prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Att utredningen sålunda inte -vilkel nämns i direktiven som en tänkbar lösning - vill förorda en annan handläggningsform,motiveras främst av praktiska och processekonomiska skäl. Del är utredningensuppfattning alt de flesta mindre brott i fortsättningen kommer alt rymmas understrafföreläggandets tillämpningsområde. Genom sitt förslag räknar utredningenmed en minskning av antalet mindre brottmål vid domstolarna. sålunda förordar alt mindre brolt även i fortsättningen skallhandläggas vid sammanträde för huvudförhandling - i den mån de anhängiggörs viddomstol - och inte enligt särskild förhandlingsordning, innebär inle att RB:sregler för handläggningen i alla delar bör bibehållas. Starka skäl talar enligtutredningen för alt dessa regler bättre anpassas till de mindre brottmålen. Ensådan anpassning synes utredningen väl kunna genomföras inom ramen förnuvarande system. Omstrafföreläggande inte kan komma i fråga eller om utfärdat strafföreläggandeinte godkänns, skall åklagaren enligt nuvarande ordning pröva om åtal skallväckas. Som regel leder denna prövning till åtalsbeslut. Åtal sker genomstämning. Del vanliga torde vara att åklagaren ger in stämningsansökan tillrätten, varefter rätten ulfärdar stämning. Förutsättning finns emellertid ocksåför åklagaren att själv utfärda stämning enligt de anvisningar som lämnas avrätten. 1de fall då förutsättningar saknas för strafföreläggande talar enligtutredningen vissa skäl för att man generellt låter åklagaren själv utfärdastämning och kallelse till domstolsförhandling i mindre brottmål. Att åklagarenförst skaU behöva ge in ansökan om stämning till domstol och sedan avvakta atträtten beslutar om stämning och kallelse till domstol, förefaller utredningenvara en onödig och tidsödande omgång i mindre brottmål. Utredningen framhållerdock att det kan uppkomma vissa organisatoriska problem om dessa funktionerskall läggas på åklagaren. Enligt45 kap. 1 § RB äger rätten i den omfattning, som finnes lämplig, uppdra åtåklagare att utfärda stämning. Utredningen förutsätter att denna föreskriftskall tillämpas i ökad utsträckning. 1 praktiken bör man räkna med vissagenerella riktlinjer. Utredningen anser att det bör ankomma på RÅ att i samrådmed undersöka 1975/76:148 120 deorganisatoriska förutsättningarna för en enhetlig, utvidgad tillämpning avbestämmelsen. Enligt45 kap. 10 § andra stycket RB kan rätten i stämningen kalla dentilltalade till huvudförhandling, om det på grund av den tilltalades erkännandeeller annan omständighet kan antas, all han inte behöver föreläggas skyldighetall lämna bevisuppgifl. Motsvarande bestämmelse har införts i 45 kap. 16 §andra stycket RB, såvitt gäller åklagarens möjlighet att istämningen kalla den tilltalade lill huvudförhandling. Det skall därvid varauppenbart att bevis inte kommer att uppges av den tilltalade och att inteheller annan förberedande åtgärd behövs. Enligtvad utredningen har erfarit förorsakar dessa bestämmelser vissa svårigheter fören rationell handläggning, eftersom bevisföreläggande inle kan meddelas omstämningen förbinds med kallelse till huvudförhandling. Det anses ofta varasvårt att i samband med utfärdandet av stämning finna grund för antagandet attden tilltalade inte behöver föreläggas skyldighet att lämna bevisuppgifl.Domstolarna måste därför vänta med kaUelse tills stämningen har delgelts ochtiden för inkommande av bevisuppgift har gått till ända. En sådan ordning medtvå olika delgivningar medför enligt utredningen onödig tidsåtgång och ökadekostnader. Vissa domstolar anser sig också i strid mot bestämmelsensordalydelse böra utfärda stämning med kallelse till huvudförhandling, varvidsamtidigt på kallelseblankelten ges föreläggande för den tilltalade att inomviss tid före huvudförhandlingen komma in med eventuell bevisuppgifl. Utredningenanser att hinder inte bör möta mot att på detta sätt låta rätten elleråklagaren lämna föreläggande om bevisuppgift i stämningen och kallalill huvudförhandling. Det måste förutsättas att tillräcklig tidsmarginal gesför ingivande av sådan bevisuppgifl så alt eventuella vittnen kan hinna kallasoch åklagaren kan la del av uppgifien före huvudförhandlingen. Utredningenföreslår att 45 kap. 10 och 16 §§ ändras i enlighet med del anförda. 1förslaget till rättegångsbalk framhöll processlagberedningen att kravet på denmisstänktes personliga inställelse borde upprätthållas som allmän regel även dååtalet avsåg lindrigare brott (SOU 1938:44 s. 271). Undantag borde bara medgesdå den misstänktes närvaro kunde antas sakna betydelse för utredningen. Vidbedömandet därav ägde uppenbarligen brottets svårighetsgrad stor betydelseliksom även den omständigheten huruvida den misstänkte erkänt gärningen ellerinte. Om vid brott, som inte föranledde svårare straff än böter, erkännandeförelåg, torde i allmänhet den misstänktes personliga inställelse kunna antassakna betydelse. Bestämmelsernai 21 kap. 2 § och 46 kap. 15 § RB fick i sin 1975/76:148 121 nuvarandelydelse i samband med införandet av BrB. 1964:10 framhöll dåvarandechefen för , statsrådet , att frågan om dentilltalade skulle kallas personligen till huvudförhandlingen eller inte och ommålet skulle kunna avgöras i den tilltalades utevaro förutsatte att man på ettförberedande stadium av processen verkställde en viss prövning. Därvid skullefastställas alt annan brottspåföljd än böter inte kunde komma i fråga och attden tilltalades närvaro kunde antas vara utan betydelse för utredningen (sakenkunde nöjaktigt utredas). I propositionen anfördes vidare. Endylik förhandsprövning är dock obehövlig, om den misstänkte redan med hänsyntill utredningsläget i målet skall infinna sig personligen. Den förprövning,varom här är fråga, har emellertid en annan karaktär än den slutliga prövningenav målet. Vid den förberedande prövningen har man sålunda ej att ingå påfrågan, om den misstänkte begått den åtalade gärningen eller icke. Spörsmålet,huruvida den åtalade gärningen över huvud är straffbar, fäller likaledesutanför förprövningens ram. Vid åtal för exempelvis oaktsamhetsbrott lämnassålunda vid förprövningen åsido, om den gärning som åklagaren lägger motpartentill last innefattar oaktsamhet. Även bortsett från att förprövningen ickeomfattar alla de moment, som ingår i målets slutliga prövning, kanförprövningen sägas vara av summarisk natur, eftersom den icke syftar tillannat än att från övriga brottmål särskilja dem, i vilka någon tvekan ickegärna kan råda om att påföljden i händelse av fällande dom kommer att stannavid böter. Med hänsyn härtill kan förprövningen icke anses på olämpligt sättföregripa det slutliga avgörandet i målet. Påmånga håll i landet praktiseras enligl utredningen ett förfarande som innebäratt den tilltalade i samband med kallelse till huvudförhandling anvisasmöjlighet alt skriftligen underteckna ett formulär och sända detta till rätten,varigenom han inte behöver infinna sig till huvudförhandlingen enligt denutfärdade kallelsen. Förfarandet, som inte regleras i lag, har införts som ettled i domstolarnas rationaliseringsarbele. Den allmänna meningen torde enligtutredningen vara all den tilltalade i sådana mindre mål bör kunna besparas debesvär, kostnader och obehag som en personlig inställelse kan föra med sig.Ett skriftligt erkännande utgör här tillräcklig grund för alt man skall anseatt saken skall kunna "nöjaktigt utredas". tillämpades istor utsträckning en ordning, enligt vilken den tilltalade i ställetundertecknade fullmakt för någon - t. ex. en tingshusvaklmästare - att på hansvägnar erkänna brottet vid huvudförhandlingen. förekommer detenligt utredningen på vissa håll all rätten sänder ul sådant fullmaktsformulärsamtidigt med kallelsen. Utredningensätter användningen av skriftliga erkännandeblanketter vid domstolama i sambandmed utbyggnaden av institutet strafföreläggande. Detta föifarande har lett tillatt många mindre broll numera lagfors efler skriftligt erkännande. Deprincipiella invändningarna som kan riktas mot denna summariskastraffräitskipning förefaller utredningen ha samma relevans i fråga omförfarandet all lämna in skriftligt erkännande till domstol. Prop.1975/76:148 122 Den prövning som i sådana fall äger rum vid domstolskiljer sig inte myckel från den som åklagaren gör före utfärdandet avstrafföreläggande. framhöll i sitt betänkande Trafikmäl(SOU 1963:27. s. 125) att man från rättssäkerhetssynpunkt så långt som möjligtborde se till att en tilltalad inte av bekvämlighets- eller kostnadsskäl, dvs.för att undvika en inställelse, erkände ett brolt som han egenlligen villbestrida (se även JO 1966 s. 235). Utredningen anseratt man inte kan bortsefrån en sådan risk men att den likväl inte bör tillmätas avgörande betydelsevid valet av handläggningsform. Man måste utgå från all ett erkännande ärbekräftelse på alt den tilltalade verkligen ha begått brottet. Om erkännandetinle står i strid mot övriga fakta i målet bordet godtas som tillräckligtbevis. 1 regel bör därför skriftligt erkännande i mindre brottmål accepterasoch regelmässigt leda till att målet kan avgöras utan den tilltalades närvaro,om han uteblir från huvudförhandlingen. mening förefaller det även i fortsättningen vara nödvändigt attviss förhandsbedömning av saken sker i samband med kallelse, varigenom kanklargöras om den tilltalade behöver vara personligen närvarande vidhuvudförhandlingen vid utredning av ansvarsfrågan. Det kan finnas fall då denmisstänkte under fömndersökningen har förnekat gärningen och lämnat en versionav händelseförioppel som strider mot åklagarens och eventuellt åklagarvittnes.Den tilltalades hörande i målet kan då bedömas vara erforderligt och ikallelsen bör han följdriktigt åläggas personlig inställelse. Utredningenframhåller vidare att eftersom den tilltalades utevaro från huvudförhandlingenenligt denna bedömning anses utgöra hinder för målets avgörande, skäl saknasatt sända honom skriftligt erkännandeformulär i samband med kallelsen. En annansituation inträffar då brottet är sådant att det bedöms vara av särskiltintresse att del handläggs vid domstol. Utredningen har tidigare pekat på altdet i vissa fall kan vara olämpligt att utfärda strafföreläggande även omformella fömtsättningar finns. Om rättegången skall kunna fylla sin funktionsom ett av medlen för att motverka brottslighet är det enligt utredningensbedömning önskvärt att den tilltalade personligen inställer sig vidhuvudförhandlingen. Inte heller här bör finnas utrymme för skriftligterkännandeformulär. Det kommersålunda också med utredningens förslag att finnas anledning att kalla dentilltalade lill personlig inställelse vid huvudförhandling i mindre brottmål,även om utrymmet för sådan kallelse bör begränsas till fall då den tilltaladesnärvaro anses erforderiig för utredningen i målet. Ensärskild fråga gäller om den tilltalade som kallas "personligen ellergenom ombud" skall föreläggas vile, liksom f.n. är fallet. Enligt utredningensmening bör man avslå från sådant föreläggande, eftersom man här inte anser attden tilltalades personliga närvaro är erforderlig. Frågan får särskildaktualitet om den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen och inte hellerinställer sig genom ombud saml rätten, i strid mot den tidigare Prop.1975/76:148 123 förhandsbedömningen,inte anser sig kunna avgöra målet enligl 46 kap. 15 § andra stycket RB. Detligger enligt utredningen en motsättning i alt å ena sidan kräva att dentilltalade inställer sig vid vite och å andra sidan förklarar att han inlebehöver inställa sig om han skriftligen erkänner brottet (eller om brottetändå nöjaktigt kan utredas). Utredningen föreslår därför att föreläggande avvite i kallelse till huvudförhandling enligt 45 kap. 15 § RB i fortsättningenskall begränsas till sådana fall då kallelsen innefattar krav på personliginställelse. Utredningenanser att man bör acceptera avsteg från principen om den tilltalades muntligahörande i mindre brottmål, om han uttryckligen erkänner brottet samt önskarbefrielse från personlig inställelse vid huvudförhandlingen. mening bör den tilltalade normalt ställas inför alternativet attantingen lämna ett sådant erkännande, varigenom målet kan komma alt avgöras ihans utevaro, eller - om så inte sker - kallas att personligen inställa sig lillmuntlig förhandling. Från dessa synpunktermåste det enligt utredningen anses följdriktigt att rätten i samband medkallelse till huvudförhandling bereder den tilltalade möjlighet att skriftligenerkänna brottet och medge eventuellt skadeståndsanspråk. Äv formuläret börframgå alt han i så fall inte behöver inställa sig tiU huvudförhandling utanatt avgörandet kommer att gmndas på utredningen i målet. För tillämpning av ensådan ordning med erkännandeformulär bör dock gäUa vissa begränsningar. Det skallenligt utredningen vara fråga om mindre brolt. Vidare bör krävas attutredningen i målet är sådan att fömtsättningar finns att avgöra saken, även omden tilltalade skulle ute-bU från huvudförhandlingen. Utredningen framhållervidare att det normalt bör krävas att den tilltalade har erkänt gärningenunder fömndersökningen eUer i varje fall vitsordat de faktiskaomständigheterna. Meden sådan uppläggning - fortsätter utredningen kommer i praktikenmöjlighetema för översändande av erkännandeformulär alt täckas av de fall därätten i kallelse till huvudförhandling kan avstå från kravet pä dentilltalades personliga inställelse. Anses däremoi den tilltalades personliganärvaro vara erforderlig för målets avgörande, saknas också förutsättningaratt sända över erkännandeformulär. Kollisionen mellan vitesföreläggande ochskriftligt erkännandeformulär kan därmed undvikas. Om åklagarna i störreutsträckning själva kommer att svara för stämning och kallelse kommer detta attinnebära att del också blir åklagaren som måste göra den nödvändigaförhandsbedömningen, humvida den tilltalade skall kallas personligen vid viteallemalivl personligen eller genom ombud och - när sistnämnda alternativ väljs- om han skall beredas möjlighet att skriftligen erkänna brottet. Det börenligl utredningen inte möta några större betänkligheter att i förekommandefall låta åklagaren bereda den tilltalade möjlighet att skriftligen erkännabrottet, varigenom denna befrias från personlig inställelse vidhuvudförhandlingen. Skulle rätten undantagsvis finna att saken inle kan"nöjaktigt utredas", när åklagaren har avstått Prop.1975/76:148 124 från att kalla den tilltalade personligen tillhuvudförhandling och denne har uteblivit, bör förutsättningar alllid finnas forrätten all sälla ul målel lill nytt sammanträde och, om så anses erforderligt,kalla den tilltalade vid vite. Åberopandet av skriftliga vittnesutsagor Utredningen anför att regeln i 35 kap. 14 § RB altskriftliga berättelser inte får åberopas som bevis i rättegång bl.a. harmotiverats av hänsyn till bevisvärderingen. Genom att upplysningspersonenmuntligen skall lämna sin berättelse har rätten bätlre möjligheter att bedömahans trovärdighet. Rätlen och parterna kan också ställa kompletterande frågortill den som hörs muntligen, vilket har betydelse från utredningssynpunkt.Risken för att skriftliga vittnesutsagor blir ofullständiga och tillrättalagdaär också påtaglig. Även om det inte kan förnekas att del för modernrättskipning är av vikt att nämnda regel finns att tillgå, bör man dock inleöverdriva betydelsen därav. Del är allmänt känt att ju som förflyterfrån gärningstillfället, desto svårare har ett vittne all erinra sig detaljerkring händelsen. Minnesbilden suddas ut och nya, ovidkommande intryck läggstill de ursprungliga. En nedteckning av vittnets berättelse efterhändelsen kan från dessa synpunkter framstå som säkrare underbyggd och meratrovärdig än ett vittnesmål som avläggs därefter. Utredningen anser att erfarenheterna visar altpolisvitinen, buliks-och trafikkontrollanter m.fl. som hörs i rättegång sällankan lämna andra upplysningar än vad som framgår av de skriftliga rapporterna.Vid överläggningar med företrädare för domstolsväsendet har utredningen ocksåerfarit att det finns behov av avsteg från förbudet att åberopa skriftligavillnesberällelser i mindre brottmål. Såväl processekonomiska skäl som hänsynentill den tilltalades intresse anses tala därför. Särskilt har pekats på de fallnär den tilltalade uteblivit från huvudförhandling i mål om mindre förseelseutan alt skriftligt erkännande föreligger. Det finns - framhåller utredningen - med hänsyn lill detpraktiska behovet skäl att införa en regel som ger domstolarna möjligheter atti ökad utsträckning tillåta åberopandet av skriftliga berättelser sombevisning. Utrymmet för åberopande av .sådana skriftliga utsagor bör dock intevara obegränsaL Alltjämt bör gälla som huvudregel att vittnen och andraupplysningspersoner skall höras muntligen när målet sätts ut lill huvudförhandling.Avsteg från denna regel bör i princip bara avse de mindre brottmålen ochdärutöver bör gälla begränsningar i fråga om den skriftliga utsagans art ochinnehåll. I första hand bör det vara fråga om rapporter av mera officiell natur(t.ex. polismans rapport Prop.1975/76:148 125 vid trafikkontroll, besiktningsmans utlåtande angåendeviss teknisk detalj, t.ex. bromsarna på en bil) men också andra redogörelsersom lämnas i samband med anmälan av broll (t.ex. parkeringsvakts rapport överolaga parkering, trafikkontrollants redogörelse för omständigheterna vidpåstådd snyltning), bör kunna tjäna som bevisning. Utrymmet för åberopande avskriftliga vittnesutsagor bör vidare begränsas till mindre brottmål där delföreligger särskilt behov av sådan förenkling. I praktiken torde delta framför alllkomma att gälla mål där den tilltalade inte har medgivit ansvar för brottet menförutsättningar ändå bör finnas att avgöra målet i dennes utevaro, om han inleinställer sig personligen vid huvudförhandlingen. Avsteg från handläggningsgången enligt 46 kap. RB Utredningen anser att man inte behöver binda upphuvudförhandlingen i mindre brottmål alltför hårt genom formella regler förhandläggningsgången. Del bör vara möjligt för rätten att göra sådana avvikelserfrån mönstret som motiveras av hänsyn till utredningen i målet och brottetsbeskaffenhet. Det finns också skäl som talar för att man vid handläggningen avvissa typer av mindre brott (t.ex. vissa trafikbrott, ordningsförseelser) börkunna skapa en "avspänd" atmosfär och ge ett visst pedagogisktinnehåll ål sammanträdet. Möjlighet bör finnas alt pröva olika vägar inomganska vida ramar. En handläggning av mera informell natur enligt den ordningsom gäller vid förberedelse i tvistemål, då målel företas till omedelbarhuvudförhandling (42 kap. 20 § RB), kan vara en modell. Sammanträdet kan i såfall äga rum på samtalsnivå under mindre allvarslyngda former, varvid särskildvikt bör fästas vid att den tilltalade förstår innebörden av del straffrättsligaingripandet. Det börenligt utredningen överlämnas åt de enskilda underrätterna att själva bestämmai vilken utsträckning och i vilka fall det kan vara motiverat att göra avstegfrån den formella handläggningsgången i mindre brottmål. Man måste dock hållafast vid att det även i fortsättningen skall åligga rätlen att vaka över attordning och reda iakttas vid handläggningen och all se till att den kontradiktoriskaprincipen iakttas. Man bör också förutsätta att rätlen handlar i samråd medåklagaren och den tilltalade samt eventuell försvarare, om mera betydandeavsteg skall göras från den ordinarie handläggningsordningen. 1975/76:148 126 5Remissyttrandena över betänkandet Mindre brott 5.1 Allmänna synpunkter Remissinstansernaredovisar i allmänhet en positiv inställning till de reformlinjer sombrottmålsutredningen har dragit upp i betänkandet Mindre brott. Från bl.a.domstolshåll manas dock av rättssäkerhetsskäl tiU försiktighet i fråga om attflytta över ytterligare målgrupper från domstolarna till summarisk handläggninggenom strafföreläggande. En del instanser förordar att lagstiftaren i störreutsträckning prövar möjligheten alt avkriminalisera mindre brott. 1 de flestayttrandena instämmer man i utredningens förslag om förenklad domstolshandläggningi mindre brottmål, i en del fall dock med förbehållet att vissa frågor bör tasupp vid en allmän översyn av RB. Behovet av förbättrad information till denmisstänkte om rättsverkningarna av strafföreläggande och dom vitsordas allmänt.Vad utredningen har uttalat om lekmannamedverkan inom åklagarväsendetföranleder däremoi kritiska kommentarer från åtskilliga håll. Flertaletremissinsianser finner i likhet med utredningen önskvärt att man prövarytterligare möjligheter alt vidga området för straffrättsliga ingripanden utandomstolsmedverkan. Hovrätten över och framhåller attutredningens förslag innebär en fortsättning på den redan inslagna vägen ochför med sig att ytterligare brott undandras domstols bedömande. Hovrätten ärliksom utredningen av den meningen alt det torde finns utrymme för fortsattareformer med inriktning all ytterligare förenkla handläggningen av de mindrebrottmålen. Liksom utredningen är hovrätten också av den uppfattningen alt reformslrävandendärvid bör inriktas på att fortsätta utbyggnaden av slrafföreläggandeinstitutetoch att det inte framstår som någon lämplig väg alt vid sidan av strafföreläggandelinföra ett nytt institut av typ stämningsföreläggande eller - efter mönster avutländska förebilder - av typ "straffordcrförfarande" eller "Slrafbefehl".Som utredningen har pekat på måste det nämligen från rättssäkerhetssynpunktanses högst olämpligt att låta den misstänktes passivitet spela någon avgöranderoll i ett summariskt förfarande. Inte heller framstår ett system där domstolhar att överpröva åklagares föreläggande av bötesstraff som någon iförhållande till vanlig domstolsförhandling i väsentlig mån mer effektiv ochsmidig lösning. Hovrätten delar också utredningens grundinställning att man aveffektivitets- och snabbhetshänsyn bör söka skapa någon sorls koppling mellanstrafföreläggande och domstolshandläggning och alt det bör införas möjlighetertill förenklad handläggning vid domstol av de mindre brottmålen. Hovrätten kandärför i princip tillstyrka de förslag som har framlagts av utredningen. Malmötingsrätt har den principiella inställningen alt domstolarnas brottmålsresurserbör inriktas på kvalificerade arbets- 1975/76:148 127 uppgifteri första hand för beivrande av den grövre brottsligheten. Tingsrätten finnerutredningens ståndpunktslagande alt utbyggnad av slrafföreläggandeinstitutetges företräde framför införande av en ny handläggningsform med inslag av domslolsmedverkanböra godtas. De invändningar som från rättssäkerhetssynpunkt kan göras mot ensådan prioritering väger enligl tingsrättens mening inte tillräckligt tungt närfråga är om mindre brottmål och den misstänkte själv klart har gett till kännaatt han föredrar en summarisk handläggningsform framför att få saken prövad avdomstol. RA erinrar om att dehittillsvarande reformerna på området främst har dikterats av tillgången påresurser för rättsväsendet. Emellertid har de också haft andra fördelar,framhåller RÅ. Genom de förenklade handläggningsformerna har skapats enenhetligare rättspraxis . Detta gäller främst parkeringsbots-och ordningsbotssyslemen.Men även strafföreläggandeinstitutet erbjuder större möjigheter att skapaenhetlighet än domslolsförfarandet genom den omfattande tillsynsverksamhet sombedrivs inom åklagarväsendet. De förenklade handläggningsformerna har ocksåinneburit fördelar för den misstänkte kanske främsl av praktisk natur.Förenklingarna har därjämte bidragit till att avdramatisera beivrandet avsmärre brott. Detta har varit av slor betydelse när det gäller t.ex. snatteribrott,där åtal och offentlig rättegång för många misstänkta kan innebära en knapptuthärdlig psykisk påfrestning. Synpunkterliknande de nu anförda kommer till uttryck också i flera andra remissyttrandenfrån domstols- och åklagarhåll. Samma grundinställning - låt vara i några fallmed vissa förbehåll - redovisas av bl.a. JK, , brottsförebyggande rådel,statskontoret, länsstyrelserna i , och , åtalsrättskommitténoch .