prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Det kan här ofta vara fråga om företagare som trots ivriga ansträngningaroch betydande personliga uppoffringar av skilda slag inte lyckas undgå attkomma på obestånd. Orsakerna härtill kan skifta från fall till fall. Felaktigakalkyler, bristande erfarenheter, otillräckliga resurser, alltför snabbexpansion liksom överdriven optimism eller rent oförstånd är endast någraexempel på sådana orsaker. Det är heller inte ovanligt att en företagare somvid en nedgång i lönsamheten t.ex. på grund av tillfälliga avsättningssvårigheterkommer på obestånd likväl fortsätter sin rörelse i hopp om förbättradekonjunkturer bl.a. av omtanke om de anställda. Bestämmelserna om mannamån motborgenärer har vidare ansetts kunna drabba t.ex. en rörelseidkare som införförestående konkurs fullgör betalningsskyldighet 1975/76: 82 75 somi och för sig framstår som angelägen från samhällets synpunkt, såsom när detgäller inbetalning av preliminär skatt för anställda. Det bör också beaktas i andra näraliggande sammanhang har vidtagit åtgärder för att inriktabrottsbekämpningen på den grövre kriminaliteten. Ett exempel härpå erbjuderskattebrottslagen (1971:69). Genom den har vissa oaktsamma förfaranden somförut ansågs straffbara avkriminaliserats, medan möjligheter har skapats förett mer effektivt beivrande än tidigare av den allvarliga brottsligheten. Närman överväger en reform på förevarande område torde man inte kunna undgå attfästa rätt stort avseende vid de utredningsekonomiska synpunkterna.Gäldenärsbrotten tillhör, möjligen bortsett från bokföringsbrottet, de brottsom generellt sett erbjuder de största svårigheterna i utredningshänseende.Utredningarna anses i regel vara synnerligen tidskrävande och besvärliga. Vidbrott av den allvarligaste typen, oredlighet mot borgenärer, kan detvisserligen ibland vara fråga om klart avgränsade förfaranden som vadbeträffar utredningens omfattning och svårighetsgrad kan jämställas med vissaförmögenhetsbrott av bedrägeri-eller förskingringstyp. De största svårigheternai förevarande hänseende vållas emellertid av det övervägande antalet fall somgäller misstanke om vårdslöshet mot borgenärer, särskilt sådan vårdslöshet sombestår i att gäldenären har fortsatt rörelse under förbrukande av avsevärdamedel utan motsvarande nytta för rörelsen och därigenom framkallat ellerförvärrat obestånd. Utredningen måste här inriktas på flera olika punkter. Detgäller till en början att klargöra inte bara medelsförbrukningens Omfattningutan också om förbmkningen har varit till nytta för rörelsen eller ej. Det ärvidare av särskild vikt att utreda i vad mån medelsförbmkningen haft inverkanpå gäldenärens obestånd. Gällande rätt uppställer nämligen här ett krav pådirekt orsakssamband, dvs. den vårdslösa åtgärden skall i och för sig ochalltså inte endast i förening med ytterligare omständigheter ha framkallatefier förvärrat obeståndet. Dessa frågor kräver inte sällan en vanskligekonomisk bedömning, vilken i sin tur ofta förutsätter tillgång till ettmycket vidlyftigt material som i regel inte kan tas fram enbart frångäldenärens egen bokföring och övriga handlingar. Det blir i sådana fallnödvändigt att från andra håll införskaffa uppgifter om förfallna skulder,betalningsförelägganden, växelprotester, utmätningsförsök m.m. När det gällervärderingen av tillgångarna i ett företag av inte helt obetydlig omfattning ochden ekonomiska analysen av företagets ställning måsteofta särskilda sakkunniga anlitas. Det är givet att förundersökningarna undersådana förhållanden ställer stora krav på tid och resurser både hos polis- ochåklagarmyndigheter. RÅ har i denna del upplyst att arbetet med ärenden angåendegäldenärsbrott genomsnittligt har beräknats ta avlänsåklagarnas tid i anspråk. Behovetav tid och resurser för utredningen av gäldenärsbrott gör sig 1975/76: 82 76 särskiltstarkt gällande i polisens arbete. Utredningsmannen måste ha specialkunskaperoch ingående praktisk erfarenhet. Som regel kan endast högt kvalificeradpolispersonal tas i anspråk för utredningar av detta slag. Fönmdersökningenbinder utredningsmannen , ofta . Vanligen har endastde större och medelstora polisdistrikten resurser för att klara av utredningarav denna typ. De mindre distrikten får i allmänhet anUta hjälp från annat håll.Det är inte ovanligt att en långvarig utredning utmynnar i att brott inte kanstyrkas. Dessa förhållanden får till följd att lagföringen ide fall då brott anses föreligga ofta äger rum efter gärningen. Ocksåför domstolarna utgör mål om gäldenärsbrott en inte obetydlig belastning. Detvidlyftiga bevismaterial som i allmänhet förekommer medför att huvudförhandlingi sådana mål ofta tar i anspråk. Det är framför allt två frågor som får aktualitetmot bakgrund av de allmänna synpunkter som sålunda har redovisats. I förstahand bör sålunda undersökas om rekvisiten i fråga om gäldenärsbrotten f.n. ärutformade på ett ändamålsenligt sätt. Vidare bör övervägas om den absolutaåtalsplikten på förevarande område bör bibehållas fullt ut. 7.2Kausalitetskravet vid oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer Vid de överväganden som gjordes årsstrafflagsreform framhöll straffrättskommittén beträffande gäldenärsbrotten(SOU 1940:20 s. 211) att en viss skillnad förelåg mellan dessa å ena sidan ochtrolöshetsbrotten å den andra. Kommittén anförde som exempel att den som harfått egendom i sin besittning med skyldighet att utge egendomen eller redovisaför denna gör sig skyldig till förskingring inte bara i det fallet att hanunderlåter att på den bestämda tidpunkten fullgöra sin skyldighet. Han anses hagjort sig skyldig till straffvärd gärning som innebär skada för denberättigade redan om han framkallar risk för att han inteskall bli i stånd att fullgöra sin skyldighet. När det gäller en gäldenärsförpliktelser gentemot sådana borgenärer som inte har en redovisningsfordraneller annan särskilt kvalificerad rätt kan man emellertid enligt kommittén inteställa upp så stränga krav på den förpliktade. För att en gäldenär skall ansesha gjort sig skyldig till straffvärd kränkning av sina borgenärers intressenbör enligt kommittén fordras att det konstateras att gäldenären inte kan betalaskuld på förfallodagen. För ansvar ställde kommittén därför upp det kravet attgäldenären vidtagit en åtgärd som orsakat att han kommit på obestånd. Om hanredan före gärningen är på obestånd, fordras att hans obestånd har förvärratsgenom gärningen. Med det nu anförda hänger samman att det, enligtvad kommittén vidare utvecklade, för straffbarhet fordras att gärningen i ochför sig och således inte endast i förening med ytterligare åtgärder skall hafram- 1975/76: 82 77 Kommittén belyste i denna del sin tankegång med följande exempel. Omden som har . i tillgångar och . i skulder skänker bort . men därefter får en ytterligare skuld på . med följd att hankommer på obestånd, får han inte anses ha ådragit sig straffansvar genom gåvan,fastän han skulle ha varit solvent ora han hade behållit sinegendom. Detsamma skall enligt kommittén gälla också ifall exemplet ändras pådet sättet att han efter att ha gett bort beloppet om . kommer påobestånd genom att de återstående tillgångarna sjunker i värde. Straffbestämmelsema för oredlighet och vårdslöshetmot borgenärer fick sin nuvarande utformning på gmndval av de överväganden somsålunda gjordes av straffrättskommittén. För att någon skall kunna fällas tillansvar enligt 11 kap. 1 § första stycket eller 3 § första stycket fordrassålunda, i det fallet att gäldenären inte var på obestånd redan när handlingenföretogs, att gämingen har framkallat obeståndet. Härigenom uppställs ett kravpå direkt orsakssammanhang mellan gärningen och insolvenstillståndet. Något absolut krav på ett sådant orsakssammanhangtorde inte upprätthållas vare sig i finsk eller dansk rätt. Enligt de finskabestämmelserna om bankmttbrott förutsätts för straffbarhet att gäldenären harkommit i konkurstillstånd. Gäldenären kan under denna förutsättning fällas tillansvar bl.a. om han befinnes ha i avsikt att bereda sig själv eller någonannan person fördel på vissa särskilt angivna sätt undandragit borgenäremaegendom eller om han till sina personliga utgifter använt eller genom speleller liknande företag förlorat belopp som inte stått i skäligt förhållandetill hans ställning och tillgångar. Ätt konkursen har framkallats avgäldenärens handlingssätt fömtsätts inte. Den danska bestämmelse omskyldnersvig som här närmast är aktuell (283 § första stycket mom. 3 i denborgerliga straffeloven) riktar sig mot gäldenär som för att skaffa sig ellerannan obehörig undandrar borgenärerna eller någon av dessa egendomgenom vissa angivna åtgärder. Det är här fräga om falska förespeglingar,döljande av egendom, betydande gåvor, oproportionerlig förbmkning, försäljningtill underpris, betalning eller ställande av säkerhet för skuld som inte ärförfallen eller annan liknande handling. I regel anses visserligen baradispositioner som i tiden ligger nära ett hotande ekonomiskt sammanbrott elleren förestående specialexekution kunna bestraffas enligt lagmmmet. Någon bestämdtidsgräns uppställs emellertid inte i lagen. Det anses inte heller kunna krävasatt gäldenären var insolvent vid tillfället eller att han gjorde sig insolventgenom att företa åtgärden. I överensstämmelse härmed krävs på den subjektivasidan endast att gäldenären är medveten om att han genom transaktionen görborgenärernas rätt osäker (eller mera osäker än den var förut, jfr. Hurvfitz, Dendanske kriminalret, Speciel del, 1955, s. 440-41). 1975/76: 82 78 som straffbarheten vid gäldenärsbrottutvidgades i väsentliga avseenden genom reform, torde reformen i detavseende som berörts ha inneburit en begränsning av kriminaliseringen. Somtidigare har redovisats uppställdes i 23 kap. strafflagen för straffbarhet ettkrav på att gärningsmannen skulle ha försatts i konkurs. Något krav på attkonkursen skulle vara en direkt följd av gärningen fanns emellertid inte ilagen. Frihet från ansvar ansågs inte inträda om konkursen hade förorsakats avandra omständigheter, såsom "sjöskada, fiendens infall, eldsvåda ellerannan olycka, dertill gäldenären ej vållande varit". Allmänt ansågs dockatt något slags relation av saklig innebörd måste kunna ställas upp mellan åena sidan handlingen och dess verkan och å andra sidan konkursen. Förstraffbarhet krävdes enligt denna uppfattning att "gäldenärensförfaringssätt i sin mån inverkat på konkursen, så att densamma fått ett annatutseende, än eljest skulle hafva varit fallet". Den avgränsning av straffbarheten som i nu avsetthänseende gjordes vid reform bygger på grundsatsen att en gäming som,när den företogs, var ekonomiskt försvarlig inte sedermera får anses straffbartill följd av att de ekonomiska förhållandena har ändrats. Ätt denna principbör ligga till grund för kriminaliseringen på förevarande område synes i ochför sig vara befogat. Men principen synes inte med nödvändighet dra med sig ettkrav på direkt kausalitet mellan gämingen och ett efterföljande obestånd.Detta krav kan i själva verket leda till egendomliga och från rationellasynpunkter svårförklarliga konsekvenser. Kravet synes medföra attfömtsättningarna för straffbarhet blir snävare än som i vissa fall kan ansesrimligt. Oredlighetsparagrafens gällande avfattning kansålunda få till följd att en gäldenär som visat stor hänsynslöshet gentemotborgenärerna ändå undgår straffansvar. En person i ekonomiskt trångmål somskänker bort eller på liknande sätt avhänder sig egendom av betydande värde kannämligen inte i alla lägen fällas till ansvar för oredlighet mot borgenärer,även om han genom transaktionen medvetet skapar en uppenbar risk för obeståndoch det sedan också visar sig att borgenärerna därigenom förorsakas skada. Föratt han skall kunna dömas för oredlighet krävs att det kan bevisas att han somen direkt följd av åtgärden har blivit insolvent. Så snart det inte kanuteslutas att någon efterföljande faktor, såsom exempelvis vikandekonjunkturer eller en i och för sig inte straffbar missbedömning av enaffärstransaktion, har bidragit till obeståndet, kan gäldenären gå fri, trotsatt han genom gåvan eller avhändelsen har framkallat en påtaglig fara för borgenäremaoch rent faktiskt skadcit dessa genom att minska dividenden för dem ikonkursen. Inte ens om det kan styrkas att obeståndet har utgjort en omedelbarföljd av gåvan eller avhändelsen är det säkert att gäldenären i en sådansituation 1Se , Om konkursförbrytelser enligt svensk rätt, 1888, s. 92, och ,Studier över strafflagen kap. 23, 1933, s. 102. 1975/76: 82 79 somnu avses kan dömas för oredlighet. Av allmänna principer följer nämligen attorsakssambandet mellan transaktionen och obeståndet skall omfattas av uppsåtfrån gäldenärens sida. Det är således inte tillräckligt att gäldenären klartinsett riskerna för att åtgärden kan leda till att han kommer på obestånd. Detkrävs ytterligare åtminstone att det kan antas att han skulle ha vidtagitåtgärden även om han hade varit säker på att den skulle som en direkt följdmedföra insolvens. Ett sådant antagande kan inte alltid göras. Kravet på direkt kausalitet leder också i praktikentUl olägenheter från andra synpunkter. Det ställer nämligen mycket storaanspråk på den utredning som måste åberopas från åklagarsidan i mål av förevarandetyp. Det bidrar härigenom till att försvåra utredningarna och förlänga den tidsom förflyter innan lagföring kan komma till stånd. Som sagts synes man böra hålla fast vidden grundläggande tanken att en handling som var ekonomiskt försvarlig när denföretogs inte skall leda till straffansvar på gmnd av efterföljandeomständigheter. Denna princip synes emellertid inte genombrytas, om man som ettalternativt rekvisit till att en handling som avses ill kap. 1 § skallframkalla obestånd låter straffbestämmelsen omfatta även fall då handlingen skaparen uppenbar fara för att obestånd skall inträda. Uppställandet av ett sådant alternativt rekvisitskulle nära ansluta lill en reform på förevarande område som f. n. övervägs iFörbundsrepubliken . 1972 framlagt förslag (Entwurf einesEinfiihmngs-gesetzes zum Strafgesetzbuch ) går nämligen ut påatt straffansvar för "Bankrott" skall inträda så snart gäldenärengenom oredliga eller vårdslösa handlingar av närmare angiven beskaffenhetäventyrar borgenärernas rätt. Något krav på kausalitetssammanhang mellangämingen och ett efterföljande obestånd ställs alltså inte upp. Det bör dockanmärkas att det enligt förslaget förutsätts att gäldenären har försatts ikonkurs eller inställt sina betalningar för att straffbarhet skall inträda. Genomatt föreskriva straffansvar för gäldenär som förstör eller ger bort egendom avbetydenhet redan i det fallet att handlingen skapar en uppenbar fara förobestånd överger man gmndsatsen att den straffbara gärningen skall stå i direktorsakssammanhang till ett efterföljande obestånd. Det synes emellertid knappastkunna hävdas att en utvidgning av kriminaliseringen i denna riktning ställeralltför stränga krav på gäldenärerna. Det är här fråga endast om vissa mycketspeciella åtgärder som är ägnade alt undandra borgenärema egendom. För ansvarförutsätts vidare att åtgärden har vidtagits uppsåtligen. Införs ett rekvisitav det slag som har berörts, kommer kravet på uppsåt att omfatta även attåtgärden skapar en uppenbar fara för obestånd. Inte heller när det gällersådana handlmgar som är att Jämställa med förstörelse eller bortgivande, såsomunder vissa förutsättningar försäljning till underpris eller 1975/76: 82 80 ingåendeav förbindelse mot otillräckligt vederlag, kan det rimligen anses att denna kriminaliseringgår för långt. En åtgärd av sådant kvalificerat slag som fömtsätts ioredlighetsparagrafen kan givetvis aldrig vara ekonomiskt försvarlig, om denleder till en uppenbar fara för borgenärema. En betydelsefull begränsning avstraffbarheten ligger också i det krav som ställs upp på att åtgärden skallavse egendom av betydenhet. Ett införande i oredlighetsparagrafen av ett nyttrekvisit av det slag som här har diskuterats kan möjliggöra samhällsingripandevid vissa särskilt allvarliga fall av åsidosättande av borgenärsintressen. Detmedför också påtagliga fördelar från utredningssynpunkt. Utredningarna kan imånga fall begränsas till omfattningen i förhållande till vad som är vanligtnär det i anledning av inträffad konkurs gäller att styrka det direktasambandet mellan den aktuella dispositionen och obeståndet. I det fallet att gäldenären dågärningen företas redan är på obestånd inträder enligt gällande rättstraffbarhet så snart obeståndet förvärras genom gämingen. I en sådansituation synes inte något behov föreligga av ett alternativt rekvisit av deninnebörd som har förordats i det föregående. Kriminaliseringen träffar redanf. n. de fall då gäldenären genom den särskilt kvalificerade åtgärd som är ifråga har försämrat sin förmögenhetsställning, såvida de i förevarande lagrumuppställda betingelserna i övrigt är för handen. Under åberopande av vad som sålunda anförtsföreslås en ändring av 11 kap. 1 § första stycket BrB av innebörd att ävenframkallande av en uppenbar fara för obestånd blir straffbelagt. Rörande dennärmare innebörden av förslaget hänvisas till specialmotiveringen. Vissa skäl kan tala för att en ändring av sammainnebörd som sålunda föreslås beträffande oredlighet mot borgenärer genomförsäven i fråga om vårdslöshet mot borgenärer enligt 11 kap. 3 § första stycketBrB. Härigenom skulle man underlätta åklagarens bevisbörda på ett sätt som ioch för sig kan öka utsiktema att komma tillrätta med vissa fall avoansvarighet gentemot borgenärsintressen. En sådan utvidgning avkriminaliseringen i fråga om vårdslöshetsfallen torde emellertid kunna ledatill en betydande osäkerhet i tillämpningen och skulle därtill i praktikenalltför nära gränsa till ett straffbeläggande redan av oförmågan att betala. Avdessa skäl synes utvidgningen böra begränsas till oredlighets-fallen. 7.3Åtalsprövningsregel vid vårdslöshet mot borgenärer Genom en utvidgning av rekvisiten för oredlighetmot borgenärer i det hänseende som föreslagits i föregående avsnitt ökar manmöjligheten att komma åt vissa mera allvarliga fall av åsidosättande avborgenärsintressen. Det är emellertid angeläget att man också sökerskapa garantier för att rättsväsendets resurser inte behöver tas i alltförstort Prop.1975/76: 82 81 anspråk på grund av gäldenärsbrott av jämförelsevislindrig art. F. n. väcks i mycket stor utsträckning åtal för vårdslöshet motborgenärer som inte resulterar i mera ingripande åtgärder från samhällets sidaän villkorlig dom. Detta förhållande samt de tids- och personalkrävande utredningarnavid brott av denna typ motiverar att man överväger vilka möjligheter som kanfirmas att avgränsa kriminaliseringen till de fall beträffande vilka det frånsamhällets synpunkt föreligger störst intresse av alt lagföring kommer tillstånd. harkriminalpolitiken i ökad utsträckning inriktats på att söka begränsa utrymmetför straffrättsliga ingripanden när det gäller sådana beteenden som anses böratillmätas lågt straffvärde. Av-kriminaliseringen har rättsligt sett tagit siguttryck i olika former. Man brukar tala om egentlig avkriminalisering, när enstraffbestämmelse helt upphävs, och skenbar avkriminalisering, när denstraffrättsliga reaktionen ersätts exempelvis av en administrativ påföljd. Entredje form är avkriminalisering på straff processuell väg som kan ske genombestämmelser om rapporteftergift eller möjlighet för åklagare att underlåtaåtal. Som framgår av redogörelsen i detföregående har det i olika sammanhang förts fram krav på en mer eller mindrelångtgående avkriminalisering när det gäller vårdslöshet mot borgenärer.Debatten har här gällt den form av vårdslöshet som avses i 11 kap. 3 § förstastycket BrB. Andra stycket i samma paragraf - som handlar om gäldenär som avgrov oaktsamhet förtiger tillgång vid beedigande av konkursbouppteckning elleri liknande sammanhang har sin motsvarighet i ett flertal bestämmelser frånandra områden, och det torde inte ha förts på tal att förfaranden av sådan artskulle lämnas utan reaktion. Första stycket i 11 kap. 3 § riktarsig mot gäldenär som fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medelutan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig påäventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annansådan åtgärd och som därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallareller förvärrar obestånd. Lagrummet behandlar således inte bara fall därframkallandet eller förvärrandet av obeståndet skett av grov oaktsamhet utanockså fall där det skett uppsåtiigen. Det torde kunna förutsättas att förslageni fråga om avkriminalisering inte avsetts ha den innebörden att fall avuppsåtligt framkallande av obestånd generellt skulle lämnas straffria. Isjälva verket kan det här vara fråga om ekonomisk kriminalitet av allvarligart. Gränsdragningen mellan uppsåtliga förfaranden som faller under 3 § ochsådana som avses i 1 § består i att till 1 § hänförts fall där gäldenärenframkallar eller förvärrar obestånd genom mera påtagliga åtgärder medan 3 §avser fall där samma effekt framkallas genom att gäldenären vidtar en åtgärdsom inte kan vare sig betecknas som benefik eller jämställas med ettförstörande av egendom. 6 1975176.1 saml. 1975/76: 82 82 sådantförhållande uppenbart att omständigheterna i det särskilda fallet ibland kanvara sådana att ett uppsåtligt förfarande som rättsligt faller under 3 §framstår som ett väl så allvarligt brott som om 1 § hade varit tillämplig. Förslagen om avkriminalisering får därför antas ihuvudsak ha tagit sikte på de fall där obestånd framkallats eller förvärrats avgrov oaktsamhet. Särskilt torde det vårdslöshetsfall som består i fortsättandeav rörelse ha stått i blickpunkten. Man har därvid bl. a. sagt att det för enföretagare är naturligt att fortsätta sin rörelse så länge det går, både förhans egen skull och för de anställdas. Det är därför hårt att begära av honomatt han på egen hand skall besluta sig för att inställa verksamheten vidäventyr av straff. Vidare har anförts att straffbestämmelsen fungerar så ipraktiken att någon lagföring inte kommer till stånd, om företagaren kommeröver krisen, t. ex. med hjälp av ny kredit eller ett konjunkturomslag. En radikal åtgärd i syfte att tillgodose kraven påavkriminalisering skulle vara att omformulera regeln i 11 kap. 3 § förstastycket på det sättet att endast uppsåtligt framkallande eller förvärrande avobestånd kommer att omfattas av straffbestämmelsen. En så långtgående ändringav bestämmelsen väcker emellertid starka betänkligheter. Redan det förhållandetatt ett grovt oaktsamt förfarande gentemot borgenärer är belagt med straff ochstämplas som ett brott av samhället torde i viss utsträckning ha positivaeffekter genom att utgöra ett tryck på rörelseidkare, som kommer i enekonomiskt ohållbar ställning, att inställa driften . Ett absolut krav påatt effekten av det straffbara förfarandet skall ha framkallats uppsåtligenskulle vidare medföra bevissvårigheter och hindra möjlighetema till lagföringäven i sådana fall då denna framstår som angelägen från samhällets synpunkt.Som förut anförts måste man alltid räkna med att det finns ett antal företagaresom inte är seriöst inriktade utan endast går in för att till varje pris få såstor ekonomisk som möjligt. Vissa förfaranden som präglas av storhänsynslöshet gentemot borgenärerna kan inte bestraffas som uppsåtliga brott.För att uppsåt skall anses föreligga räcker det inte att gäldenären klart inserrisken för att företaget skall gå omkull. Det krävs ytterligare åtminstone attdet kan antas att han skulle ha förfarit på samma sätt om han hade varit säkerpå att följden skulle bli att företaget kom på obestånd. Förhållandena är oftasådana att ett dylikt antagande inte kan göras. Erfarenheten visar över huvudtaget att det komplicerade system som utmärker det ekonomiska livet öppnarmånga möjligheter för illojala förfaranden där ett direkt eller eventuellt uppsåtkan vara svårt att styrka.