prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — De principer som i övrigl skall tillämpas vid besiämmandeav skadestånd för inkomstförlust framgår av andra stycket. Jag återkommernärmare till dessa principer i specialmoiiveringen till detta stycke. Jag villocksä påpeka att skadeståndets form vid inkomstförlust regleras i 5 kap. 4§. Vad därefter gäller ersättningen för ideell skada avserdenna för det försia det direkta lidande och obehag som skadan för med sig iform av smärtor, rörelsebesvär och andra besvär i den dagliga livsföringen.Vidare kan som ideell skada ersättas mera indirekta psykiska påfrestningar, t.ex. de som följer av ell vanställt utseende, eller de minskade möjligheternaall njuta av oUka glädjeämnen i livet, som sällskapsliv, resor, sexualliv etc.SlutUgen bör till ideell skada hänföras ocksä vissa andra skadeföljder av blandad ekonomisk och ideell natur. Liksom enligl gällande rätt har man all skilja mellanersättning för sveda och värk saml lyte eller annat stadigvarande men. Poslensveda och värk syftar pä skadeföljder under den akuta sjukdomstiden, medanposlen lyte eller annal men omfattar bestående lidande eller obehag, alltsåskadeföljder som kvarstår efter den tidpunkt då den skadelidandesinvalidiletstillstånd kan bedömas vara varaktigt. Gränsen mellan de bådaersätlningsposlerna fär aUlså i invaUditetsfallen lill skiUnad från vad somskall gäUa beträffande ersättningen för inkomstförlust i huvudsak dras vidden tidpunkl då ett beslående invaliditetslUlständ har inträtt. Jag hartidigare sagt all även andra skadeföljder än sädana som traditionellt avses medsveda och värk och lyte eller annat stadigvarande men i fortsättningen skallkunna ersättas som ideell skada. Dessa skadeföljder, som hittiUs har ersatts änsom ideeU och än som ekonomisk skada, betecknas i lagförslaget som aUmännaolägenheter tiU följd av skadan. Som jag har nämnl i den allmänna motiveringenavses därmed bl. a. sädana ofta svårbestämbara faktorer som aUmänna besvär avskadan i arbetet, den ökade anspänning som krävs av den skadelidande för atthan skaU uppnå etl visst arbetsresultat samt den risk som kan finnas atl han iframtiden drabbas av förlust av mer extraordinära inkomster. Om obehag ochandra besvär av skadan bedöms kunna leda tUl tiUfäUig frånvaro från arbetet,bör även möjligheten att inkomstförlust uppkommer av sådan anledning kunnagottgöras under denna post. Ocksä vissa slag av kostnader bör kunna ersättassom allmänna olägenheter. Som exempel kan nämnas utgifter för peruk ochlösländer elc. eller för anordningar som kan bidra till den skadelidandesförströelse, t. ex. Iv-apparat på sjukrummet. Även fördyrade levnadsomkostnaderi övrigt av mindre omfattning bör kunna inkluderas. I andra fall bör hithörandekostnader ersättas under poslen ersättning för utgifter. I rättstillämpningen ersätts sveda och värkschablonmässigt med vissa standardiserade belopp. Ocksä ersättningen för lyteeller annat men faststäUs huvudsakligen efter schablon. I den allmänna motiveringenhar jag förordat atl sådana standardiserade normer används även i fortsättningensom en utgångspunkt för uppskattningen av ideell skada samt alt det vidfaslstäUande av ersättningen för framtida ideella skadeföljder kan varalämpligt att använda schablonmässiga ersäliningsgrunder av den lyp som demedicinska invalidiletsgraderna representerar. Därvid synes den ideellaersättningen ofta böra höjas sä alt den innefaltar även gottgörelse för deallmänna olägenheter som i fortsättningen bör ingå i denna ersättning. Ettsådant förfarande iakttas i inte obetydlig utsträckning i denutomrättsliga skaderegleringen. a. är trygghetsförsäkringensersättningssystem uppbyggt efter sädana principer. Som jag har framhållil i den aUmänna motiveringen börersättningen för ideell skada som regel gottgöras med ett engångsbelopp. Någonsärskild lagregel härom har jag dock inte funnit nödvändig att uppstäUa. Andra stycket innehåller regler om hur ersättningen förinkomstförlust, såväl i förfluten tid som , skall bestämmas. innebär i princip atl inkomstbortfallet skaU beräknasefter en jämförelse meUan den inkomst som den skadelidande skulle ha kunnaiuppbära, om han inte hade skadats, och den inkomst som han har uppnått ellerkan anlas komma att uppnå i sitt skadade skick. Beträffande det första ledet i denna jämförelse, alltsåden i n-komsl som den skadelidande skulle ha kunnat uppnå om han inte hadeskadats, använder man som en utgångspunkt för denna beräkning ell s. k.inkomstunderiag, vare sig del är fråga om inkomstförlust i förfluten lid elleri framtiden. Enligl min mening bör detla tUlvägagångssäll iakttas även ifortsättningen. När det gäUer förfluten tid synes inkomstunderiaget iaUmänhet kunna bestämmas med ledning av den fakliska utvecklingen. Här kommer ibetraktande sädana omständigheter som den skadelidandes arbets- ochinkomslförhållanden vid tiden för olycksfaUel, löneutveckUngen inom hans yrkeunder den tidrymd som har förflutit mellan olycksfallet ochskadesländsprövningen, hans utsikter tiU ökade inkomster under samma tidrymd pågrund av befordran eller övergång lill annat arbete etc. Förhållanden får bedömas på grundval av ellunderlag som bygger på anlaganden om den skadelidandes framlidainkomstmöjligheler om skadan inte hade inträffat. Också här bör förhållandenaföre prövningstiUfället, i första hand den skadelidandes yrke ochinkomstförhållanden vid tiden för skadehändelsen, kunna tjäna till ledning.Eventuellt behöver de lillgängliga informationerna korrigeras med hänsyn tillanlaganden om framlidsulvecklingen, konjunkturerna e. d. Från framtidapenningvärdeförändringar bör dock i huvudsak bortses. Hänsyn bör inte hellertas tiU den aUmänna standardhöjning i samhället som kan komma att inlräffa. Jag viU i detla sammanhang påpeka att om skadeståndetutgår som livränta åligger det den skadeslåndsskyldige att sörja förvärdesäkringen enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivränlor.Nägra motsvarande regler om höjning pä grund av inflation finns inte när delgäUer engångsbelopp. Trots delta bör man normalt borise från risken förinflation när engångsbelopp fastställs, efiersom den skadeUdande vidutbetalningen har möjlighet atl förfoga över beloppet under hänsynstagandetill risken för inflalionsförluster. Alt inkomstunderlagel anpassas efter akluella förhållandenär en viktig fömtsättning för en övergång lill det ekonomiskainvaliditetsbegrepp som jag har förordat i den aUmänna motiveringen. 1 den måndel inle går att få fram ell egentligt inkomstunderlag, t. ex. därför alt denskadelidande är ett barn eUer en ung person som ännu inte har haft någoninkomsi eller en make som har skött familjens hushåU utan särskUd lön, färinkomstunderlaget dock som hittiUs bedömas mera skönsmässigt. Detla återkommerjag tUl i specialmotiveringen till Iredje stycket. När de oUka beståndsdelarna i inkomstunderlagel dentidigare inkomslen, inkomstökningar genom väntad befordran etc. har fastställts,återstår all pröva vad som skall ingå i det andra ledet av jämförelsen, dvs. vUken inkomsi som den skadelida n- de har uppnått eller kan antas komma att upp-n å i sittskadade skick. Med inkomst bör i della sammanhang jämställas ersättning fränarbetslöshetskassa, kontant arbelsmarknadsslöd och annanarbetslöshetsersättning. Vid uppskattningen av inkomstförlust i förfluten tid börman, som jag har sagt i den allmänna motiveringen, i regel utgå frånlillgängliga uppgifter om vad den skadelidande faktiskt har förtjänat i sittskadade tiUständ. Vissa jusleringar kan dock behöva göras. 1 fråga om förlustersom hänför sig tiU den akuta sjukdomstiden kan del ibland vara befogat med enmindre justering nedåt med hänsyn tUl att den skadelidande kan ha haft lägrelevnadsomkostnader än normalt i samband med sjukhusvistelse e. d. SådanaförhåUanden bör ofta kunna beakias schablonmässigt Ofr NJA 1959 s. 181). Ocksä beträffande inkomstförlust som ligger i tiden mellanden akuta sjukdomstiden och prövningstillfället kan det någon gäng finnas anledningatl justera den faktiska förlusten därför atl den skadelidande har visatarbetsovUja. Han har kanske ulan rimlig anledning vägrai all anla erbjudande omlämpligt arbete som han också i silt skadade lUlstånd bort kunna utföra. Närdet gäller övergående nedsättning i arbetsförmågan bör man dock inte kräva altden skadelidande övergår lill annan sysselsättning än sin ordinarie, även omhan trots nedsättningen skulle kunna skaffa sig inkomsi den vägen. Att en annanbedömning kan vara befogad vid bestående arbetsoförmåga återkommer jag lill idel följande. Den jusiering som kan vara motiverad kan tänkas ske pä det sättetatl endast så mycket ersätts som svarar mot skUlnaden meUan inkomstunderlageloch vad den skadelidande borde ha kunnai tjäna. anser jagemeUertid alt man bör vara försiklig med all göra sädana reduktioner. Det kan å andra sidan också tänkas alt den skadelidandegenom egna ansträngningar har minskat den förlust som i och för sig hade varitnaturlig med tanke pä skadan. Enligt min mening bör man ta hänsyn tiU eltsådant förhållande när man bestämmer inkomstförlusten i förfluten lid.Inkomslen bör alllså justeras nedåt, vilket i sin tur fär till följd allersättningen för inkomstförlust ökar. När del däremoi gäller framtidamkomstförlust framgår det av vad jag har sagt att en exlra anspänningav della slag skall lillgodoses genom ersättningen för allmänna olägenheter. Bedömningen av den inkomst som den skadelidande i sittskadade skick kan anlas uppnå går ut på atl klarlägga denskadelidandes kvarvarande förvärvsförmåga. Prövningen skall alltså avse denekonomiska invaUditet som skadan har medfört. Att en ekonomisk och inte enbarten medicinsk invaliditetsbedömning skall ske utgör en av de viktigastenyheterna i de regler som förordas i detla lagstiftningsärende. Skälen tUl inom skadeståndsrätten i dess helhet bör gå över tiU en sådan bedömning harjag redovisat utförligt i den allmänna motiveringen. Den nya invalidilelsbedömning som skall företasöverensstämmer med vad som redan nu iakttas vid prövningen av pensionsfrågorenligl lagen om allmän försäkring. Som jag har nämnt i den allmännamotiveringen innebär det en stor fördel att man får en så långl möjligtenhetlig bedömning av den framlida inkomstförlusten både inomskadestånds-rätten och inom den aUmänna försäkringen. En lUl alla delar överensstämmande invaliditetsbedömningär emellertid inle möjlig atl uppnå. Sälunda gäller väsentliga skiUnader ifräga om villkoren för ersättning. Frän den allmänna försäkringen utgårersättning först om förvärvsförmågan är nedsatt med minst hälften. Nägon sådannedre kvalifikationsgräns för rält till ersällning finns inte inom skadeståndsrätten,där man alllså har atl göra med alla lyper av skadefaU, frän de allvarligastetill de lindrigaste. Ä andra sidan ersätts inom skadeståndsrätlen endasi deförsörjningsekonomiska skadeföljder som kan härledas till just den aktueUaskadehändelsen. Man brukar i juridisk litteratur och praxis tala om ett krav påadekvat kausalitet. Någon sådan begränsning gäller inte inom den allmännaförsäkringen, som har till syfte att vara ett grundskydd i de situationer dåmedborgaren behöver kompensation för inkomstförlust pä grund av nedsattarbetsförmåga oavsett orsaken härtiU. De komplikationer som kravet pä adekvatkausalitet kan ge upphov lill vid invalidilelsprövningen inom skadeslåndsrällenhar utförligt behandlats av kommittén i belänkandet Skadestånd V (s. 269271),varliU jag här kan hänvisa. En annan olikhet som det kan finnas anledning att peka påär att bedömningen inom den allmänna försäkringen utförs av myndigheter som haralt beakta aUa förekommande omständigheter, medan bedömningen inomskadeståndsrätten är helt beroende av det material som förebringas av parternai skadeståndsärendet. Det kan därvid tänkas att parterna av kostnadsskäl eUerandra orsaker föredrar att låta prövningen ske pä grundval av ett betydligtmera begränsat material än som kommer lill användning inom den allmännaförsäkringen. Ylterligare en skUlnad visar sig i sättet att ange dennedsatta arbetsförmågan. Inom den allmänna försäkringen används ettintervallsystem, där den försäkrades arbetsförmåga inom en ganska vidsträcktlatitud anges i relation tiU full arbetsförmåga. 1 likhet med kommittén anserjag att man inom skadeståndsrätlen inte bör använda sig av ett sådaniintervallsystem eUer pä annal sätt låla invalidiletsbedömningen mynna ut i ellfixerat procenttal för den nedsatta arbetsförmågan. Bedömningen av den kvarvarandearbetsförmågan jämföri med den skadelidandes förvärvsförmåga om skadan intehade inträffat bör i slället leda fram tiU elt vissl besläml skadestånd i formav engångsbelopp eller livränta. Bedömnuigen inom skadeståndsrätlen av den skadelidandeskvarvarande förvärvsförmåga skall enligl andra stycket av förevarande paragrafske med hänsyn till samtUga faktorer som kan tänkas inverka. SärskUt kommer häri fråga de aktuella inkomstförhållandena, den skadelidandes situation pä arbetsmarknadensamt hans ålder och medicinska status. Vidare spelar den skadelidandes behov avoch möjligheter till rehabilitering en viklig roU. En sluilig bedömning aversättningsfrågan bör i princip inle göras, förrän den rehabilitering som kan vara lämpligoch möjlig i varje särskUl faU har genomförts. Jag återkommer lUl denna fräga iden följande redogörelsen för de viktigaste faktorerna som bör beaktas vidprövningen. ekonomiskl invaliditetsbegrepp innebär att man mäslelägga slor vikt vid den bestående faktiska inkomstförlust som har visat sig vidlidpunkten för skadeståndsprövningen. Denna förlust kan antas geden säkraste grunden för den framtida inkomstförlusten, i varje fall vidsvårare skador som har föranlett rehabilitering. I vissa fall kan detemellertid länkas alt tillfälligheter har spelat in och gjort atl den aktuellaförlusten är större eller mindre än vad som i och för sig förefaller rimUgl medhänsyn till skadan. Förhållanden av detla slag, som det kan vara svårt altpåvisa, är t. ex. alt den skadelidande genom tillmötesgående frän arbelsgivareninte behöver vidkännas den reduktion av lönen som i och för sig skulle varamoliverad med hänsyn lUl att den skadelidande inte längre gör fuU arbetsinsats.I sådana fall kan det vid skadesländsprövningen vara anledning alt räkna meden risk för framlida inkomstförlust, särskilt om det är fråga om en person iyngre älder och bedömningen alltså gäller . Den fakliska inkomstförlusten kan undanlagsvis ocksåbehöva justeras med hänsyn tUl atl den skadeUdande borde ha kunnat nedbringaföriusten mer än han gjort. Som jag har sagt bör man emellerlid varaförsiktig med att reducera skadeståndsersällningen på denna grund. Att man åandra sidan bör beakta även de ansträngningar, som den skadelidande kan tänkasgöra för atl övervinna skadans inverkan på arbetsförmågan, har jag ocksåtidigare sagt. Som jag då nämnde bör ett sådant förhällande emellerlid inlebeaktas under denna post utan under poslen allmänna olägenheter. Vid mera osäkra förhållanden, 1. ex. när den skadelidandevid skadeståndsprövningen har en anställning som inle kan bedömas varavaraktig, mäste stor försiktigliet iakttas när man bedömer belydelsen av denaktuella inkomsten. Även i sådana faU kan den dock ge en viss uppfattning omden framtida förvärvsförmågan. För bedömningen av den skadelidandes kvarståendearbetsförmåga är givetvis också den medicinska uppskattningen av skadeföljdernaav betydelse. En förvärvsmässig invaliditet måste inom skadeslåndsrällenytterst grundas på medicinska faktorer. Som jag förut har sagt kaninkomstförlust som beror av andra,orsaker än den inträffade skadan över huvudtagel inte grunda räll lill skadestånd. Den medicinska invalidilelsgrad somläkaren sätter skall emeUertid enligt de nya reglerna om skadestånd vidpersonskada inle utan vidare godtas som en mätare på skadans inverkan päförvärvsförmågan. Den skall i fortsättningen endast ses som elt mått på denbestående funktionsinskränkning som skadan har medförl. Den omständigheten att en skada har åsatts en vissmedicinsk invaliditetsgrad behöver alltså inte i och för sig föranledaskadestånd för framtida inkomstförlust. Kan det mot bakgrund av andra faktorerantas att nägon inkomstförlust inte uppkommer ,föranleder den medicinska invaliditelsgraden inte någol skadestånd i denna del.Däremot framgår det av vad jag förut har sagt att invaUditetsgraden då kanmedföra etl förhöjt ideellt skadestånd. Omvänt bör den medicinska graden i faUdär den är ringa inte hindra full gottgörelse för den beräkneligaförvärvsmässiga förlusten. När den medicinska invaliditetsgraden används somhjälpmedel vid prövningen av den framlida inkomstförlusten bör uppmärksammasmöjligheterna av en framlida lUlvänjning vid skadeföljderna, särskilt när detgäller mindre skador. Ä andra sidan kan det i vissa faU finnas anledning allbeakta alt funktionsinskränkningen och dess effekter på förvärvsförmågan iframtiden kan bli siörre än som svarar mol den medicinska graden. Vid högregrader bör man sålunda la hänsyn tiU den risk som därvid ofta föreUgger för atlen vid prövningsliUfället konstaterad eUer beräknelig inkomstförlust skall blistörre . Som jag har anfört i den allmänna motiveringen kan det ifall av detta slag vara befogal all beslämma ersättningen med en viss marginalför den kommande utveckUngen. Vid förlust av synen på ena ögal har den medicinskainvaliditelsgraden spelat en praktiskt laget avgörande roll irältstUlämpningen vid bestämmandet av ersättning för framtida inkomstförlust.Kommittén har kritiserat denna praxis och förordat alt den angivna ersättningeni fortsättningen besläms enbart med hänsyn tiU den väntade inkomstförlustenmed anledning av förlusten av det ena ögal. Jag delar denna uppfattning, somstär i överensslämmelse med det ekonomiska invaliditetsbegrepp somjag förut harförordat. Som kommittén framhållit kan den risk för framlida synförlust på detandra ögal, som har brukat anföras som elt av de bärande rnotiven förersättning enligt den medicinska graden, numera i slället kompenseras genom altden skadeståndsskyldige tiUhandahåUer en ögonskadeförsäkring ål denskadelidande ulan kostnad för denne. Som jag har framhållil i det föregående måste man vidbedömningen av den skadelidandes kvarstående förvärvsförmåga la stor hänsyntill vilka möjligheter det finns alt genom ålgärder för rehabiliteringåterstäUa den fysiska eller psykiska funktionsförmågan hos den skadelidandeeller hjälpa honom alt övervinna kvarstående invaliditet. Rehabilitering idenna vidsträckta bemärkelse innefaltar t. ex. utprövning av protes ochföljande träning samt anskaffande av andra hjälpmedel för arbetsfunktioner,liksom omskolning inom lidigare yrke eller lUI helt nytt yrke -ocharbetsträning eller andra icke medicinska ålgärder av förberedande eller direklnatur som syfiar tUl atl äter föra in den skadelidande i produktionen. I mänga fall är det klart all rehabilitering inle bliraktuell i nägon form. Den skadelidande fortsätter t. ex. silt lidigare arbete,och den förlust som skall kompenseras inskränker sig tUl ett mindre inkomstbortfall.Om förvärvsförmågan emellertid kan bedömas bli ökad genom rehabUilering,uppkommer frägan i vilken omfattning den skadelidande har rätt atl begära resp.skall vara skyldig atl underkasta sig rehabUileran-de åtgärder. anser jag all den skadelidande bör varaskyldig att underkasta sig rehabilitering, om den framtida inkomstförlustendärigenom kan anlas komma alt begränsas. Etl krav är givelvis all de åtgärdersom ifrågasätts framstår som rimliga och skäliga med hänsyn lUl denskadelidandes förutsättningar, framför allt hans älder, tidigare sysselsättning,bostadsförhållanden och medicinska status efter skadan. Underlåter denskadelidande att medverka till åtgärder som med hänsyn lUl dessa omständigheterframstår som lämpliga och befogade och är praktiskt möjliga all genomföra, bördelta kunna räknas honom till nackdel pä så sätl alt inkomstförlust som kunnatundvikas genom de rehabUi-terande åtgärderna inle alls eller bara till nägondel ersätts. Omvänt gäller atl man så långl som möjligt bör ta hänsyntUl den skadelidandes egna krav på rehabilileringsätgärder, särskilt när skadanär omfattande. Hans önskemål kan dock inle alltid bli avgörande ulan fär prövasmed hänsyn lUl övriga förhållanden. Den skadelidandes önskemål om ersättningför utbUdning i elt hell nylt yrke med väsentligt högre inkomstnivå än somgällt i det yrke han hade före skadan bör i allmänhet avvisas. Som jag har sagti den allmänna motiveringen skaU skadeslåndsrällen goitgöra den beräknadeförlusten men inte medverka lUl ersäll-ningsmöjligheler härutöver. InkomstbortfaU under pågående rehabilitering bör ienlighet med hittillsvarande praxis ersättas fullt ut, oberoende avinvaliditetens omfattning. I mänga fall forlsälter den skadelidande sill lidigarearbeie. I varje fall om förhållandena är stabila har man dä inle anledning atlnärmare gä in på vUka krav som bör ställas på honom belräffande den fortsallaförvärvsverksamheten. Denna fräga fär emellertid aktualitet, om han måste gåöver lill annan sysselsättning än den han hade före skadan, eventuellt sedanomskolning eller annan rehabilitering har ägt rum. Den prövning som dä skall skegår ul på alt fastställa vad som rimligen kan begäras av honom. Därvid börhänsyn i första hand tas tUl förvärvsmöjlig-heterna på den del avarbetsmarknaden som motsvarar den skadelidandes tidigare ulbildning ochverksamhei, inle bara före skadefallet utan också . Möjlighelerna till fortsatt förvärvsarbeie blir som regelberoende av de akluella arbelsmarknadsförhållandena och de lokalaförhällandena. Man kan inte utan vidare begära alt en skadelidande byterbostadsorl för att ulnyttia föreliggande möjligheter all få arbeie på annathäll. Här inverkar bl. a. den skadelidandes älder. I regel kan man förutsättaall en yngre person har lättare än en äldre att omplaceras till arbeie pä annanort. Men inle bara åldern spelar stor roll när det gäller atl bedöma vilka kravsom kan slällas. Även åtskUliga andra omständigheter kan inverka, t. ex. om denskadelidande har make som är bunden tUl en viss ort. Tredfe stycket lar sikte på vissa grupper av skadelidandevars inkomstförlust måste bedömas skönsmässigt. En sådan grupp är egnaföretagare. I deras fall kan det bli aktuellt all beakta även förluster sominte är att hänföra liU inkomstförlust i egentlig mening. långvariga sjukdom, som är en följd av ådragenkroppsskada, hans kreatursbesättning måste realiseras till underpris därför atllUlsynen inte kan ordnas, torde försäljningen visserligen ofta få tUl följd attlantbrukarens inkomster därefier minskar, men kapitalförlusten som sådanfaller inte under begreppet inkomstförlust. För att möjliggöra ersättning isådana och liknande fall föreskrivs i tredje stycket att med förlust av inkomsiäven skall avses intrång i näringsverksamhet. 1 tredje stycket slås vidare fast all värdet avhushållsarbete skall likställas med inkomst. Vid uppskattningen av detta värdebör man beakta omfattningen av det arbeie som den skadelidande har utfört föreskadetUlfällel (antalet personer i hushållet, den hjälp av andra som har ståttlill buds etc). Ett mätt pä värdel av hushållsarbetet kan vara kostnader förden hjälp av utomstående som behöver anlitas på grund av skadan. Även beträffande hushållsarbelande personer börskadeståndet givelvis i förekommande fall kunna avse ersättning för att denskadelidandes möjligheter att la förvärvsarbeie begränsas. En husmor som vidskadetUI-fäUet uteslulande har skött hushållssysslor men som haft anledningräkna med atl gä ul i förvärvsarbete vid en senare tidpunkl, 1. ex. när barnennått viss ålder, bör kunna fä ersättningen bestämd med beaktande av deninkomstförlust som skadan på grund härav kan medföra . Ylterligare en kategori skadelidande, därframtidsbedömningen inle kan ske mot bakgrund av faktiska inkomslförhållandenföre och efter skadan, är barn och ungdomar. Som jag har sagt i denallmänna motiveringen kan det i dessa fall vara befogat atl vänta med denslutliga prövningen till dess att förhållandena kan överblickas med störresäkerhet. Åtminstone bör detta ske vid allvarligare skadefall.