prop · FZ0364 · 1975-12-31 00:00:00 — ellerunder försäkran som avges i eds ställe lämnar osann uppgift eller förtigersanningen döms för mened till fängelse i högst eller i ringa fall tillböter eller fängelse . För grov mened är påföljden fängelsei lägst två och högst (1 §). För osann partsutsaga döms den som vidförhör under sanningsförsäkran lämnar osann uppgift eller förtiger sanningentill fängelse i högst eller i ringa fall till böter eller fängelse ihögst (2 §). Och för ovarsam utsaga döms den som av grov oaktsamhetbegår gärning som sägs i 1 eller 2 § till böter eller fängelse (3 §). Härutöver finns i 15 kap. 4 a § en särskild regel om ansvar för osanneller ovarsam utsaga inför nordisk domstol. Regeln har införts i samband meddet beslutade systemet med nordisk vittnesplikt (prop. 4.2Ur förarbetena till RB I sitt betänkande (SOU 1938:44) med förslag till RButtalade processlagberedningen bl.a. följande angående vittneseden (s. 396). I likhet med vad gäller synes vittnei regel böra avgiva sin utsaga under ed. Även om eden icke längre har sammabetydelse för inskärpande av vittnes sanningsplikt som den tidigare ägt, skulledock dess avskaffande minska möjligheterna att erhålla pålitligavittnesberättelser. Ej heller synes tillräcklig anledning föreligga att utbytaden nuvarande löfteseden, som avlägges före vittnesmålet, mot en efterföljandebekräftelseed. Beredningen föreslog att rätten, om vittne sade sighysa betänklighet mot att avlägga vittnesed på grund av sin åskådning ireligiöst hänseende, skulle kunna medge vittnet att i stället avge försäkran påheder och samvete. En förutsättning för utbyte skulle dock vara att rätten fannatt vittnets betänklighet kunde antas vara allvarligt grundad. 1 dispositivtmäl skulle vidare vittne få höras utan ed om parterna eftergav eden. Dettaskulle dock inte lända till inskränkning i det straffrättsliga ansvaret föroriktig utsaga. I motiveringen till förslagen anförde beredningen bl.a.följande (s. 397). Enligt 16 § förordningen den 31 oktober 1873angående främmande trosbekännare och deras religionsövning skall, då främmandetrosbe-kännare är av sådan lära, som ej tillstäd jer honom att avlägga ed, dåden enligt lag erfordras, Kungl. Maj:t förordna, huru förfaras bör. I dyliktfall, bl.a. då fråga är om vittnesed, plägar Kungl. Maj:t föreskriva, att edenskall utbytas mot en högtidlig försäkran på heder och samvete. Förordningenavser enligt sin lydelse allenast bekännare av annan troslära än denevangelisk-lutherska. 1 praxis har emellertid nämnda föreskrift erhållit envidare tillämpning och i vissa fall använts även beträffande sådan medlem avsvenska kyrkan, som av samvetsbetänkligheter ansett sig förhindrad att avläggaed. Befogenheten att ersätta eden med försäkran pä heder och samvete är dockalltför snävt begränsad. Den bör, såsom ock antytt, utvidgas ochtillika fastställas i lagen. Till undvikande av det nuvarande omständliga ochtidskrävande förfarandet Prop.1975/76:64 77 böröverlämnas åt den rätt, där vittnet skall höras, att pröva framställning omutbyte av eden. Sådant utbyte bör kunna ske ej blott då vittnets betänklighetermot avläggande av ed äro grundade i viss religiös övertygelse utan även då pågrund av vittnets inställning till religionen det religiösa momentet i eden förvittnet saknar betydelse. Rätten bör emellertid söka förvissa sig om attvittnets betänkligheter verkligen äro allvarligt grundade. 1 sitt utlåtande över beredningens förslag anfördelagrådet bl.a. följande (prop. 1941:5 s. 225). För det stora flertalet av landets befolkning tordeeden alltjämt framstå såsom den självfallna formen för sanningsförsäkran avvittne. Att denna form, såsom i förslaget skett, behandlas såsom den normalaoch sättes främst, är därför i sin ordning. Därigenom får emellertid ej undanskymmas,att försäkran på heder och samvete (enligt 13 §) måste betraktas såsom en i ochför sig med eden jämställd form av sanningsförsäkran. Från rättsordningenssynpunkt är valet mellan dessa båda former utan störte betydelse, för så vittanledning ej föreligger, att ett vittne önskar undslippa ed därför att hananser sig mindre bunden av en försäkran på heder och samvete. 1 detta fall böruppenbarligen eden ej få utbytas mot försäkran. Stadgandet härom syneslämpligen böra avfattas sä, att rätten under den (i 13 §) angivnaförutsättningen skall medgiva att vittne i stället för ed avgiver försäkran, omvittnets betänklighet mot eden ej kan antagas sakna allvarlig grund. 1 propositionen (s. 520) erinrade föredragandedepartementschefen om att lagrådet förordat att stadgandet om rätt för vittneatt byta ut ed mot försäkran borde avfattas så, att rätten fick lämnamedgivande därtill om vittnets betänkligheter mot eden inte kunde tänkas saknaallvarlig grund, medan enligt beredningens förslag utbyte endast fick ske ombetänkligheten kunde antas vara allvarligt grundad. Departementschefen sadesig inte finna tillräckliga skäl att gä ifrån beredningens förslag på dennapunkt. 1941:5 upptogs processlagberedningensförslag att ed skulle kunna efterges i dispositiva mål. Den föreslagna regelnersattes efter riksdagsbehandlingen av en bestämmelse enligt vilken vittne fickbyta ut ed mot försäkran om parterna medgav det och rätten fann det kunnatillåtas. I sitt av godkända utlåtande anförde första särskildautskottet följande härom. Genom de vidgade möjligheter till utbytande av edmot försäkran, som förslaget medger, har enligt utskottets mening ett av deviktigaste motiven för institutet eftergift av ed bortfallit. Även ur anclrasynpunkter kunna skäl anföras för borttagande av detta institut. Sålunda synesdet oegentligt att vissa vittnen presumeras vara särskilt trovärdiga och pädenna'grund slippa att avlägga ed eller försäkran. I straffrättsligt hänseendekunna betänkligheter möta mot att för mened straffa vittne som avgivit falskutsaga utan att någon bekräftelseform använts. Utskottet förordar därför, att(det i 12 § upptagna) stadgandet utgår. 1 samband därmed bör enligt utskottetsmening möjligheten att utbyta ed mot försäkran på heder och samvete ytterligareökas. f sådana fall, då parterna äro ense därom, torde betänkligheter icke mötamot ett dylikt utbyte, under förutsättning att 1975/76:64 78 rättenfinner det kunna tillåtas. Sådant tillstånd torde ej böra lämnas i grovabrottmål, varom dock uttrycklig bestämmelse ej synes erforderlig. Det avutskottet i enlighet härmed föreslagna stadgandet torde särskilt kunna vinnatillämpning då vittne säger sig hysa religiösa betänkligheter mot att avläggaed och rätten finner en prövning huruvida betänkligheterna äro allvarligtgrundade möta svårighet. Genom lagändring år 1%8 (prop. 1968:82) ändradesförutsättningarna för utbytande av vittnesed mot försäkran sä, att bestämmelsenom rättens prövning av allvaret i de av vittnet uppgivna religiösabetänkligheterna togs bort. 1fråga om domared gällde enligt RB:s ursprungliga lydelse att befogenheten attmedge utbyte av ed mot försäkran tillkom Kungl. Genom lagändring (jfr prop. 1959:143) överfördes befogenheten till den domstol eller ordförandesom hade att ta upp eden. Redan vid riksdag ifrågasattes det religiösa momentet i domareden skulle tas bort och att eden generelltskulle ersättas av en domarförsäkran. Motionen avslogs emellertid av (mot. 1948:11:30, ILU 1948:8). Vid 1%6 års riksdag väcktes motioner med sammasyfte, i första hand avseende byte av vittneseden mot försäkran men medframhållande att skälen för motionsyrkandena gällde all edgång (mot. 1966:1:562och 11:695). Yttrande över motionerna avgavs av riksåklagaren, . Föreningen och Föreningen . De flesta remissinstanserna avstyrkte förslaget att vittnesedenskulle ersättas av försäkran. Förslaget tillstyrktes dock avhäradshövdingeföreningen som ansåg övervägande skäl tala för att åtminstone dereligiösa inslagen i edsavläggelsen utmönstrades. Föreningen ifrågasatte ominte benämningen ed och därtill anslutande ord (mened, edgång, svära) kundebibehållas även utan anknytning till de religiösa momenten. Härigenom skulleman kunna bevara något av den speciellt högtidliga form, som ingår i detnuvarande edsformuläret, och markera skillnaden mellan vittnesmålen och deskriftliga försäkringar pä heder och samvete, som i mänga sammanhang krävs ochsom ehuru i och för sig allvarliga och förbindande - dock är av en annanvalör än vittnesmål och annan edsavläggelse inför domstol. avslog motionerna med motiveringen attlagrådets uttalande under förarbetena till RB, att eden för det stora flertaletav landets befolkning torde framstå som den naturliga formen försanningsförsäkran av vittne, alltjämt fick anses äga giltighet. Däremotuttalade sig för en viss, genomförd, jämkning av formerna förutbyte av vittnesed mot försäkran (ILU 1966:20). Isitt slutbetänkande (SOU 1972:36) Samhälle och trossamfund (s. 100, Prop.1975/76:64 79 110)har 1%8 års beredning om stat och kyrka berört frågan om ed och försäkran.Beredningen anmärker att vittne enligt RB skall avlägga ed men att ett"borgerligt" alternativ finns, nämligen sanningsförsäkran. Ipraktiken torde dessa bestämmelser tillämpas så att det ankommer på vittnet attsjälvt ta initiativ för att få avlägga sanningsförsäkran. Beredningen säger sigfinna det väsentligt att lagen omformuleras, så att det klart framgår att härär fråga om två likvärdiga alternativ. Förslaget om omarbetning av reglema omedsavläggelse/sanningsförsäkran bör enligt beredningen genomföras vid lämpligttillfälle. Vid remissbehandlingen av beredningens betänkandehar dess förslag i förevarande del diskuterats bara av ett mindre antalinstanser (se den i SOU 1974:9 publicerade remissammanställningen s. 259).Förslaget tillstyrks av , hovrätten för ,ärkebiskopen, i , , , Filadelfiaförsamlingen i , . enhet samtenstaka kommuner. De flesta av de till förslaget positiva instansernavill dock gå ett steg längre än beredningen och helt avskaffa edsavläggelse.Skälen härför är olikartade hos icke-kyrkliga och kyrkliga instanser. Hovrättenför uttalar sålunda att det enligt hovrättens erfarenhetförefaller som om åtskilliga av de personer som avlägger vittneseden ägnar fögatanke åt edens allvarliga och högtidliga innebörd. För dessa skulle sannolikten försäkran på heder och samvete att tala sanning vara i högre grad än edenägnad att mana till eftertanke och iakttagande. Och vad gäller flertalet avövriga rättegångsvittnen kan edens ersättande med försäkran knappast antas fånågra menliga verkningar. Enligt hovrättens mening ligger det något stötande iatt personer, som är helt likgiltiga i religiösa ting, avlägger en ed, varsordalydelse och innebörd förutsätter att de som går eden har en bestämd trosuppfattning.Är man, såsom föreslagits, beredd att låta vittnena äga frittvälja mellan ed och försäkran, kan man lika väl eller än hellre avskaffaedsalternativet. Ärkebiskopen uttalar att det från kristet håll kan resasprincipiella betänkligheter mot brukandet av ed i olika offentliga sammanhang.Enligt allmänkyrklig tradition har dock edgång ansetts tillåten för en ,om staten kräver det. I och med att staten inte kräver edgång utan medger ett"borgerligt" alternativ i form av sanningsförsäkran, saknas fränkristen synpunkt motiv för att bibehålla ed. Ärkebiskopen förordar därför attsanningsförsäkran i alla offentliga sammanhang får ersätta brukadeedsformulär. Kritik mot beredningens förslag i förevarande delhar framförts endast av några församlingar (se SOU 1974:9 s. 260). I en motion (nr 1260) till riksdag tasberedningens förslag om vittnesed och sanningsförsäkran upp. I motionen anmärksatt frågan om en omarbetning av bestämmelserna om edsavläggelse så, att en från Prop,1975/76:64 religionsfrihetssynpunktmera tillfredsställande ordning kommer till stånd, inte har något direktsamband med hur förhällandet mellan staten och kyrkan skall vara utformat. Ensådan omarbetning bör därför aktualiseras utan dröjsmål. Från sammaprincipiella utgångspunkt finns det enligt motionären skäl att uppmärksammaockså om domared, vilka inte särskilt berördes i beredningensbetänkande. I sitt av godkända betänkande i anledningav motionen (JuU 1974:8) uttalar justitieutskottet att den nu gällandeordningen i fråga om avläggande av ed är mindre tillfredsställande. Det kannämligen inte uteslutas att den som skall höras inför rätta saknar kännedom omRB:s regler om utbyte ay ed mot försäkran och därför går miste om det för honomkanske mer tilltalande alternativet att få avge sin utsaga under försäkran.Utskottet anser likväl inte någon framställning till Kungl. Maj:t i ämnet varapåkallad, eftersom man förutsätter att Kungl. Maj:t ändå tar upp frågorna tillprövning i lämpligt sammanhang. 5.1Formerna för val av nämndeman Formerna för utseende av nämndemän i allmänunderrätt har varit oförändrade . Nämndemännen väljskommunvis av fullmäktige i kommunen. Omval efternämndeman som avgår sker för ny sexårsperiod. Ett system med successivförnyelse tillämpas således. Val av nämndeman är formellt majoritetsval. Genomöverenskommelse mellan de politiska partierna sker dock valet mestadels efterproportionella grunder. Som framgår av den redogörelsen har vidåtskilliga tillfällen ifrågasatts ändringar i den sålundagällande ordningen för val av nämndemän. Ändringsförslagen har främst avsettlagfästande av proportionell valmetod och förkortning av mandatperioden. Fråganhar fått förnyad aktualitet vid riksdag, som uttalat sig för enöversyn av reglerna om val av nämndemän. En given utgångspunkt för bedömningen av omnuvarande regler bör ändras är vilka krav man vill ställa på dem som skallutses till nämndemän. Lekmannainslaget i domstolarna syftar bl.a. till att detallmänna medborgerliga omdömet skall komma till uttryck i rättskipningen.Betraktad som kollektiv bör nämnden därför ha en så allsidig sammansättning sommöjligt. Det bör således eftersträvas att ledamöterna i nämnden har anknytningtill olika samhällsgrupper och att de har erfarenhet från skildaverksamhetsområden (jfr prop. 1969:44 s. 194). Som har betonats av justitieutskottet (JuU 1972:23s. 11) måste vidare beaktas nämndemansuppdragets karaktär av förtroendeuppdragmed andra än politiska uppgifter. Uppdraget innebär utövande av en domar- 1975/76:64 81 För att det allmänna medborgerliga omdömet skallkunna komma till uttryck i den rättstillämpande verksamheten måstelekmanna-representanterna i domstolen besitta egenskaper som rättrådighet, gottomdöme och allmän livserfarenhet. Det ökade utrymme för individuella insatser idomstolsarbetet som nämndemännen har fått genom underrättsreformställer också krav på självständighet och integritet hos den som skall utsestill nämndeman. För att garantera att de som tjänstgör som nämndemän harde kvalifikationer som nämnts nu bör rekryteringen liksom ske genomatt lämpliga personer väljs av kommunfullmäktige. Någon annan valkorporationän kommunfullmäktige i den eller de kommuner som hör till domsagan kan knappastkomma i fråga, och förslag i annan riktning har inte heller förts fram i denallmänna debatten. Anförtros valet åt kommunfullmäktige, är det naturliga attvalet sker med beaktande av de politiska partiernas representation ifullmäktige. Härav följer emellertid inte att partipolitisk tillhörighet ensambör få fälla avgörandet när nämndeman skall utses. Inom en krets vars uppgiftbl.a. är att representera det allmänna medborgerliga omdömet vid rättskipningenär det däremot naturligt att de politiska sympatierna har en spridning som istort sett motsvarar de åsikter som medborgarna i allmänhet har. Endast genomde politiska partiorganisationerna torde det f.ö. finnas praktiska möjligheteratt få fram tillräckligt antal personer med de för nämndemannauppdrageterforderliga kvalifikationerna. En fördelning av nämndemansplatserna mellanolika politiska gmpper efter proportionella grunder får därför accepteras ochsynes vara att föredra framför andra nomineringsgrunder. I fråga om själva valmetoden gäller som förut nämnts attnämndeman av ålder utses med enkel majoritet. När man har kritiserat dettavalsätt har särskilt hänvisats till faran för att nämnden inte blirtillräckligt allsidigt sammansatt, om en majoritetsgrupp ensidigt för fram sinaegna kandidater vid varje val. Ett proportionellt valsystem, enligt vilket deolika grupperna i fullmäktige representeras i nämnden i relation till sinstyrka i fullmäktige, skulle däremot utgöra en garanti för nämndens allsidigasammansättning. Mot de förslag om införande av proportionell valmetod som vidolika tillfällen förts fram har å andra sidan regelmässigt invänts att dennametod är ägnad att leda till en inte önskvärd politisering av nämndemansvalenoch till en förskjutning mot en mera politiskt betonad syn pånämndemansuppdraget. Även om de invändningar som sålundaanförts mot vardera valmetoden naturligen inte är utan fog, förefaller det docksom om farhågorna har överdrivits betydligt. I flertalet kommuner i landetfördelas redan f.n. nämndemansplatserna mellan partierna efter proportionellagmnder. Denna ordning stämmer överens med vad som i allmänhet tillämpas ikommunala sammanhaQg' vare sig uttryckliga regler om möjlighet tillproportionellt val finns eller inte. Det förhållandet att det i fråga om vissa 6 1975/76. 1975/76:64 82 nämnderoch andra organ som skall tillsättas genom val av kommunfullmäktige(landsting) finns uttryckliga bestämmelser om rätt för en viss minoritet attpåkalla proportionellt val, lär sålunda inte innebära att den proportionellavalmetoden enligt den särskilda lagen därom kommer till användning vid självavalet annat än i enstaka undantagsfall. De allra flesta val sker enligt enefter överenskommelse mellan partigrupperna i fullmäktige upprättad gemensamnomineringslista. Nomineringen följer i huvudsak proportionella grunder menavsteg förekommer ibland i det särskilda fallet. Sådana avsteg kompenseras dockregelmässigt vid nomineringen till andra organ som skall utses. Självfalletspelar möjligheten för en minoritet att i sista hand genomdriva sina intressengenom proportionella val en väsentlig roll när det gäller att få gehör förminoritetens synpunkter. Av vad som sagts nu följer dock inte att denproportionella valmetoden bör införas som huvudregel. Proportionellt val enligtden särskilda lagen därom är en jämförelsevis omständlig och kompliceradförrättning som inte gärna bör komma till användning annat än då rimligtresultat inte kan nås genom överenskommelse. Däremot skulle införandet av enuttrycklig lagbestämmelse enligt vilken en viss minoritet inomkommunfullmäktige med bibehållande av majoritetsval som huvudregel kanpåkalla proportionellt val av nämndemän innebära ett korrektiv mot att ettparti ensidigt utnyttjar sin majoritetsställning i kommunfullmäktige till attutse egna kandidater. En sådan ordning skulle på de flesta håll inte innebäranågon ändring i sak i förhållande till nuvarande praxis. Att förekomsten av ensådan bestämmelse skulle vara ägnad att medföra en ökad politisering av valetsynes föga troligt. Snarare bör den utgöra ett incitament tillsamförståndslösningar. Anledning saknas även till antagande att regelrättaproportionella val i praktiken skulle komma till användning annat änundantagsvis. Övervägande skäl talar därför för att i RB ta in en bestämmelseenligt vilken en viss minoritet har rätt att framtvinga proportionellt val.Bestämmelsen bör lämpligen utformas ef ter förebild av bestämmelsen omproportionellt val till kommunstyrelsen (22 § fjärde stycket kommunallagen). En förutsättning för att en proportionell valmetodskall kunna tillämpas bör vara att den hävdvunna ordningen med successiv ochindividuell förnyelse av nämnden utmönstras. Men även om en lagregel om proportionellvalmetod inte skulle komma till stånd torde det vara lämpligt att överge dennaordning. Denna är visserligen så till vida av värde att den tillgodoserintresset av kontinuitet inom nämnden. Särskilt i mindre kommuner leder denemellertid till att endast enstaka eller ett mindre antal nämndemansplatserskall tillsättas vid varje valtillfälle. Detta försvårar eller omöjliggör ipraktiken en proportionell fördelning mellan partierna. Härtill kommer attsystemet medför ett onödigt stort antal valförrättningar. Någon fara attkontinuiteten inom nämnden äventyras om alla eller Prop.1975/76:64 83 enstörre del av nämndemansplatserna står under omval torde inteföreligga. Erfarenheten visar att nämndemän mycket ofta väljs om när derasmandatperiod löpt ut. Detta gäller också i storstadsområdena trots attnämndemansuppdraget där inte uppbärs av samma traditioner som på landsbygden.En särskild fördel med en övergång till ett system med val är, somockså justitieutskottet påpekat, att man erhåller samstämmighet med vad somgäller vid val av nämndemän i fastighetsdomstol, länsrätt och skatterätt och vidval av jurymän i tryckfrihetsmål. En konsekvens härav är självfallet attfyllnadsval efter en avgången nämndeman endast avser återstoden avdennes mandatperiod. Enannan fråga som kommer upp i sammanhanget är mandatperiodens längd. Alltsedanuppdraget tidsbegränsades har gällt att nämndeman har utsetts för av sexår. Denna tid har ansetts garantera att, nämndemannen vinner tillräckligerfarenhet av domstolsarbetet. Också för nämndeman i fastighetsdomstol och i deadministrativa underdomstolarna (utom fastighetstaxeringsrätterna) harmandatperioden satts till , uppenbarligen efter förebild från de allmännaunderrätterna (jfr prop. I den riksdagsmotion som ligger till grund förriksdagens hemställan om översyn av reglerna om nämndemannaval har medhänvisning till den för kommunfullmäktige nu gällande valperioden förordats enövergång till treårig mandattid för nämndeman i tingsrätt. Visserligen är detsom tidigare anförts med hänsyn till önskvärdheten av att nämnden får enallsidig sammansättning av värde om dess rekrytering i huvudsak anknyter tillsammansättningen i den politiska representationen. Därmed är dock inte sagt attnämnden behöver avspegla förändringar i den kommunala representationen.Intresset av proportionalitet synes tillräckligt tillgodosett även omförändringar i den kommunalpolitiska sammansättningen får ett fördröjtgenomslag på sammansättningen av tingsrättens nämnd. En direkt sammankopplingmellan den kommunala valperioden och nämndemansmandatet är sålunda ingalundasjälvklar (jfr CU 1971:9 s. 16). Önskemålet om att nämnden fortlöpande anpassastill majoritetsförhållandena i fullmäktige får här vägas mot behovet, inteminst från rättssäkerhetssynpunkt, av att inom nämnden bevara nödvändigerfarenhet av domstolsarbetet. Mot denna bakgrund saknas tillräckliga skäl attkorta av den gällande sexårstiden, vilken visat sig välägnad att tillgodose behovet av kontinuitet hos nämnden. har emellertid i sitt betänkandepekat på ett under remissbehandlingen av motionen framkastat förslag enligtvilket, om större följsamhet i förhållande till den kommunala representationenssammansättning anses lämplig, det kan övervägas att med bibehållande av densexåriga mandatperioden välja om halva antalet nämndemän . Ensådan ordning erinrar om det system processkommissionen 1975/76:64 84 påsin tid föreslog med omval av en fjärdedel av platserna . Förslaget omomval av halva antalet nämndemän synes väl ägnat att tillgodosesåväl behovet av kontinuitet som intresset av proportionalitet. Härigenomskulle det undvikas att vart annat kommunalval blir utan betydelse för nämndenssammansättning, om man bortser från fyllnadsvalen. Depraktiska komplikationer som är förenade med den nu förordade ordningen börinte hindra dess genomförande. Antalet nämndemän i domsagorna får naturligtvisbestämmas till jämnt antal, om en hälften-delning skall vara möjlig (jfr 1 kap.4 § första stycket RB). Det är av samma skäl lämpligt att alla kommunertilldelas ett jämnt antal nämndemän. En uttrycklig bestämmelse härom börmeddelas. Självfallet behövs särskilda övergångsbestämmelser för att få till ståndden åsyftade periodiciteten (se avsnitt 5.4). Liknande problem uppkommer närantalet nämndemän i domsagan ändrats.