prop · FZ03153 · 1975-12-31 00:00:00 — Det finns vidare särskilda bestämmelser om s.k. hovrättsting, varvidhovrätten som regel skall hålla sammanträde för huvudförhandlingi mål från mer avlägsna delar av domkretsen (2 kap. 5 § RB). De olika bovrätternaskansli- och tingsorter framgår av följande uppställning. Som princip gäller att hovrätten skall hållahuvudförhandling innan den avgör tvistemål eller brottmål, dvs. mål som harfullföljts genom vad. I besvärsmål hålls inte huvudförhandling utan avgörsmålet "på handlingarna '' efter föredragning. 1 inte ringa omfattning kanemellertid även tviste-och brottmål avgöras på handlingarna. Huvudförhandling är enligt 50 kap. 21 § RB inte nödvändigi tvistemål, om vadetalan har medgetts eller uppenbarligen är ogrundad.Detsamma gäller om målet endast rör pengar eller sådant som kan uppskattas ipengar och värdet inte uppgår till det för underrättens domgällande basbeloppet enligt lagen (1%2:381) om allmän försäkring. Enförutsättning härför är dock att inte båda parterna önskar huvudförhandling.Ibland kan mål avgöras på handlingarna utan hänsyn till tvistens värde. Dettaär fallet med dispositiva mål samt mål där tvisten rör endast enrättstillämpningsfråga. Förutsättningen för skriftlig handläggning i dessabåda fall är, att båda parterna begär skriftlig handläggning och att hovrättenanser det uppenbart att huvudförhandling inte behövs. Det kan dessutom förekomma,att hovrätt på grund av bestämmelser i annan författning än RB får avgöra vissamål utan huvudförhandling. Brottmål får enligt 51 kap. 21 § RB avgöras efterföredragning, om talan av åklagaren förs endast till den tilltalades förmåneller om talan, som förs av den tilltalade, har biträtts av åklagaren. Mål kanvidare avgöras efter föredragning, om underrätten har frikänt den tiUtaladeeller har eftergett påiöljd för brottet eller har funnit honom vara fri frånpåföljd på grund av själslig abnormitet eller har dömt honom till böter ellerfällt honom tUl vite och det inte i hovrätten förekommer någon anledning attdöma till svårare straff eller till annan påföljd. Allmänt gäller att huvudförhandling inte behövs i fråga omsådana Prop.1975/76; 153 17 avgöranden som inte avser själva saken, dvs. avskrivnings-och avvisningsbeslut samt beslut under rättegången. De mål som kommer in till hovrätt fördelas på rotiar. Påvarje avdelning skall samtliga ledamöter utom ordföranden inneha en rotel.Ledamot som innehar rotel har att som referent i de mål som tilldelats rotelnleda målens beredande och delta i deras handläggning och avgörande. Sedan ettmål tilldelats en rotel, tas det om hand av en fiskal eller fiskalsaspirant påavdelningen. Denne företar under rotelinnehavarens (referentens) ledning enförberedande granskning av målet. Han undersöker bl.a. om part bör föreläggasatt förtydliga eller fullständiga fullföljdsinlaga eller förete fullmakt ellerom det finns anledning att avvisa målet. Vidare ser han till att övriga frågorsom kräver omedelbar åtgärd blir behandlade samt att övriga förberedandeåtgärder vidtas. Referenten tar slutligen i samråd med fiskalen ställning tillom målet skall avgöras på handlingarna eller sättas ut till huvudförhandling. Mål som skall avgöras på handlingarna föredras av fiskaleller fiskalsaspirant om inte det på grund av målets beskaffenhet eller eljestföreligger särskilda skäl att målet skall föredras av ledamot. Föredragandensätter i allmänhet upp förslag till dom eller beslut före föredragningen. Efterderma hålls överläggning och beslutas preliminärt domen eller beslutet. Sedanlänmas målet över till referenten, som har att kontrolläsa handlingarna i måletoch justera fiskalens eller aspirantens förslag. Förslaget till dom ellerbeslut cirkulerar därefter mellan övriga ledamöter. Inte sällan hålls nyöverläggning. Vid cirkulation eller vid fortsatt överläggning tar ledamöternaslutlig ställning. Därefter meddelas dom eller beslut. Detta skaU i allmänhetske från det målet föredragits för avgörande. 1 huvudförhandlingsmål avgör fiskalen i samråd referenten,vilka som skall kallas till huvudförhandlingen och när deima skall äga rum. Itveksamma fall tas frågan upp med ordföranden eller avdelningen. Om särskild sessionsplaninte finns, bestäms tiden för huvudförhandlingen efter samråd med ordföranden.Kallelser utfärdas av kanslipersonalen. Fiskalen upprättar en s.k.huvudförhandlingspromemoria, som bl.a. innehåller en redogörelse förförekommande rättsfrågor och hänvisningar till litteratur och rättsfall. Vidareupprättar fiskalen ett förslag till s.k. rubrik, som skall granskas avreferenten. Handlingarna tillställs ledamöterna före förhandlingen. Aktenlämnas till referenten, som granskar den närmare före huvudförhandlingen.Övriga ledamöter läser före förhandlingen endast de överlänmade handlingarna.Efter huvudförhandlingens slut hålls överläggning. 1 mindre komplicerade målbeslutas och avkunnas domen genast. 1 annat fall tar ledamöterna vid dennaöverläggning preliminärt ställning till utgången. Det beslutas att dom skall meddelas viss senare dag, i allmänhet . sker ytterligare överläggningar och studier av målet. Expediering av dom eller beslut ombesörjs av hovrättens kanslipersonal. 2 1975/76. Prop.1975/76:153 18 De grundläggande bestämmelserna om kammarrätt finns ilagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Närmare bestämmelser omorganisation och verksamhet finns i kammarrättsinstmktionen (1975:515).Beträffande förfarandet firms de huvudbestämmelserna i förvaltningsprocesslagen(1971:291). Kammarrätt prövar besvär i förvaltningsärenden där dettaär särskilt föreskrivet (8 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Detfinns tre kammarrätter: kammarrätten i , kammarrätten i ochkammarrätten i (1 §). Förslag om inrättande av ytterligare enkammarrätt har lagts fram i prop. 1975/76:100 bil. 4 s. 57. Kammarrätt är deladi avdelningar, var och en bestående av president eller kammarrättslagman somordförande och minst två kammarrättsråd, varav en är vice ordförande (11 §).Kammarrätten är domför med tre ledamöter. Fler än fyra domare får inte sitta irätten. Vissa särbestämmelser gäller i fastighetstaxeringsmål (12 §). Förfarandet i kammarrätt är liksom i övrigaförvaltningsdomstolar i princip skriftligt. Muntlig förhandling får dock äga mmom det kan antas vara till fördel för utredningen (8 § förvaltningsprocesslagen).Sådan förhandling förekommer dock sällan. Det helt övervägande antalet målavgörs på handlingarna efter föredragning. Med de avvikelser som betingas avdet skriftliga förfarandet följer det inre arbetet i kammarrätt i huvudsaksamma former som i hovrätt. Målen föredras för avgörande av fiskal, fiskalsaspiranteller i den utsträckning kammarrätten bestämmer av rotel-innehavåren ellerannan ledamot. Ledamotsföredragning förekommer oftare i kammarrätt än ibovrätt. Förslag tUl dom eller beslut cirkulerar sedan som regel mellanledamöterna innan slutligt avgörande fattas och avgörandet meddelas. 2.2 Lekmäns deltagande i rättskipningen De aUmänna domstolarna. Tingsrätt består i brottmål enligt1 kap. 3 § RB av en lagfaren domare med nämnd. Kan huvudförhandlingen i måletberäknas pågå mera än får dock två lagfarna domare och nänmd sittai rätten. I nämnden sitter fem nänmdemän. I omfattande mål får sex nämndemändelta. Inträffar förfall för nämndeman sedan huvudförhandling har påbörjats,är rätten domför med fyra i nämnden (1 kap. 4 §). Vid huvudförhandling i mål ombrott för vilket inte är stadgat svårare straff än böter är dock tingsrätt domförmed endast en lagfaren domare. I tvistemål består tingsrätt enligt huvudregeln av treeller högst fyra lagfarna domare (I kap. 3 §). Vid s.k. särskildhuvudförhandling i vissa familjerättsliga tvistemål deltar dock nämnd även itingsrätt. Detta är fallet i äktenskaps mål, boskillnadsmål och mål rörandebodelning liksom i mål angående familjerättsligt underhåll, äktenskaplig börd, vårdnad. Prop.1975/76:153 19 umgängesrätt och omyndighetsförklaring eller hävande avomyndighetsförklaring samt faderskap till barn utom äktenskap.Sammansättningen är i dessa fall densamma som vid huvudförhandling i brottmålbortsett från att någon möjlighet att låta två juristdomare ingå inte finns här(15 kap. 29 och 30 §§ , 20 kap. 36 § samt 12 §lagen 1%9:618 om fastställande av faderskap till barn utom äktenskap). Omtvistemål avgörs på annat sätt än efter särskild huvudförhandling, t.ex. efterhuvudförhandling i förenklad form, avgörs målet av en lagfaren domare. Domarutredningensbetänkande innehåller vissa uppgifter om tillämpningen av olika sammansättningsformer.1 tingsrätterna avgjordes sammanlagt 57.090 tvistemål och 89.245brottmål. Av dessa avgjordes 15.525 tvistemål och 78.847 brottmål efterhuvudförhandling. 9.027 av tvistemålen var av familjerättslig natur. 1 1.140tvistemål och 58.374 brottmål medverkade nämnd vid avgörandet. I fråga omomröstning i brottmål finns regler i 29 kap. RB. När nämnd har säte i rättenskall ordföranden först säga sin mening och därefter inhämta nämndens (1 §).Vid meningsskiljaktighet mellan nämnd och ordförande gäller nämndens mening, omminst fyra nämndemän eller, då i nämnden endast är fyra, minst tre nänmdemän ärav samma mening om både domskälen och domslutet. I annat fall gällerordförandens mening. Särskilda omröstningsbestämmelser finns för det fallet atttvå lagfarna domare ingår i rätten (3 §). Nämndens rösträtt brukar betecknassom kollektiv, eftersom nänrmden endast som grupp kan diktera avgörandet. I denpraktiskt viktigaste situationen nämligen att två meningar står mot varandrainnebär omröstningsbestämmelserna i sak detsamma som om individuell rösträtthade gällt med utslagsröst för ordföranden. Nämndeman har rätt att fåskiljaktig mening antecknad men är inte skyldig att låta anteckna sådan mening.När nämnd deltar vid avgörande av tvistemål gäller motsvarandeomröstningsbestämmelser. När rätten har juristkollegial sammansättning i brottmåli överrätt och i tvistemål gäller individuell rösträtt. I vissa mål har tingsrätt en sammansättning, som avvikerfrån vad som har sagts . 1 tryckfrihetsmål prövas frågan om skrift ärbrottslig av en jury bestående av nio lekmän (12 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen).Rätten utgörs av tre lagfarna domare. När tingsrätt dömer somfastighetsdomstol, består den normalt av två lagfarna ledamöter, en teknisktsakkunnig ledamot benämnd fastighetsråd och två nänmdemän. 1 mål om arrende,hyra, bostadsrätt eller tvångsförvaltning av bostadsfastighet består dockfastighetsdomstolen i princip av två lagfarna ledamöter och tre nämndemän (3 §lagen 1974:l064omdomstolari fastighetsmål). Tingsrätt består, när den utgörvattendomstol, vanligen av en lagfaren domare, en teknisk ledamot och två nänmdemän(11 kap. 2 § vattenlagen 1918:523). 1 fastighetsdomstol och vattendomstol gäller individuellrösträtt för alla som deltar i avgörandet. För att en skrift skall ansesbrottslig i tryckfri- Prop.1975/76:153 20 hetsmål fordras att minst sex jurymän är ense om detta. Delagfarna ledamöter som ingår i tingsrätt vid förhandling inför jury kan dockfrikänna den tilltalade eller hänföra brottet under mildare straffbestämmelseän den som juryn har tillämpat. Nämndemän ingår inte i vare sig hovrätts eller högstadomstolens sammansättning. Länsskatterätt och länsrättbestår av ordförande och nänmdemän. Rätten är i allmänhet domför medordförande och tre nänmdemän. Fler än fyra nämndemän får inte tjänstgöra irätten. Fastighetstaxeringsrätt består av ordförande, värderingstekiuskaledamöter och nämndemän och är domför med ordförande, en värderingstekniskledamot och två nänmdemän (5 § lagen 1971:52 om skatterätt,fastighetstaxeringsrätt och länsrätt). Nänmdemännen har individuell rösträtt.Skatterätt och länsrätt är domför utan nämndemän i ej ringa omfattning. /73 avgjordes enligt domarutredningens betänkande avlänsskatterätterna 121.199 mål med och 39.747 mål utan nämnd samt avlänsrätterna 12.902 mål och med 11.785 mål utan nänmdemän. Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter i samtligamål utom fastighetstaxeringsmål. Fler än fyra får inte sitta i rätten (12 § lagenom allmänna förvaltningsdomstolar). Nänmdemän finns inte vid kammarrätterna. 1vissa fastighetstaxeringsmål skall förutom tre lagfarna ledamöter delta tvåsärskilt utsedda ledamöter, som skall vara förfarna i praktiska värv och ha godkärmedom om fastighetsförhållandena i allmänhet. 1 regeringsrätten förekommer inte vare sig särskildatekniskt sakkunniga ledamöter eller nämndemän. Angående medverkan av lekmän i andra instans i vissafrämmande länder kan nämnas följande. I deltar lekmän i lagmansretten. I brottmål prövassålunda skuldfrågan av en jury bestående av tio lekmän (lagretten). 1tvistemål kan på parts begäran eller om rätten finner det erforderligttillkallas två-fyra lekmannadomare, "domsmenn". Det är mycket sällansom sådana domsmenn tillkallas. 1 medverkar lekmän vid prövning avbrottmål i landsretten. 1 överklagade brottmål, beträffande vilka i under-rettenhar deltagit lekmannadomare, utgörs sammansättningen av tre juristdomare och trelekmannadomare, "domsmaend", vilka har individuell rösträtt. När landsretdömer i brottmål i första instans avgörs skuldfrågan av en jury bestående avtolv lekmän, naevninger, vilka även deltar i straffbestänmingen. Lekmän deltarinte i hovrätt i . Vid överprövning av mål i , ochEngland medverkar inte lekmän. Detta är inte heller fallet vid federal appellationsdomstoli . Prop.1975/76:153 21 3 förslag angående lekmän i överrätt En utförlig redogörelse för tidigare förslag som rörfrågan om lekmannamedverkan i hovrätt finns i domstolskommitténs betänkande (SOU1%9:41) Fullföljd av talan (s. 93). diskuterade 1926 avgivnabetänkande (SOU 1926:31-33) utföriigt frågan om lekmäns medverkan irättskipningen. Kommissionen ansåg att nänmd borde delta i hovrätt vidhandläggning av brottmål, där fråga kunde uppstå om att döma till straffarbeteeller fängelse . Nänmdemärmen skulle vara fem. 1handläggningen av dessa brottmål skulle dessutom delta tre lagfarna domare. 1931:80 angående huvudlinjerna för enrättegångsreform föreslogs att nänmd skulle införas i hovrätt i grövrebrottmål. Till stöd härför framhölls, att rättskipningen i dessa mål rördemedborgarens mest oförytterliga rättigheter och att det var angeläget, attallmänheten genom sina målsmän tog del i dömandets ansvar och därigenom fickförtroende för domstolens sätt att fullgöra sin maktpåliggande och ömtåligauppgift. I stannade kamrarna i olika beslut i nämndfrågan varförförslaget om närrmd i hovrätt föll. Processlagberedningen (SOU 1938:43 och 44) fann inte skälatt föreslå införande av nänmd i hovrätt och något sådant förslag togs inteheller in i prop. 1942:5 genom vilken förslag till RB förelades . avvisade för sin del tanken på nänrmd ihovrätt. hänvisades till att nänmd i hovrätt vid samverkan med ettjuristkollegium aldrig kan få samma ställning och inflytande som i underrättsamt att medverkan av nämnd i hovrätt är förenad med stora praktiskaolägenheter. 1971:45 uttalades att skäl kan anföras för en lekmannarepre-sentationi hovrätt, även om lekmännens inflytande i hovrätt inte är av samma betydelsesom i underrätt. Å andra sidan är åtskilliga praktiska svårigheter förenade medmedverkan av nänmd i hovrätt. Under alla förhållanden ansågs inte ställningkunna tas till frågan om lekmannainflytande i hovrätt på grundval avkommitténs förslag. Ytterligare utredning var erforderlig. För kammarrätternas del kan nämnas följande förslag. förde i sitt betänkande (SOU 1%3:72)Nykterhet i trafik fram tanken på medverkan i körkortsmål av trafiksakkunnigalekmän i kammarrätt, om dessa mål skulle komma att handläggas där. Kommitténansåg dock att skälen för lekmannamedverkan i dessa mål i kammarrätt varsvagare än de skäl som talade för lekmannamedverkan på länsstyrelseplanet. yttrade i sitt betänkande (SOU1966:70) Förvaltningsrättskipning att det inte kunde bestridas att det kundevara av värde för rättskipningen i körkortsmål, om särskild trafiksakkunnigapersoner deltog vid målens behandling i kammarrätt. 1975/76:153 22 dock böra avstå från att föreslå medverkan av lekmän ikörkortsmålen. Däremot föreslog kommittén att i barnavårds- och alkoholistmålskulle i kammarrätt ingå två sakkunniga ledamöter vid sidan av de trejuristledamöterna. Därvid framhölls bl.a. att endast få av kammarrätternasledamöter kunde under förväntas besitta erfarenhet avsocialt arbete. 1971:30 med förslag tUl förvaltningsrättsreformavvisades dock tanken på att ge kammarrätt särskild sammansättning förhandläggning av vissa mål. En domstol av kammarrätts typ borde tillförassakkunskap i samma former, oavsett vilket specialområde det var fråga om. Dettaborde ske i form av att särskild sakkunnig utom domstolen anlitades, varsutlåtande part givetvis måste få ta del av och bemöta. Speciella utredningar isocialt och medicinskt hänseende borde helst göras redan på länsstyrelseplanet. Utredningen erinrar inledningsvisom att lekmän sedan gammalt har deltagit i rättskipningen i vårt land. Nänmdenvid de allmänna underrätterna fyller en viktig uppgift och kan sägas habidragit till att bevara och fördjupa allmänhetens förtroende för domstolarna.Lekmän har av ålder deltagit även i avgöranden på beskattningsrättens område, t.ex.i taxeringsnänmd, i prövningsnämnd och i skatterätt. Utredningen konstaterar att utvecklingen i samhället gårmot att lekmannainflytande ges utrymme inom allt fler områden. Som ocksåriksdagen har uttalat är detta allmänt sett värdefullt både för demokratin ochför frågornas allsidiga belysning. Från principiell synpunkt kan dock skälanföras både för och emot ett lekmannainflytande i hovrätt och kammarrätt. Deskäl som brukar anföras till förmån för lekmannainflytande i domstolarna ärmindre framträdande i överrätt än när det gäller underrätt. Därtill kommer depraktiska svårigheter som är förenade med att låta lekmän medverka. Sådanauppkommer vid planläggning av föredragning eller huvudförhandling, särskilt ifråga om mål som fordrar brådskande handläggning. Vidare försvåras fortsattaöverläggningar i målen på annan dag än då målet har handlagts. Sådanaöverläggningar är ofta nödvändiga i hovrätt och kammarrätt med hänsyn till ijeskaffenbetenav målen i dessa domstolar. Lekmannamedverkan medför även ökade kostnader. Det är givet att de praktiska olägenheterna liksomkostnadsaspekterna måste beaktas när lekmaimafrågan övervägs, fortsätter utredningen.Man bör emellertid akta sig för att tillmäta de praktiska olägenheterna alltförstor betydelse. Det är dessutom antagligt, att svårigheterna överskattas ibörjan. Under alla förhållanden finns det skäl att anta att olägenheterna efterhand kan bemästras. Kostnaderna för lekmäns medverkan har inte heller störrestorleksordning. Frågan huruvida lekmän bör delta i den dömande Prop.1975/76:153 23 verksamheten eller ej bör därför i första hand besvaras medutgångspunkt från principiella hänsynstaganden. Om lekmän anses böra ingå ihovrätt och kammarrätt kan däremot praktiska, organisatoriska och ekonomiskasynpunkter få avgörande betydelse när det gäller att bestämma omfattningen av lekmannadeltagandet.Enligt utredningen gäller det således i första hand att väga principiella skälför och emot en lekmaimamedverkan i hovrätt och kammarrätt. Utredningen påpekar att vad som i den allmänna debattenfrämst brukar anföras som skäl för ett lekmannainflytande inom olika sektorerav samhällslivet är krav på insyn och kontroll samt medbestämmanderätt. Ettskäl som vid sidan härav brukar åberopas i fråga om lekmannamedverkan i domstolär att lekmännens deltagande ger domstolen ökade möjligheter att fatta riktigaavgöranden. När detgäller utövandet av den dömande verksamheten finns i vårt land en rad garantiertill skydd för den enskilde mot olika former av rättsövergrepp. 1 förhållandetill regering och riksdag intar domstolama en oberoende ställning. Domarna skalli sin yrkesutövning döma efter lag eller atman författning. Tillsynen över attdetta sker utövas av JK och av genom dess ombudsmän. En verksamkontroll av domarmaktens utövning ligger dessutom i domstolsförhandlingarnasoffentlighet och medborgarnas tillgång till domstolamas domar, protokoll ochövriga handlingar. I vårt land torde av bl.a. dessa orsaker domstolama åtnjutaallmänhetens förtroende oberoende av om lekmän deltar i dömandet eller inte.Främst beror naturligtvis detta förtroende på domstolarnas sätt att fullgörasina åligganden. När det just gäller frågan huruvida likväl hovrätterna ochkammar-rättema bör tillföras lekmän kan det emellertid enligt utredningenhävdas att den insyn lekmärmen får i domstolsarbetet är ägnad att förebyggaeventuellt uppkommande misstankar hos allmänheten om bristande objektivitet ochom klasstänkande o.d. i dömandet. En medverkan av lekmän i rättskipningenockså i hovrätt och kammarrätt kan komma att ytterligare stärka allmänhetensförtroende för dömandet, även om deras deltagande i och för sig inte skulleleda till en säkrare och bättre rättskipning. Betydelsen av en sådan insyn fårdärför inte underskattas. Vad angår lekmännens inverkan på själva rättskipningenkonstaterar utredningen att lekmännens förmåga att tillföra domstolenerfarenheter och synpunkter som främjar en god prövning skiftar efter målenskaraktär. De värden som lekmätmen fömtsätts tillföra domstolen är vid sidan avorts- och personkännedom främst allmän livserfarenhet och kännedom om skildaområden av det praktiska livet. Ändamålet med lekmannamedverkan är däremot inteatt tillföra domstolen sakkunskap av specialistkaraktär. Sådan sakkunskap får istället tillgodoses genom anlitande av särskilda sakkunniga. Betydelsen av attfå orts- och personkäimedom företrädd i domstolen anses f .ö. numera inte såbetydelsefull som . Prop.1975/76:153 24 att lekmännens erfarenheter och kännedom från detpraktiska livet kan inverka och att allmänt rådande värderingar blandmedborgarna kommer till uttryck genom lekmännen. Uppenbart är att det är tillfördel för rättskipningen att så mycket som möjligt av allmänna erfarenheteroch kunskaper tillförs domstolarna. Utredningen anför vidare att domstolen vid prövningen avett mål regelmässigt ställs inför uppgiften dels att söka klarlägga de faktiskaomständigheterna i målet, dels att på dessa tillämpa rättsreglerna. Bevisvärderingsfrågorlämpar sig i många fall för ett lekmarmabedömande. Främst gäller detta ibrottmål och mål rörande administrativa frihetsberövanden. Även omyrkesdomaren genom sin rutin i allmänhet har större möjligbeter än lekmarmadomarenatt komma till en objektivt riktig bevisvärdering, kan hans bedömning vinna i tiUförlitlighetgenom att prövas mot lekmarmadomarens på praktiska erfarenheter grundadeuppfattning. Som exempel på andra frågor där en medverkan av lekmän är lämplig närrmerutredningen val av påföljd i brottmål och liknande frågor. Utredningen framhåller att rättsfrågor i allmänhet inteligger lika väl till för lekmannamedverkan. Detta gäller särskiltspecialrättsliga områden men också fall där sakfrågan till mycket stor del ärberoende av kunskap om rättspraxis. 1 sådana fall kan lekmätmen inte i någonhögre grad väntas bidra till avgörandet av målet. Lekmannen kan dock vara ettnyttigt komplement till yrkesdomaren även i vissa rättstillämpningsfrågor.Utredningen erinrar i sammanhanget om ett uttalande av processkommissionen (SOU1926:31 s. 86) att den lagfarne domaren med sinne för nödvändigheten av attlika fall behandlades lika kunde vara benägen att förbise skiljaktigheter i deenskilda fallen och lägga väl mycken vikt vid generaliseringssynpunkten. Lekmaimadomarenvar däremot gärna böjd att anlägga ett mera individualistiskt betraktelsesätt,vilket kunde främja en rättskipning efter den naturliga billighetens grundsats. En invändning mot lekmannamedverkan i hovrätt ochkammarrätt är, anför utredningen, att det där inte finns någon lekmannatraditionmedan däremot målen i första instans till stor del handläggs av yrkesdomare mednämnd. Tyngdpunkten i rättskipningen ligger dessutom i första instans. Det alltövervägande antalet mål stannar i underrätt. 1 överrätt intar också rättsfrågornaen mer framskjuten ställning.