prop · FZ0396 · 1975-12-31 00:00:00 — Vidflertalet av utlandsmyndigheterna är antalet tjänster starkt begränsat ochkravet på mångsidighet och allmänkompetens hos såväl handläggande sombiträdande personal följaktligen så långtgående att den hittillsvarande kategoriseringenredan av detta skäl ter sig allt mmdre motiverad. finns vid vissautiandsmyndigheter liksom i behov också avspecialinriklad personal för exempelvis särskilda förhandlingsuppgifter,exportfrämjande verksamhet, administration, press- och informationsarbete,juridiskl-konsulära uppgifter m. m. Antaletfunktioner inom uttikesförvaltningen, som kräver sådan specialisering, harökat. En integration av personalpolitisk karaktär bör ses mot denna bakgrundoch genomföras under hänsynstagande till de krav, som arbetet iutrikesförvaltningen ställer. Från personalpolitiskasynpunkter innebär delta inte någon avvikelse från om enpersonalintegration som leder tiU likvärdiga befordringsmöjligheter och enslopad' kategoriindelning med ökad rörlighet mdlan olika funktioner. Jaginstämmer i utredningens tankar om alt förekomsten av artskilda funktioner ochkraven på specialistkunskaper inom utrikesförvaltningen nödvändiggör vissahänsynstaganden i personalpolitiken. Till detta hör enligt min mening att manredan vid rekryteringen har att fästa särskUt avseende vid den sökandesintresseinriktning och förkunskaper. När tjänster utlyses bördet klart anges för. vilket eller vilka områden tjänstema är avsedda. Hurdessa bäst bör identifieras är en fråga för personaUedningen och den av att lösa. Jag kan här tänka mig sådana områden fömtom det rent utrikespolitiska som det handdspolitiska/kommersieUa, det bi- 1975/76: 96 97 slåndspoUtiskaoch det juridiskl-konsulära, vidare press- och informationsfrågor ochadministrativa frågor. Intagningen av nyanställda handläggare kommer därmedatt återspegla såväl det beräknade behovet inom respektive område som de sökandesönskemål. Av väsentiig betydelse är dock även att en tjänsteman imder sinfortsatta karriär i förvaltningen om möjligt bör kunna såsom en följd avexempelvis ändrad intresseinriktning och nyförvärvade kvalifikationer bytaverksamhets-sektor. Vid tillsättning av tjänst inom viss sektor bör sålundasjälvfaUet samtliga kvalificerade tjänstemän även inom övriga sektorer kunnakomma i fråga. Det är enligt min mening på denna punkt sompersonal-integrationen får sin största betydelse. Denav UDP föreslagna uppdelningen av basrekryteringen på två nivåer finner jagmotiverad. Beträffande rekryteringen av handläggande personal bör det varamöjligt att rekrytera tUl såväl kanslisékretérar-somdepartementssekreterartjänster. Bettäffanderekommendationen att rekryteruigen av biträdande personal skulle koncentrerastUl två tUlfällen är jag mera tveksam. Omsättningen av biträdandepersonal är som utredningen påpekat betydande och jag finner det inte klarlagtatt fördelarna av en stark koncentration av rekryteringen skulle uppväga dedärmed förenade praktiska nackdelama. Jag delar UDP:s uppfattning att det ärviktigt med en gemensam introduktionsutbildning för bl. a. denna personalgrupp. UDPföreslår också att en ökad internrekrytering bör komma tUl stånd, främst genomatt kvalificerade assistenter i sedvanlig administrativ ordning befordras tillhandläggare. Jag instämmer i detta förslag och delar utredningensbetänkligheter mot en kvotering mellan inlem och exlem rekrytering. Vadbeträffar avdelningen för internationellt utvecklingssamarbete har riksdagengodkänt att avdelningens tjänstemän rekryteras på ett sätt som skiljer sig fråndepartementet i övrigt och att dessa undantas från skyldigheten att tjänstgöravid utiandsmyndighet (prop. 1970: 4 s. 7, SU 1970: 85, rskr 1970: 192). Ingenändring föreslås härvidlag. Ettpar remissinstanser framhåller i sina yttranden att garantier bör skapas föratt kompetenskraven vid basrekrytering av främst handläggande personal inte sänks.Jag instämmer häri och delar UDP:s uppfattning att nya handläggare skallgenomgå en gnmdlig utbildning innan de stationeras utomlands. Tjänstemän frånandra departement kan i den mån resurserna så medger delta iutrikesdeparlementels utbUdning. För personal vid de med handelsdepartementetgemensamma utrikeshandelsenhetema gäller detta redan. Basrekryteringenav handläggare bör, enligt UDP, i princip avse all- 1975/76: 96 98 mäntjänstgöring inom utrikesförvaltningen. Påpekandet synes föranlett av frågan omvid vUken tidpunkt en långsiktigt syftande specialisering blir aktuell för denenskUde tjänstemannen. Det är också min mening att behovet av"generalister", dvs. tjänstemän för allmän tjänstgöring inomutrikesförvaltningen, är ett primärt behov att tillgodose vid rekryteringen.Detta får emeUertid, som jag har sagt, inte begränsa de sökandesmöjligheter att ange viss intresseinriktning eller att åberopa kvalifikationersom i förekommande fall gör vederbörande särskilt lämpad för vissa funktionerinom utrikesförvaltningen. Jag välkomnar mot denna bakgrund utredningensuttalande att behovet av specialinriklad personal i en eller annan speciellsektor skall kunna föranleda utlysande av tjänster i särskild ordning. Närdet gäller rekryteringen lill vissa tjänster i departementet är det nödvändigtatt understryka, att åtskilliga av dem på grund av funktionens karaktärställer särskilda krav på innehavarna. Det rör sig bl. a. om arbetsuppgifter avutpräglat administrativ art. Jag är inte övertygad om att rekryteringen fördessa speciella arbetsuppgifter är i alla avseenden jämförbar med vad somgäUer för övriga handläggare. Tänkbart är att tUl vissa av dessa tjänster ensidorekrytering bör ske. I varje fall kan det från såväl utrikesförvaltningenssom arbetslagarnas synpunkter te sig motiverat att vid rekryteringen ställasärskilda krav på förkunskaper och erfarenheler för, ifrågavarande typer avarbetsuppgifter. I den mån som tjänsterna tillsätts genom basrekrytering, börgivetvis möjlighetema till befordran stå i samma relation till tjänstemannenskvalLfikationer som beträffande övriga handläggare inom förvaltningen, vilkarekryterats för tjänstgöring även inom utrikesrepresentationen. Det bör ocksåvara självklart alt sådana basrekrylerade tjänstemän skall ha sammamöjligheter som övriga handläggare att växla arbetsuppgifter och sammalillgång till fortbUdning och vidareutbildning. Jaghar ingen erinran mot UDP:s synpunkter på sidorekrytering och instämmer i dessrekommendation rörande balans mellan inflöde och utflöde av tjänstemän. Bibehållandetav en av handläggare finner jag välmotiverat Uksom atl plals beredes i bör avse såväl de sökandes meriter ochintresseinriktning som det långsiktiga behovet av kvalificerade tjänstemän inomverksamhetens olika sektorer. Dess uppdrag bör liksom hittiUs vara fastiagt iinstruktion. Jag avser att senare återkomma tUl regeringen med förslag tillsådan. UDPbehandlar även frågan om en ökning av antalet assistentijänster iutrikesförvaltningen. Uiredningen anser alt relationen mellan antaletbiträdestjänster och antalet assistentijänster skiljer sig ofördelaktigt frånförhållandena inom andra departement och att den inte motsvarar denomfördelning av arbetet som redan ägt rum. Enligt min mening blir en 1975/76: 96 99 jämförelsemed andra departement méd tanke på antalet Verksfunktioner inomutrikesdepartementet inte helt rättvisande. Att den av utredningen skisseradeomfördelningen av vissa arbetsuppgifter kan aktualisera förändringar itjänstestmkturen är däremot uppenbart. Sedan jag närmare tagit ställning tillhur en sådan orrtfördelning skall ske avser jag att ge statens avtals verkuppdrag att föra de förhandlingar söm behövs på grund av den äiidfadéorganisationen och dén planerade personalintegrationen. Utvecklingeni riktning från anciennitetstänkande mot ökad sdekti-vitet vid befordran isynnerhet på chefsplahét välkomnas av UDP. Jag delar denna bedömning. Det ärrnin förhoppning att också det vidgade personalinflylandet vidtjänstetUlsättningar skall bidra till en vidareutveckling av denna princip. kommentarer beträffande kvinnans ställning ihoni utrikesförvaltningenpekar UDP på angelägenheten av alt särskUda ansträngningar görs för att ökaintagningen av kvinnliga tjänstemän på handläggamivå. UDP:söverväganden beträffande personalplaneringen innehåUer en rad värdefullapåpekanden och förslag tUl från personalpolitiska synpunkter angelägnaförbättringar. Jag finner inte anledning att bär gå in på varje enskild detaljutan begränsar i det följande min framslällning till förslag, som är av meraväsentlig karaktär. Förslagetatt tjänstemännen i ökad utsträckning mera systematiskt skall få ange önskemålbeiräffande framtida placering finner jag i aUt väsentligt godtagbart. Detföreslagna systemet med vérksamhetsbeskriv-ningar för olika myndigheter är somjag tidigare nämnt redan föremål för viss försöksverksamhet. En liknandeverksamhet har även inletts beträffande befattningsbeskrivningar. Jagdelar UDP:s uppfattning beiräffande önskvärdheten att fastställa indikativanormer för ullandstjänstgöringens längd och betydelsen av att tillfäUe tillviss hemmatjänstgöring kan beredas tjänstemän som varitverksamma på ullandsposter. Någon instmktionsmässig bindning avtjänstgöringsperiodernas längd anser jag dock inte erforderlig. UDPhar diskuterat önskvärdheten av att skapa bättre fömtsättningar förväxeltjänstgöring mellan utrikesförvaltningen och övriga delar avstatsförvaltningen. Förslagen på denna punkt bör enligt utredningen bearbetasytterligare, innan de läggs tUl grund för försöksverksamhet. Frågan bör bli föremål föf närmare studium inom regeringenskansli. UDPhar behandlat frågan om bedömningsunderiag för befordran och stannat för attrekommendera att värderingsfria tjänstgöringsintyg 1975/76: 96 100 utfärdas,men har avvisat tanken på betyg som skulle innehålla bedömningar avtjänstemannens, sätt att fullgöra ålagda arbetsuppgifter osv.. Jag har fullförståelse för de av utredningen anförda,betänkUghetema inför skriftligabedömningar .och är medyeten om att dessa betänkligheter i viss mån delas avpersonalorganisationerna. A andra sidan synes detmig ovedersägligt att en.rationeU personalpo litik, som syftar tiU enväl planerad disposition av tillgängliga personal-, resurser, endast är delvis hjälpt av korrekta befattningsbeskrivningar, om man inte har tiUgång tiU bedömningar av tjänstemännens kva lifikationer. UDP hävdar heller inte attftjänstetillsättningenjskulle ske utan ett sådant bedömningsunderlag men tar avstånd från. i . . / r . i; - Fråntjänstemäimens rättssäkerhetssynpunkt förefaller mig detta inte vara helttillfredsstäUande. Om befordran enUgt UDP:s mening skall ske på selektivagnmder snarare än i .övervägande grad efter anciennitet bör rimUgenvederbörandes.sätt att fuUgöra ålagda arbetsuppgifter utgöra en avbedömningsgrunderna. Dämtöver bör länmas en prognos avseende tjänstemannenslämplighet för andra uppgifter, hans utbildningsbehov etc. Att dessabedömningsgmnder öppet bör redovisas för vederbörande tjänsteman och för deorgan inom departementet som ingår i den pågående försöksverksamheten niedförvaltningsdemokrati synes mig självklart. Jag har svårt att se hur dettaskäll kunna ske på ett för. alla parter principieUt tillfredsställande sättutan. ett skriftiigt bedömningsunderlag. Jag delar dock utredningensuppfattning att även ett sådant underlag, med hänsyn bl. a. tiU de avutredningen anförda, för utrikesförvaltningen specieUa omständigheterna, kanvara behäftat med vissa brister. Dessa olägenheter synes mig emellertid kunnabeaktas vid bedömningen i varje särskUt fall och är i varje faU mindre än denackdelar som är förenade med en icke dokumenterad bedömningsgrund, som gerstörre utrymme för skönsmässiga hänsynstaganden. JagvUl därför förorda.att frågan om bedömningsunderlag för tjänstetillsättningoch befordran blir föremål för fortsatt studium i samråd mellan departementetoch personalorganisationerna och under hänsynstagande tiU erfarenheterna inomövriga grenar av statsförvaltningen. -I avvaktan på resultatet.avdessa.överväganden är jag beredd att på denna punkt biträda UDP:s förslagavseende tjänstgöringsintyg och utvecklingssamtal. I överensstämmelse médgällande praxis inom statsförvaltningen skall dock tjänsteman iutrikesförvaltningen kunna få betyg om han särskilt begär det, t. ex. i samband.med ansökan om tjänst utanför utrikesförvaltningen. Styrelsenför internationeU-utveckling (SIDA) har i sitt remissyttrande framhåUit värdetav ett utbyggt samråd med utrikesförvaltningen i personaladministrativafrågoi:. Med hänsyn till att en klar'intressegemen- 1975/76: 96 101 skåpsynes föreligga beträffande behandlingen av dessa problem utgår jag från skall kunna finna lämpliga former för sådan samverkan. Defrågor UDP tar upp rörande utbUdningsverksamhet är huvudsakligen av sådankaraktär alt det ankommer på mig att fatta beslut.. I princip ansluter jag migtill huvudragen i utredningens förslag. Jag har i det föregåendeanslutit mig tUl utredningarnas bedömning att kraven på utrikesförvaltningenhar ökat genom bl. a. det växande intresset i för internationellafrågor och vårt allt starkare internationella engagemang. Denna utvecklingtorde komma alt fortsätta framgent. Den UtbUdning utrikesförvaltningen erbjudersin personal måste under sådana förhåUanden sörja för att tjänstemännenskunskaper håller takt med utvecklingen och motsvarar de krav som ställs påförvallningen. Jaghar också instämt i UDP:s förslag om personalintegralion med likvärdigabefordrings- och utvecklingsmöjligheter för all personal. Utbildning tordevara det viktigaste verktyget när det gäller att omsätta integrationslanken ipraktiken. UDPkonstaterar alt utbildningsnivån för nyanställd personal genomgående harhöjts. har heller inte haft några svårigheter attrekrytera personal. Tvärtom brukar antalet sökande vida överstiga antaletlediga tjänster. Det är min uppfattning att kraven i fråga om kunskaper ocherfarenheter på de personer som anstäUs i utrikesförvaltningen mot dennabakgrund även i fortsättningen bör ställas högt. Moisvarande synpunkter harockså framförts vid remissbehandlingen, bl. a. av RRV. Enligt, min mening bördetta utgöra grundvalen för planeringen av den interna utbildningen. Värdetav samarbetsträning och ledarskapsutveckling har uppmäirk- sammats allt mer i myndigheter och förelag. SärskUt viktig är sådan ut bildning inom utrikesförvaltningen, vars personal lill skillnad från de flesta statstjänstemän under långa perioder av sitt yrkesverksamma liv måsle utföra sina uppgifter i ett litet och ibland isolerat arbetslag, där medlemmarna är hänvisade till varandra inte bara under.:arbetsdagen,. utan ofta också . Iutrikestjänsten är goda språkkunskaper ett nödvändigt redskap i ar-, betet. Det svenska skolväsendet har gjort kunskaperna'i främmande språk lill allt fleras egendom. Bl: a. på grund av utbildningsväsendets satsning på språkundervisning kan utrikesförvaltningen följaktligen nu mera räkna med bredare rekryteringsbas än . I vissa' fall blir det aktueUt att bygga på dessa befintliga språkkunskaper med hänsyn till tjänstens särskUda behov. .. >: , Jagansluter mig till UDP:s förslag om en introduktionsutbildning, som är gemensamför all i nyanställd personal i utrikesförvaltningen.. 7 1975/76.1 saml. Prop.1975/76: 96 102 JagtiUstyrker också förslaget om att en grundkurs för biträdande personalanordnas även i fortsättningen. UDPhar föreslagit att en ny basutbildning för handläggare ersätter den nuvarandeaspirant- och utrikeskansUstutbildningen. Jag instämmer i även detta förslag.Omfattningen och inriktningen av denna basutbildning får övervägas närmare. Dennärmare uppläggningen och inriktningen av utbildningsverksamheten som tas uppav UDP är jag inte beredd att nu ta ställning tiU. Den kräver, som utredningenframhållit, ytterligare utredning. Till resursfrågan återkommer jag i delföljande. UDPförordar alt för statsförvaltningen i allmänhet gäUande pensions-bestämmelserbör gälla för utrikesförvaltningens personal även i fortsättningen. Jagansluter mig tUl denna uppfattning. I likhet med utredningen anser jag attpersonalpolitiken bör inriktas på alt så långt möjligt förebygga och minska dénsärskilda belastning som utrikestjänsten kan medföra. För tjänstemän, sominnan de bar uppnått pensionsåldem av olika skäl inle längre kan fullgöra dearbetsuppgifter som normalt åvilar dem, anser jag liksom UDP altomplaceringsålgärder bör prövas, eventuellt i kombination med andrapersonalvårdsinsalser. 1 stället för förtidspensionering bör liksom biltillsdisponibUitetsinstilulet kunna användas i vissa fall. Detta innebär atttjänstemannen, om en förbättring i hans hälsotillstånd skulle inträda, på ettsmidigt sätt kan återföras till aktiv yrkesverksamhet, om så behövs på deltid.Regeringen får numera också besluta om pension till tjänstemän med vissaanställningsformer, innan de nått den normala pensionsåldern. Beslut föregåsav prövning i varje enskilt fall och fordrar tjänstemannens samtycke. Som UDPförutsätter kan detta institut givelvis tillämpas också inomutrikesförvaltningen. UDPanser att alla tjänstemän i anslutning till förflyttning skall ges tillfälleatt iinder erforderlig tid sälta sig in i frågor som rör del nyaanställningslandet och överhuvud taget förbereda sig för ny post. Jag anseratt en rimlig förberedelsetid i många fall är önskvärd. Möjlighet bör i sammasyfle beredas tUl parallelltjänstgöring med frånträdande tjänsteman där så ärmöjligt. En sådan ordning eftersträvas redan nu i personalplaneringsarbetet. UDPifrågasätter behovet av diplomat- och tjänstepass. För egen del anser jag ilikhet med de remissinstanser som har yttrat sig i frågan att dessaspecialpass, som är allmänt accepterade i flertalet andra länder, fortfarandekan vara värdefulla för utrikestjänstemännen i deras tjänsteutövning. Dekommer sålunda att bibehållas. 1975/76: 96 103 UDPställer sig tveksam till lämpligheten av att ha utiandsmyndigheter med endasten ensam utsänd tjänsteman. Även jag anser det önskvärt att i möjlig månundvika upprättandet av sådana myndigheter. I vissa fall kan emellertid rådandeförhållanden göra det nödvändigt att inrätta en myndighet med en begränsadpersonalinsats. Inför alternativet att annars inte kunna upprätta myndighetenalls kan det visa sig nödvändigt att tillfäUigt acceptera arrangemang av dentyp som utredningen vänder sig emot. Jag har samma uppfattning,som UDP när det gäller vikten av alt den utsända personalen skaffar sigkännedom om slationeringslandet: För den handläggande personalen kan det gällaatt skaffa en allmän bakgrund för rapportering och lägesbedömningar.Självfallet bör även den biträdande personalen kunna företa av tjänstenpåkallade resor som är förenade med särskilda uppdrag, exempelvis påinformationsområdet. Att för tjänstens behovskapa och odla goda personliga relationer med personer av betydelse på olikaområden och på olika nivåer i verksamhetslandet är en för utlandstjänstenoundgänglig arbetsuppgift. 1963: 75 angående utrikesförvaltningensorganisation och personalbehov m. m. har i ett av godkänt uttalandeformulerats allmänna synpunkler på den representation som tjänstemännen i kontaktskapandesyfte och för främjande av arbetsuppgifter och svenska intressen har att utförasåsom en skyldighet, under tjänsteansvar och med viss uppgiftsskyldighet. UDPhar beträffande kontaktverksamhetens natur givit uttryck, för samma tankegångar,i vilka jag instämmer. Jag finner det sålunda givet att kontaktverksamheten iförsta hand inriktas dels på personer i verksamhetslandet, vilkas kunskapereller inflytande är av värde för de svenska intressen som utrikestjänsten haratt främja, dels på att i liknande syfte sammanföra svenskar och utiänningar.UDP:s rekommendation om restriktivitet när det gäller gästfrihet gentemotbesökande från och i verksamhetslandet bosatta svenskar innebär enligtmin mening en påminnelse om att vederbörlig hänsyn tUl tjänsteintresset skalltas även när det gäller umgänge med landsmän inom ramen för den här berördakontaktverksamheten. Strävanbör vara att förenkla umgänges- och representationsformerna. Jag avser att ienlighet med UDP:s förslag låta lindersöka fömtsättningama för alt tillskapagemensamma utrymmen och gemensam utmstning för personalens representationsbehovi samband med uppförandel av nya ambassadanläggningar. Fleraav de frågor som UDP i övrigt behandlat tillhör det avtalsbara området. Dessafrågor bör därför diskuteras vid förhandlingar mellan ochstatstjänstemannens huvudorganisationer. Jag avser att ge avtalsverketerforderligt förhandlingsuppdrag i dessa viktiga frågor. 1975/76: 96 104 SålimdafaUer UDP:s förslag om årliga hemresor för utiandsstatione-rad personal på allaorter under det a'vtalsbara området. Jagförordar att semesterresa tiU i ökad utsträckning kombi-nars medinformation och utbUdning förde ahstäUda där så är möjligt. Jag instämmer iUDP:s bedömning av chefsmötenas betydelse. I linje med utredningens förslag harredan en viss förstärkning skett av resursema för omhändertagande avtjänstemännens kontaktbesök i samband med omstationering eller semester. UDPföreslår en ökning av antalet dagspress- och tidskriftsprenumerationer vidvarje myndighet och en vidare distribution av telegrafiska nyhetssammandrag.Jag har full förståelse för utredningens synpunkter på behovet av attpersonalen utomlands har; möjlighet att bibehålla kontakten med svenskamassmedia. Angdägenhetsgraden måste givetvis ses även mot bakgmnd av deförhållandevis höga kostnaderna prenumeration på en luftpostbefordraddagstidning tUl en avlägsen utlandsmyndighet kostar ,. Vidvissa utlandsmyndigheter får personalen i någon utsträckning anlita kurirbefordran även av privata försändelser. UDP förordar en välvillig inställning i dessa frågor liksom möjlighet att i ömmande fall få utnyttja telefon och telex på statsverkets bekostnad. Inom statsför valtningen får tjänstebrevsrätten visserligen inte utnyttjas för privata försändelser. Inte heller får privata telefonsamtal ske på, statsverkets bekostnad. Inom utrikesförvaltningen råder: dock speciella arbelsför håUanden, varför jag instämmer i utredningens rekommendation om en välvUlig inställning i dessa frågor, exempelvis då möjUghet tUl normal postbefordran saknas. UDPpresenterar en rad förslag som berör viUkoren för medföljande make tilltjänsteman iiutrikesförvaltningen. Flera remissinstanser, bl.a. . SIDA ocharbetstagarorganisationerna, har anslutit sig tiU eller ytterligare utvecklatutredningens förslag på dessa pimkter. Det är enligt min mening här fråga omett problemområde av väsentiig och växande betydelse för utrikesförvaltningen., Samhälletsutveckling bar lett tiU att ett ökande antal utrikéstjänsteman haryrkesverksamma makar, som vid tjänstemannens utlandssta-tionering möter en radproblem. Det gäUer möjlighetema att behålla kontakten med det egna arbetet, attnyttiggöra förvärvad utbUdning, att överhuvud taget finna lämplig,sysselsättning på den nya orten, att tUlvarata utlandsvistelsen iutvecklingssyfte, att skydda sig mot bortfall av exempelvis svenskapensionsförmåner osv. Jag berör i det följande några av dessa problem. Riksdagenhar (prop. : 1975:1, bU; 2 s., 5, InU 1975:4,:rskr 1975:218) godkänt ett förslagsom iimebär att medföljande make, som är anstäUd på statligt löneregleradtjänst kan erhålla upp.tUl ,tjänstledighet. Bestämmelser i ämnet hartagits in i curkuläret (1970: 388) om tjänst- 1975/76: 96 105 ledighetmed C-avdrag, m. m. (omtryckt 1974:1018; ändrat senast 1975:440). uttalade den förhoppningen alt motsvarande skulle komma atttillämpas för anstäUda i eller enskild tjänst. Jag instämmer i dennaförhoppning. Jaghar låtit inventera möjligheterna för medföljande make att få förvärvsarbete påstationeringsorten utomlands. Resultatet av inventeringen är inteuppmuntrande. Ansträngningama att lösa dessa problem bör intensifieras. Detförekommer redan nu att makar som så önskar anställs lokalt vidutlandsmyndighet. Denna möjlighet kommer att uppmärksammas i växandeutsträckning i den mån som vederbörande kan konkurrera, när det gäller förarbetsuppgiftema erforderliga kvalifikationer.