridsåtgärd med syfte att påverka inhemska politiska förhållanden. Pådet offentliga området behövs därför fortfarande särskilda sanktionsregler fördet fall att arbetsgivare, arbetstagarorganisation eller arbetstagarebr>'ter mot de speciella lagreglerna om stridsåtgärder. För sådana otillåtnastridsåtgärder som här avses bör enligt min mening i princip gälla sanktion avsamma slag som för brott mot fredsplikten i medbestämmandelagen, dvs. Vidbrott mot de föreskrifter i den nya lagen som reglerar rätten att gå till stridbör således till att börja med gälla skadeståndsansvar för arbetsgivare och förarbetstagarorganisation av i huvudsak den omfattning som gäller.Arbetsgivaren bör sålunda liksom f. n. kunna åläggas skadestånd för otillåtenstridsåtgärd. Vidare bör skadestånd kunna drabba också arbetstagarorganisation,som tar initiativ till sådan stridsåtgärd eUer understöder den eller underlåteratt söka hindra åtgärden eller verka för dess upphörande. En motsvarighet till15 § tredje Prop.1975/76:105 Bilaga 2 201 stycketStjL resp, 3 § tredje stycket KtjL bör därför föras in i den nya lagen.Reglerna bör därvid anpassas till medbestämmandelagen (42 § första stycket).Dessutom bör vissa andra skadeståndsregler gäUa för arbetsgivare och förarbetstagarorganisation. Jag kommer strax tUl dem. När det gäller skadeståndsansvaret för offentligtanställd arbetstagare vid OtiUåten stridsåtgärd, får jag inledningsvis erinraom att offentiig tjänsteman enUgt nuvarande bestämmelser får deltaga i strejkendast efter beslut av den förening som har anordnat strejken (15 § andrastycket StjL, 3 § andra stycket KtjL). ARK har inte föreslagit annan ändring idessa bestämmelser än att de skall utvidgas att gälla stridsåtgärd över huvudtaget. Jag delar denna inställning. Den föreslagna utvidgningen avbestämmelsemas tillämpningsområde ligger i linje med vad jag föreslagit iföregående avsnitt. De nya föreskrifter som förordas innebär liksom de nuvarande bl. a. förbud mot stridsåtgärd, som inte ärorganisationsmässig. Reglerna skall tillämpas också utanförkollektivavtalsreglerade förhåUanden. I fråga om vad som enligt allmännarättsgrundsatser kan anses gälla utanför sådana förhållanden får jag hänvisatUl avsnitt 11.6 i bilaga 1. De flesta fall av icke organisationsmässigastridsåtgärder torde vara olovliga redan på grund av reglema i medbestämmandelagen.Jag avser härvid föreskriften i 41 § första stycket medbestämmandelagen omförbud för arbetstagare, som är bundna av kollektivavtal, att vidtaga ellerdeltaga i stridsåtgärd som inte i behörig ordning har beslutats av denavtalsslutande arbetstagarorganisationen. Den föreskriften är skadeståndssanktioneradpå samma sätt som den tidigare nämnda regeln i 42 § andra stycket. Sistnämndaregel tar närmast sikte på det fallet att oorganiserade arbetstagare deltar iolovlig stridsåtgärd, som har vidtagits av kollektivavtalsbundnaarbetskamrater. På det offentUga området riktar sig förbudet mot att deltaga istridsåtgärder utan facklig sanktion även till oorganiserade arbetstagare ochtill dem som är medlemmar i icke kol-leklivavtalsbundna arbetstagarorganisationer.Jag anser att granderna för medbestämmandelagens skadeståndsregler bör görastillämpliga i samtliga de fall där en arbetstagare på det offentliga områdetvidtar eller deltar i stridsåtgärd utan facklig sanktion. Mål om skadestånd somhär avses bör handläggas av AD. Jag förordar alltså att bestämmelser av dennainnebörd förs in i den nya lagen. Också på den offentliga sektorn bör givetvis ifråga om stridsåtgärder som saknar fackligt stöd gälla den principen attansträngningarna i första hand skaU inriktas på att stoppa stridsåtgärden.Skyldighet för offentlig arbetsgivare och för arbetstagarorganisation attdärvid ta upp överläggningar och att gemensamt verka för att stridsåtgärdenupphör bör föreligga, även om kollektivavtal inte gäller. Som förutsättning fördenna skyldighet bör därför gälla att det är organiserade arbetstagare som stårför stridsåtgärden. Jag föreslår att en föreskrift härom tas in i 1975/76:105 Bilaga 2 202 Iakttar arbetsgivaren eller arbetstagarorganisationen inte dennaöverläggningsskyldighet, bör skadestånd kunna åläggas den felande. Dettastämmer överens med regleringen i medbestämmandelagen. Även i fråga om sådanöverläggning bör givetvis reglerna i 60 § andra stycket medbestämmandelagen hamotsvarande tillämpning. Det innebär att vid bestämmande av arbetstagarensskadeståndsskyldighet enligt första stycket i paragrafen särskild hänsyn skalltas till de omständigheter som har kommit fram vid överläggningen och verkningarnaav överläggningen. anordnat eller föranlett stridsåtgärd som inte ärtillåten på grund av begränsningarna i rätten att vidtaga stridsåtgärder, börhuvudregeln på samma sätt som vid brott rriot medbestämmandelagensfredspliklsregler vara att enskild arbetstagare inte skall åläggas skadeståndpå den grund att han har deltagit i åtgärden. Det är en av principerna imedbestämmandelagen att det skall vara organisationen som ensam bär deträttsliga ansvaret, när den har tagit del i brott mot fredsplikten. För attkomma åt uppenbart illojala förfaranden, t. ex. då en grupp arbetstagare brytersig ur sin organisation och mer för skens skull bildar en förening, böremellertid i den nya lagen om offentlig anställning göras undantag från dennaprincip för det fall att det föreligger synnerliga skäl för personligtskadeståndsansvar. Det finns ett speciellt skäl för att välja dennalagkonstraktion i StäUet för att, som i 59 § första stycketmedbestämmandelagen, göra frågan om skadeståndsbefrielse avhängig av att denolovliga stridsåtgärden har anordnats eller föranletts av koUektivavtalsbundenorganisation eller denna överordnad organisation. Skälet är alt särreglerna omstridsåtgärder och skadestånd på det offentliga området är avsedda atttillämpas även där kollektivavtal inte gäller. Betonas bör alt det endast isällsynta undantagsfall torde finnas anledning att ålägga en offentliganställdarbetstagare skadestånd på den grand att han har deUagit i organisationsmässigstridsålgärd, som är otillåten. Somhar nämnts i föregående avsnitt, införs på det offentliga området en regel attom tvist uppkommer huruvida viss åtgärd är tiUåten enligt den nya lagen, så fåråtgärden inte vidtas förrän tvisten slutligt avgjorts. Också den regeln bör ienlighet med ARK:s förslag sanktioneras med skadestånd. Innanjag lämnar reglerna om skadestånd, vill jag anföra följande. Det torde kunnaförekomma att en åtgärd står i strid såväl mot de speciella reglerna om rätlenatt använda stridsåtgärder på den offentliga sektorn som motmedbestämmandelagens regler. I sådant faU gäller enligt den s. k.tvåhundrakronorsregdn att ett och samma förfarande inte får leda till att enarbetstagare åläggs högre skadestånd än . Somjag har nämnt har ansvarsreglerna för offentliga funk- Prop.1975/76:105 Bilaga 2 203 Jag anser att det inte finns någon anledning att göra någrasakliga ändringar i dessa regler, som ju bara har tUlämpats (sevidare avsnitt 13,12,1,6). Enremissinstans har berört problemet med att samordna disciplinpåföljdenlöneavdrag med de föreslagna reglerna om skadestånd vid kollektivavtalsbrott.Av principerna för det nya ansvarssystemet på det offentliga området följernämligen att det inte är uteslutet att disciplinpåföljd kan komma att åläggasäven för åsidosättande av förpliktelser som är bestämda i avtal, dock intefredspliktsbrott (jfr prop. 1975: 78 s. 159). Det lär i praktiken bli ytterstsällsynt att sådana fall uppkommer. Bl, a, vill jag hänvisa till attdepartementschefen i nyssnämnda prop, (s, 161) har framhållit altdisciplinmedlet löneavdrag bör användas restriktivt. Dessutom är ju reglerna omdisciplinpåföljder dispositiva. Författningsbestämmelserna gäller endast omfrågan inte är reglerad i kollektivavtal. Jag anser alltså att några särskildasamordningsregler inte behövs, F, n, gäller att tjänsteman i vissa fall kan sägasupp eller avskedas, om han deltar i stridsåtgärd utan fackligt stöd. Vidbedömningen av frågan om uppsägning eller avskedande bör, som chefen för arbetsmarknadsdepartementethar uttalat (bU, 1 avsnitt 11,8), i princip samma synsätt anläggas som vidtUlämpningen av reglerna om skadestånd vid fredspliktsbrott. Härav följer bl.a, att det inte kan komma i fråga att säga upp eller avskeda arbetstagare, somhar blivit befriad från skadestånd eller fått detta nedsatt. Däremot gällerinte omvänt att arbetstagare får sägas upp eller avskedas, om skadeståndetinte jämkas. Det är endast i mycket kvalificerade fall som uppsägning elleravskedande blir aktuell. Jag anser att dessa principer bör tillämpas också inomden offentliga sektorn. SAV förhandlar och sluter avtal inte bara förstatligt anställda arbetstagare utan också för vissa andra arbetstagare medstatligt reglerade löner. Enligt lagen (1965: 576) om stäUf öre träd are förkommun vid vissa avtalsförhandlingar m, m, (ändrad : 1014) i detföljande kallad ställföreträdarlagen skall SAV sålunda på kommuns vägnarförhandla och sluta avtal om sådant anställnings- eller arbetsvillkor förarbetstagare hos kommun som får bestämmas genom avtal och som enligt lag ellersärskilt beslut av skall fastställas under medverkan av regeringeneller myndighet som regeringen bestämmer. Med kommun likstäUslandstingskommun, kommunalförbund, församling, kyrklig samfällighet,skogsvårdsstyrelse, allmän försäkringskassa och annan aUmän inrättning (1 §). 1975/76:105 Bilaga 2 204 Som exempel på lagar som på detta sätt grundarbehörighet för SAV att förhandla och sluta avtal i fråga om anstäUda hos kommuneller därmed UkstäUda allmänna inrättningar kan nämnas lagen (1947: 275) omkyrkomusiker och lagen (1962: 381) om allmän försäkring, I fråga omriksdagsbeslut kan främst nämnas beslutet med anledning av prop, 1967:131 (SU1967:134, rskr 327). Innebörden av detta beslut är i korthet attställföreträdarlagen är tillämplig på sådana avtalsbara anställnings- ellerarbetsvillkor för arbetstagare hos kommun eller därmed likställd allmäninrättning som senast vid utgången av reglerades genom statiigabestämmelser. Det är på grand av detta beslut som SAV är behörigt enligtstäUföreträdarlagen att sluta avtal om löner och andra allmännaanställningsvUlkor för bl. a. lärama vid den kommimala . Staten ärdock för den skull inte att anse som arbetsgivare för den anställde ianställningsförhållandet. I fråga om t. ex. lärama har kommunen att taställning till andra avtalsbara frågor än dem som jag har nämnt, t. ex.arbetsmiljöfrågor. Sådana frågor omfattas nämligen inte avställföreträdarlagen. Den nu föreslagna medbestämmandelagen innebärutökning av området för avtalsförhandlingar gentemot såväl staten somkommunerna. Ett av syftena med den lagen är att beredaarbetstagama medbestämmande på vissa angivna områden, nämUgen i frågor omledningen och fördelningen av arbetet, ingående och upphörande avanställningsavtal eller verksamhetens bedrivande i övrigt. Mellan parter somträffar kollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor bör, om arbetstagarpartenbegär det, även träffas kollektivavtal om medbestämmanderätt för arbetstagarnai frågor som jag har nämnt (32 §). TiU denna bestämmelse har som jagredan har nämnt (13.7) knutits en regel om kvarievande stridsrätt (44 §). Medbestämmandelagen förutsätter således en vissanknytning mellan avtal om medbestämmanderätt och avtal om löner och allmännaanställningsvillkor. Det ankommer på arbetstagarorganisation att i sin bedömningav avtalsyrkandena även väga in hur organisationen vill utnyttja möjUgheten atttillämpa en kvarievande stridsrätl. Principerna för medbestämmanderätten och dendärtill knutna kvarievande stridsrätten innebär därför att organisationernaföratsätts rikta samtUga sina avtalskrav mot staten i fråga om arbetstagare somomfattas av ställföreträdarlagen. Staten saknar dock möjlighet att med bindandeverkan i avtal ta upp frågor som för sitt genomförande är beroende av kommunalhuvudmans ställningstagande. Beträffande väsentliga delar av den verksamhet förviUcen ställföreträdarlagen gäller har det ställts under diskussion hurstatens och kommunernas engagemang bör avgränsas. Detta gäller sålunda såvälgrundskolan som gymnasieskolan. Det har med hänsyn härtill inte ansetts 1975/76:105 Bilaga 2 205 lämpligtalt nu till behandling ta upp frågan om statens befogenheter iavtalssammanhang. För att överbrygga de olägenheter som skulle kunnauppstå genom det mellan staten och kommunerna delade ansvaret för berörda verksamhetsområdenbör inom ramen för det samarbete som äger rum mellan staten och kommunema ilönefrågor m. m. byggas upp den förhandlingssamverkan som behövs, 13.12.1.1 Ällmäntom statstjänstemän m, fl, I det följande skall redovisas mittstäUningstagande tiU ARK-förslaget m, m. i vad avser återstående aktuellafrågor, närmast såvitt rör de StatsanstäUda, Utgångspunkten även härvidlag ärgivetvis de principer för en ny förhandlingsrättsreform på den offentligasektorn som har angetts tidigare, SärskUt samråd har ägt rum, i de frågor somhar anknytning till RF med chefen för och i de frågor somrör anställningsskyddet med statsrådet . Först skall jag ta upp frågan om den nya lagstiftningenstillämpning på statliga arbetare m. fl. StjL omfattar som nämnts uteslutande tjänstemän (1§). Det avgörs i och med anställningeii huravida arbetstagaren skaU anses somtjänsteman och sålunda omfattas av StjL eller inte. Men numera skaU så gottsom alla arbetstagare hos statsmyndigheter under regeringen anställas somtjänstemän (kungörelsen 1971: 940 om tjänstemannaanställning för arbetstagarehos staten). Undantag görs dock bl, a, för däcks- och intendenturpersonal samtmotormän på statens fiskeriundersökningsfar-tyg. Denna specieUa gruppstatsanställda bör enligt min mening i fortsättningen omfattas av sammalagregler som statstjänstemannen. Det innebär alt den nya lag om offentliganställning som jag föreslår bör gälla även för deras del. Däremot föreslås häringen ändring i fråga om sådana arbetstagare hos eller dessmyndigheter som inte är tjänstemän. Inte heller beredskapsarbetare m, fl,,vilkas anställande hos staten är att betrakta främst som ensysselsättningsfrämjande åtgärd av tUlfällig eller i varje fall extraordinärart, eller vissa lokalanställda utom riket bör omfattas av den nya lagen omoffentlig anställning, I fråga om sistnämnda båda undantagsgrupper får jag f,ö, hänvisa till lagförslaget och till den följande specialmotiveringen, 13.12.1.2 TjänstetUlsättningm, m. Frågor om tjänstetUlsättning, anstäUningsform o, d,behandlas i 49 §§ StjL, 1975/76:105 Bilaga 2 206 I 4 § första stycket erinras om de föreskrifterangående saklig grund för tjänstetUlsättning som finns i RF eller annanförfattning. Därmed avses främst föreskriften i 11 kap, 9 § andra stycket RFatt vid tillsättning av statlig tjänst avseende skall fästas endast vidsakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet, ARK anser att frågan om valav sådan grand och om den närmare utformningen i skilda fall av de i RF angivnagrundema kan och bör föras över till det område som skall regleras genomavtal. Denav ARK föreslagna ordningen är enligt min mening oförenlig med föreskriften i11 kap. 9 § RF. Ändamålet med föreskriften är inte enbart eller ens primärt attskydda arbetslagarintressena utan främst att tillgodose samhällets och deenskilda medborgarnas intresse av att statliga tjänster tillsätts efterobjektiva grunder. Härav följer att det är en uppgift för det allmänna attbestämma hur olika sakliga tillsättningsgrunder skall avvägas inbördes o. d.Bestämmelsen i 4 § första stycket StjL måste alltså föras över till den nyalagen. Med hänsyn bl, a. till vad som har uttalats under förarbetena till RFtorde man kunna utgå från att det vid bestämmandet av tillsättnings- ochbefordringsgrunderna kommer all fästas stort avseende vid sådana sakligagrunder som stämmer överens med den allmänna samhällsutvecklingen på detpersonal- och arbetsmarknadspolitiska området (jfr prop. 1973: 90 s. 406). Detkan t. ex. finnas skäl för regeringen att överväga en meritvärderingsföreskriftav innebörd att fullgjort deltidsarbete i ökad utsträckning skall jämställasmed heltidsarbete, I detta sammanhang kan också erinras exempelvis omcirkuläret (1972: 130) om anställning av straffade personer m, fl, inom stafligoch statsunderstödd verksamhet. Tilläggas kan att inga väsenfliga personalpolitiskaförändringar på statens område bör ske utan medverkan från de fackligaorganisationernas sida. Med anledning av vad som från fackligt håll har förtsfram bl. a. under remissbehandlingen vill jag också framhålla attlagstiftningen inte innebär något hinder för avtal om rätt förarbetstagarorganisation att avge yttrande i tillsättningsärende. Ätt vissa, f.n. författningsreglerade, turordningsfrågor i fortsättningen bör kunna bliföremål för avtalsregle-ring inom de i RF, LAS och annan lag angivna ramarnaåterkommer jag till i det följande (avsnitt 13,12,1,5), Vidare kan erinras omde möjligheter som redan nu föreligger att ge myndighet en särskild sammansättningvid prövningen av exempelvis tiUsättningsfrågor, Villkor för innehav eller utövande av tjänst skall,i den mån de inte framgår av särskilda bestämmelser (jfr även 4 § andrastycket), enligt 4 § tredje stycket i allmänhet fastställas av regeringen ellerannan myndighet. Som exempel på behörighetsvUlkor anges i lagrammet villkor ifråga om ålder, hälsotillstånd, kunskaper eller utbildning (jfr t, ex, 4 kap, 1§ eller kungörelsen 1971: 1029 om behörighet tiU tjänst somförste kansUst vid statiig myndighet). Pensionsålder tas därvid uttryckligenundan från avtalsförbudet, ARK föreslår att de be- Prop.1975/76:105 Bilaga 2 207 hörighetsviUkorsom inte är lagreglerade genomgående görs avtalsbara. I sak vUl jag först framhålla att syftet med gällandestatliga behörighetsregler såsom också har betonats under remissbehandlingen är att skydda det allmänna intresset av att de offentliga uppgifterna handhasav tjänstemän med de kvalifikationer som behövs för deras arbetsuppgifter. Medhänsyn härtiU och till behörighetsreglernas nära och naturliga samband medfrågorna om tjänstetillsättning och befordringsgrunder anser jag att detallmänna fortfarande bör förbehåUas möjligheten att meddela sådana regler. Dendispositivitet som f, n, föreskrivs i fråga om pensionsålder bör emellertidkunna sträckas ut till att avse även viUkor som rör lägsta levnadsålder, t, ex,sådana villkor som föreskrivs i- 5 § StjS (jfr däremot, i fråga om högstalevnadsålder som villkor för innehav eller utövande av tjänst,-vad somföreskrivs i kungörelsen 1973: 279 om förbud mot köns- elleråldersdiskriminering vid tillsättning av tjänst, m, m,). En sådan utvidgning avutrymmet för avtalsreglering kan inte anses strida mot strävandena att i skildasammanhang sänka eller slopa tidigare gällande undre åldersgränser, I formfrågan bör framhållas att det skulle vara enopraktisk lösning att i alltför stor utsträckning belasta lagstiftningen medregleringen av särskilda behörighetsvillkor. Detta följer redan därav att dennareglering ofta kan behöva förändras, exempelvis efter begäran av personalorganisationerna.Villkoren måste alltså även i fortsättningen kunna regleras också i annan formän genom lag. Det torde vara bäst förenligt med de regler för normgivning somnumera tillämpas alt villkoren tas in i författning, I den nyalagen bör därför sägas att angående ifrågavarande särskilda villkor för innehaveller utövande av tjänst skall gälla vad som är föreskrivet i lag eller annanförfattning. Detta innebär naturligtvis inte något hinder för en myndighet attt, ex, i en platsannons uttrycka önskemål i fråga om sökandenas kompetens. Enligt 5 § skall statlig tjänst i regel tillsättasav regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Det finns i andraförfattningar också särskUda föreskrifter i frågan, t, ex, om att vissatjänster skall tillsättas av regeringen (se bl, a, 4 kap, 2.§rättegångsbalken). Som ARK påpekar (s, 648) bör 5 § numera ses mot bakgrundenav 11 kap. -9 § första stycket RF. Enligt ARK:s förslag bör emeUertid frågan omändringar i det nuvarande systemet rörande behörighet att besluta itillsättningsärenden allsidigt utredas (jfr s. 649), Frågan berör enligt ARKytterst frågan om ändring av grundlag. Med den innebörd som måste ges åt den nämndaföreskriften i RF saknas det enligt min menmg anledning att nu överväga någonsaklig ändring i vad som gäller i fråga om tillsättning av statlig tjänst. Närbestämmelsen i 5 § StjL förs över tiU den nya lagen, bör den dock utformas inärmare anslutning till RF än f, n. Förslaget att utreda frågan om ändring i RFm, m, kan av naturliga skäl inte övervägas i detta sammanhang. 1975/76:105 Bilaga2 208 I 6§ meddelas bestämmelser om förfarandet vidtjänstetiUsättning. Där slås fast bl. a. att tjänst skaU kungöras ledig tUlansökan, om regeringen inte bestämmer annat, och att kungjord tjänst iallmänhet får tiUsättas endast med den som söker tjänsten inom föreskriventid. Frågan om ledigkungörande av vikariat regleras i 9 § första stycket. IARK:s förslag har både 6 § och 9 § första stycket fått utgå ur StjL. Jag fuiner emeUertid att frågorna omtUlsättningsfÖrfarandet, särskUt frågan om vilka stafliga tjänster som skall ledigkungöras,har ett sådant samband med gmndlagsbestämmelserna om tjänstetUlsättning i 11kap.