prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — som också avstyrker förslaget i denna del, befarar bl.a.att man i stor utsträckning kommer att minska möjligheterna för lingsnolarieratt avgöra enklare brottmål om man övergår lill ett system där åklagarenstämmer och kallar i målen. Även motsätter sig utredningensförslag på förevarande punkt. Vad utredningen uttalar om det önskvärda i alt förenkladomstolarnas handläggning av mindre brottmål lämnas i allmänhel utan erinranav remissinstanserna. Hovrätten över och framhåller att dereformförslag på området som har lagts fram av utredningen i mycket synesinnebära enbart en kodifiering av gällande praxis. De framstår även i övrigtenligt hovrättens åsikt som i stort sett ändamålsenliga och tillfredsställandeoch hovrätten tillstyrker därför i huvudsak att de läggs lill grund för lagstiftning.Även hovrätten för framhåller att huvuddelen av de förenklingarutredningen föreslår tillämpas av praktiskt lagda underrättsdomare. RA framhåller att åklagarna endast i undantagsfall börfä uppdrag att utfärda stämning. Några nämnvärda rationaliseringsvinsteruppstår inte genom ett sådant förfarande. Huvudsakligen är det endast fråga omatt flytta över vissa uppgifter från domstolarna till åklagarna. Även frånprincipiell synpunkt är det enligt RÅ viktigt att domstolsuppgifter och äklagaruppgifterhålls isär och att åklagarnas roll som part klart markeras. Även FöreningenSveriges åklagare avstyrker förslaget att åklagare åläggs att i ökad omfattningulfärda stämning. Hovrätten för är positivt inställd tillförslaget att RÅ och i samråd undersöker förutsällningarna för en ökadanvändning av möjligheten att delegera arbetet med stämning och kallelse imindre brottmål till åklagarna. uttalar sig för viss försöksverksamheti några distrikt. Flertalet remissinstanser biträder förslaget attbevisföreläggande skall kunna ges även i samband med kallelse lillhuvudförhandling i mindre brottmål. Hovrätten för ilrågasälter omman inte borde kunna utsträcka möjligheterna att stämma, bevisförelägga ochkalla i alla brottmål, eller i vart fall till mål med häktade.Domareförbundet framför liknande synpunkter och påpekar att förfarandet redanpå många håll har vunnit insteg i praxis. 1975/76:148 146 Utredningensförslag i denna del har allmänt godtagits vid remissbehandlingen. Hovrättenöver och finner i likhet med utredningen del värdefullt att deti RB införs en bestämmelse som gör del möjligt att i mindre brottmål göraavsteg från föreskriften alt vite skall föreläggas i kallelse lillhuvudförhandling även i de fall då kallelsen inte innefattar krav på personliginställelse. Tillfredsställande är enligt hovrättens mening också alt del redannu ibland använda systemet med skriftliga erkännandeformulär regleras ilagtext. Enligt hovrättens mening bör möjligheten att kalla tilltalad utan viteoch med erkännandeformulär inte läggas på åklagaren utan vara förbehållendomstolen. Även hovrätten för , , Norrköpingstingsrätt och domareförbundet ansluter sig lill förslaget i denna del.Stockholms tingsrätt och föreslår alt erkännandeformulär får användas ialla mål där den tilltalade har delgetts strafföreläggande. Rikspolisstyrelsenfinner del angeläget alt utredningens förslag att göra avsteg från förbudet attåberopa skriftliga villnesberällelser i mindre brottmål genomförs snarastmöjligt. Styrelsen framhåller dock att utrymmet för åberopande av skriftligavittnesberättelser inte bör begränsas till de fall där rätten finner att hinderinte möter att företa mål till huvudförhandling i den tilltalades utevaro,oaktat denne har bestritt ansvar under förundersökningen. En sådan begränsningskulle nämligen onödigtvis minska de stora fördelar som denna reform kundemedföra från polisiär synpunkt. Enligl styrelsens uppfattning bör åklagare fååberopa skriftliga vittnesutsagor av mer officiell natur -typfall polismansrapport över fylleri- och enklare trafikförseelser - i mindre brottmål, även omden tilltalade infinner sig personligen eller genom ombud och bestrider åtalet.Som exempel anger styrelsen att en polisman under kommendering till en slor nöjeslillställninghar varil med och omhändertagit ett stort anlal personer för fylleri, vilkapersoner är helt okända för honom. Vid en huvudförhandling senareär det självfallet som regel omöjligt för polismannen att erinra sigomständigheterna i ett speciellt faU. Han måste därför helt lita till enrapport. Även föreningen tillstyrker utredningens förslag. Göteborgstingsrätt anser också att det i mindre brottmål finns ett behov av avsteg frånförbudet att återge skriftliga vittnesberättelser i större utsträckning änundantagsbestämmelsen i 35 kap. 14 § RB tillåter. Tingsrätten har därför ickenågon erinran mot alt till bestämmelsen i RB fogas det av utredningenföreslagna ytterligare undantaget. Det synes tingsrätten emellertid någotöverraskande att utredningen har ansett sig böra framhålla att ett vittne iregel bör höras 1975/76:148 147 personligenför det fall att den tilltalades uppgifter på väsentliga punkter skiljer sigfrån vittnets uppgifter enligt förundersökningsprotokollet och för det fallatt tilltron till vittnet är av avgörande betydelse för skuldfrågan.Situationer av angivna slag lär föreligga i de flesta mål i vilka erkännande inleföreligger. Med en så restriktiv tolkning som utredningen har föreslagit tordeden föreslagna nya regeln bli av ganska begränsat värde. finnerdel välbetänkt att i mindre brottmål som bevis godta sådana skriftliga vittnesutsagorsom har lämnats av allmän befattningshavare i omedelbar anslulning till aktuellgärning. framhåller att det föreslagna ingreppet i RB enligtutredningen synes vara förbehållet en så restriktiv tillämpning, att förbundetkan förorda genomförande av undantagsregeln beträffande mindre broll.Föreningen påpekar att nuvarande förluster i arbetstid isamband med inställelse till vittnesförhör innebär en inte oväsentligbelastning på polisverksamheten. Flertalet övrigaremissinstanser redovisar en mer eller mindre kritisk inställning till förslagetatt åberopa skriftliga villnesberällelser. De möjligheter att tillåtaåberopande av sådana berättelser som finns f n. är enligt RA.s mening tillräckliga. För övrigttorde enligt RÅ hinder enligt gällande bestämmelser inte möta mot att åberopa endel av de handlingar som utredningen nämner såsom skriftliga bevis. Hovrättenöver och delar utredningens uppfattning att det bör införasmöjlighet att i ökad utsträckning tillåla alt vissa skriftliga utsagor åberopassom bevis i mindre brottmål. Vad som därvid närmast bör komma i fråga är enligthovrättens mening rapporter av mera officiell natur, såsom polismans rapportvid trafikkontroll, besiktningsmans utlåtande, parkeringsvakts rapport överolaga parkering o.d. Hovrätten ställer sig däremot mycket tveksam till om man istörre utsträckning än f n. bör tillåta åberopandet av sådan skriftligberättelse som har lämnats av vittne eller annan under förundersökningen. Ensådan uppteckning måste nämligen anses ha mycket ringa bevisvärde. Eftersomvittnet inte hörs personligen vid huvudförhandlingen, saknar ju rätten varjemöjlighet att bedöma hans trovärdighet. Därtill kommer, att det enligthovrättens erfarenhet inte är ovanligt att den hörde vid huvudförhandlingenlämnar en berättelse som på väsentliga punkter avviker från den som finnsantecknad i förundersökningsprotokollet eller som innehäller tillkommandeuppgifter vilka förtar verkan av den tidigare utsagan. Att mot den tilltaladesförnekande fälla honom till ansvar på grundval av en sådan viltnesuppteckningtorde därför knappast kunna komma ifråga. I sådant fall synes därför vittnetböra kallas tUl huvudförhandlingen. En reform i avsedd riktning skulle såledeskunna ha någon betydelse endast i de fall då den tilltalade erkänner gärningen.Med hänsyn härtill torde enligt hovrättens mening 1975/76:148 148 inteheller föreligga något behov av alt ändra den nuvarande lydelsen av 35 kap. 14§ RB. Hovrättenför , som också är ense med utredningen om att ökat utrymme börges åt skriftliga bevis i form av rapporter av mera officiell natur rörandevissa faktiska förhållanden (anteckningar om parkeringsförseelse, arrestantbladför fyllerist, radarmätnings-diagram osv.) bestämt avvisar förslaget alt utansärskilda skäl tillåta åberopandet av sådan skriftlig utsaga som lämnas avvittne eller annan upplysningsperson under förundersökningen. Stockholmstingsrätt tillstyrker att skriftliga vittnesberättelser av mera officiellnatur, som har upprättats i samband med upptäckten av förseelsen och sominnehåller omedelbara iakttagelser, får godtas som skriftiig bevisning ienlighet med utredningens förslag. Undantaget bör däremot inle sträckas ut tillskriftliga utsagor av mera speciell natur där vittnet kan beräknas erinra sigden aktuella händelsen. Som exempel nämner lingsrätlen en skriftlig berättelsefrån en butikskontrollant. Även framför liknande synpunkter. anser attfrågan lämpligen bör lösas vid en översyn av RB. Norrköpingstingsrätt anser att man inle bör införa någon särbestämmelse i fråga omvittnesbevisningen i de mindre brottmålen och att den aktuella bestämmelsen i RBinle bör ändras. Dess nuvarande lydelse torde ge tillräckligt stor möjlighetatt i undantagsfall använda skriftliga vittnesberättelser som bevis.Advokatsamfundet avstyrker bestämt utredningens förslag i denna del.Anledningen härtill är bl.a. att erfarenheterna ger vid handen alt det inlesällan framkommer sådana omständigheter att domstolen inle kan lägga till grundför domen vad som sägs i sådant skriftligt material. Avstegfrån handläggningen enligt 46 kap. RB Hovrättenför tillstyrker i huvudsak vad utredningen har föreslagit idenna del. Hovrätten ställer sig dock tveksam till möjligheten att förebringabevisningen innan den tilltalade hörs. Inte ens förhör med målsäganden bör enligfthovrättens mening äga rum före förhöret med den tilltalade. Ätt ställa entilltalad mol bevisningen. innan han har fått tillfälle all lägga fram sin egenståndpunkt kan kännas kränkande. Någon större tidsvinst torde inte göras genomden föreslagna möjligheten. Alt göra avsteg från förhandlingsordningen beroendeav den tilltalades samtycke förefaller hovrätten inte heller realistiskt. Ävenhovrätten för , , ,brottsförebyggande rådet och föreningen förordar att manskall kunna göra de avvikelser från den normala handläggningsgången som befinneslämpliga. framhåller all erfarenheterna vid lingsrällens bölesenheltalar starkt för en sådan ordning. Det synes t.ex. knappast ändamålsenligt att Prop.1975/76:148 149 ibagatellmålen åklagaren normalt skall behöva göra en sakframställning iegentlig mening eller att handläggningsordningen över huvud taget skall följasnär den tilltalade inte är närvarande. Del ter sig ofla i dessa mål naturligtalt la upp en mer informell diskussion mellan domaren, åklagaren och dentilltalade om den händelse som åtalet avser. Hovrättenöver och har i och för sig ingen erinran mot att det gesmöjlighet för domstol att, om så skulle anses vara motiverat, göra avsteg frånden formella handläggningsgången vid huvudförhandling i mindre brottmål. Såtorde dock i praktiken enligl hovrätten redan nu göras utan att 46 kap, RBanses lägga hinder i vägen däremot. Del kan enligt hovrätten därförifrågasättas om det inte framstår som obehövligt att införa särskild föreskrifthärom, JK ställer sig myckeltveksam lill utredningens förslag att i införa en sådansärbestämmelse om förenklad handläggning. Skälen är enligt JK dels attbestämmelsen är mycket vag och ger domstolen mycket stor frihet, dels att beslämmelserav denna typ behövs även i fråga om andra måltyper. JK framhåller alt en sådanändring bör genomföras i samband med en mera genomgripande ändring i RB. behöver inte huvudförhandlingen i fråga om ett brottmålav enkel beskaffenhet la längre lid än . Förslaget innebär enligttingsrätten ingenting annal än vad som Ln. gäller, nämligen alt parterna fårhålla slutanförande om de vill. Tingsrätten finner alltså att det inte finnsbehov att göra den föreslagna ändringen och att del i stället finns risk attden föreslagna möjligheten alt göra avsteg från bestämmelserna i kapitletmissbrukas. Även om lagändringen genomfördes, blev det enligt tingsrätten nogtill stor del beroende på ordförandens läggning om huvudförhandlingen gick forteller långsamt. Även är kritisk mol förslagets utformningi denna del. Tingsrätten ifrågasätter om den föreslagna lagändringen ärnödvändig. anser inte att frågan om avvikelser från den normalahandläggningsgången bör lösas separat för de mindre brottmålen utan gemensamtför alla brottmål. Detta bör enligl lämpligen ske i samband med den väntadeöversynen av RB. RA avstyrkerutredningens förslag i denna del under framhållande av att nuvarande bestämmelserger tillräckliga möjligheter att anpassa huvudförhandlingen med hänsyn tillmålets beskaffenhet. Förslaget att göra avstegfrån bestämmelsen i RB 36:9, enligt vilken vittne inte fär övervara rättegångeni målet innan vittnesförhöret ägt rum, ifrågasätts eller avstyrks allmänt avremissinstanserna. 1975/76:148 150 Detkriminaliserade området är myckel vidsträckt. Särskilt inomspeciallagstiftningens område kan man notera en betydande ökning av antaletstraffbestämmelser. Detta har medfört en ständigt stegrad belastning för dendel av rättsväsendets resurser som går åt för alt utreda och lagforaöverträdelserna. Betydande förstärkningar av polisväsendets, åklagarnas ochdomstolarnas resurser har genomförts som andra åtgärder satts in föratt i görligaste mån effektivisera och underlätta denna utrednings- och lagföringsverksamhet.Som jag framhållit i årets staisverksproposition (prop. 1975/76:100 bil. 4 s.8) finns emellertid otvivelaktigt här ett stort behov av en mera långsiktigprioritering när det gäller användningen av rättsväsendets resurser. Vid sidanav de starka kriminalpolitiska skäl som kan åberopas för en ordning vilkeninnebär all man lill skillnad från vad som är fallet inte skall behövabehandla snart sagt varje normöverträdare som en brottsling finns det sålundabetydande praktiska och effektiviletsmä.ssiga fördelar med en avkriminaliseringav gärningar med jämförelsevis lågl straffvärde. Det finns i detta sammanhanganledning erinra om att det från både allmänpreventiv och individualpreventivsynpunkt framstår som mycket angeläget att se lill dels att överträdelsenklaras upp, dels all lagföring och påföljd kommer i så nära anslutning tillgärningen som möjligt. Som ett led i prioriteringen av rättsväsendets resurseringår således bl.a. att pröva frågan i vilken utsträckning man kanavkriminalisera gärningar med jämförelsevis lågt straffvärde. Egentligavkriminalisering leder till arbetslällnad för de brottsbekämpande organen.Under senare år har skett en avkriminalisering av vissa begränsade gärningskategorier,t.ex. ämbetsbrotten, som har haft viss effekt från denna synpunkt. Äv än störrebetydelse är emellertid del förslag till avkriminalisering av fylleriet som jagnyligen har överlämnat tUl (prop. 1975/76:113). Envariant av avkriminalisering utgör s.k. depenalisering. Depenalisering innebäratt de brottsbekämpande myndigheterna avlastas arbetsuppgifter, som i en ellerannan form får övertas av andra organ som kan vara offentiiga eller privatasubjekt. Ett exempel härpå utgör det till överlämnadeförslaget om parkeringsförseelser (prop. Enreform som inte går lika långt som depenalisering men delvis har samma effektär ökad användning av förenklade handläggningsformer vid beivrandet av mindrebrott. Statsmakterna har redan tidigt slagit in pä denna väg för attrationalisera rättsvården. Utvecklingen har lett till att mindre brott i mycketstor utsträckning lagfors genom summarisk Prop.1975/76:148 151 handläggning hos polis- eller åklagarmyndighet. Genomvidgning av tillämpningsområdet för strafföreläggande och införande avinstitutet ordningsbot har man sålunda avlastat de allmänna domstolarna enbetydande arbetsbörda. Avkriminalisering innebär att en viss gärningstyp i sinhelhet undantas från straffrätlsligt ingripande. Vill man i stället åstadkommaen sovring bland straffbara gärningar kan man anförtro åklagaren att träffaavgörandet. Det kan inom ramen för en i princip absolut åtalsplikt ske på tvåsätt: genom ätalsunderlåtelse eller genom särskild åtalsprövning. Åtalspliktenutreds f n. av ätalsrättskommitlén. Flera vägar står således till buds om man önskar nedbringaanlalel samhälleliga ingripanden vid lagöverträdelser och även i övrigtutnyttja de rättsvårdande organens resurser på det mest effektiva ochändamålsenliga sätiet. Enligl min mening bör samhället därvid utnyttja samtligade instrument som står lill buds. I den mån praktiska svårigheter inte läggerhinder i vägen bör således det ena sättet att genomföra en minskning avstraffrättens roll inle ges ell principiellt företräde framför de andra, utankommande reformer med detta syfte bör kunna genomföras genom en kombination avolika metoder. De förslag lill ändring i bl.a. (BrB) sombrottmålsutredningen fört fram i betänkandet (SOU 1973:13) Snyltningsbrott ochsjukförsäkringsmissbruk och de förslag till ändring i (RB)som utredningen har föreslagit i dess slutbetänkande (SOU 1974:27) Mindre brottrepresenterar olika sätt alt genomföra reformer med del angivna syftet. Jagfinner del därför vara lämpligt att behandla dessa betänkanden i ett sammanhangmed del undantaget dock att frägan om de straffrättsliga ingripandena molsjukförsäkringsmissbruk mäsle övervägas ytterligare inom justitie- ochsocialdepartementen. 6.2.1 Frågan om en mera allmän översyn av BrB Under remissbehandlingen av utredningens betänkande om snyltningsbrottoch sjukförsäkringsmissbruk har RÅ förklarat att en allmän översyn bör företasav BrB och särskilt då förmögenhetsbrotten som är de brott enligt balken varshuvudsakliga utformning skett längst tillbaka i tiden. Enligt RA:s mening kanpartiella reformer leda till inkonsekvenser och olägenheter, särskilt omreformen innebär alt en straffbestämmelse upphävs. Med anledning av vad RÄ sålunda anfört vill jag erinra omatt BrB endast utgör slutsteget i en serie av etappvisa reformer under 1900-talel.De partiella reformernas väg har således stark förankring i det svenskalagstiftningsarbetet och har bl.a. den fördelen att angelägna frågor kan lösasutan dröjsmål. Tanken på en total översyn av BrB 1975/76:148 152 kanjag därför inte biträda. Däremot har jag för avsikt all begära regeringens bemyndigandeatt tillkalla sakkunniga för en översyn av förmögenhetsbrotten. Bland deproblem som en sådan utredning kan få anledning att överväga är just i vad månoch hur man skall kunna inskränka kriminaliseringen i fråga om en delgärningar som generellt sett tillmäts ett lågt straffvärde. Mot bakgrund däravskulle det i och för sig tyckas vara naturligt att detta förslag om snyltningsbrottenfår prövas och vägas in i ett sådant större sammanhang. TiU bUden höremellertid att det här gäller eti: redan remissbehandlat förslag beträffandevissa tämligen väl avgränsade brott. De förordade lösningarna kan till en deläven sägas ha karaktären av försök när det gäller möjligheterna att på olikasätt minska straffrättens roll i samhället. Vi rör oss här på ett fält där depraktiska resultaten av skilda åtgärder är särskilt svåra att säkert bedöma.Mot bakgrund härav förutsätter jag att en partiell reform på detta område kange värdefulla erfarenheter som kan bli av betyddse inte bara vid en pågåendeallmän översyn av förmögenhetsbrotten utan även inom andra områden avstraffrätten. Jag finner därför att övervägande skäl talar för attbrottmålsutredningens förslag om snyltningsbrotten nu tas upp till separatbehandling. 6.2.2Frågan om straffbestämmelsen i 9 kap. 2 § andra stycket BrB bör upphävas I9 kap. 2 § andra stycket BrB finns bestämmelser om ansvar för vissa förfarandensom inte alltid ryms under begreppet bedrägeri sådant detta bestämts i 1 §.Ansvar föreskrivs sålunda i första punkten för den som utan att göra rätt försig begagnar sig av husrum, förtäring, transport, tillträde till föreställningeller annat dylikt som tillhandahålls under förutsättning av kontantbetalning. I andra punkten har upptagits en ansvarsbestämmelse för det fall attnågon, som har att betjäna allmänheten efter viss taxa, tar betalning utövertaxan utan att påvisa avvikelsen. Av lagtexten framgår uttryckligen att det förstraffbarheten i båda fallen saknar betydelse om gärningsmannen vilseledernågon eller inte. Har ett vilseledande ägt rum är det emellertid principielltsett fråga om bedrägeri. Brottet betecknas i lagtexten som bedrägligt beteendeeller om brottet inte är ringa som bedrägeri. Straffet är i det förra falletböter eller fängelse och i det senare fallet fängelse ihögst . Gärningen har inte som brukligt är i BrB åsatts något särskiltnamn. Uttrycket snyltning som en samlingsbeteckning på detta slag av brottsUghetfår dock anses allmänt vedertaget. Bestämmelsenom snyltning erbjuder sålunda ett särskilt straffskydd ät dem som enligtvedertagen praxis har att betjäna en okänd allmänhet mot att kontant betalning erläggsså snart någon begagnar sig av prestationen. Det straffrättsliga skyddet gäller i första hand hotell-. Prop.1975/76:148 153 Som framgår av lagtextens utformning omfattar straffskyddetemellertid även andra näringsgrenar. Genom hänvisningen till transport ärbestämmelsen tillämplig i förhållande till bl.a. SJ och andra allmännatrafikföretag som driver en verksamhet där s.k. tjuvåkning utan färdbevis kanförekomma. Vidare nämns i lagtexten "begagnande av tillträde tillföreställning", varigenom innehavarna av festplatser, idrottsplatser,nöjeslokaler o.d. ges möjlighet att på straffrättslig väg ingripa mot s.k. plankning. Lagtextens uppräkning avde olika tjänster eller nyttigheter som avses skola skyddas av straff budetavslutas med uttrycket "eller annat dylikt". Detta uttryckssätt ansesinte innebära någon annan avgränsning av straffstadgandets räckvidd än att detskall vara fråga om en tjänst eller nyttighet som normalt tillhandahålls endastunder förutsättning av kontant betalning. I rättspraxis har ansvar också ådömtsför bedrägligt beteende på grund av utebliven betalning till tandläkare förtandbehandling (SvJT 1949 rf s. 117). Även annan Uknande näringsutövning tordefalla in under straffskyddet, t.ex. behandling av läkare, veterinär ellerfrisör. Över huvud taget torde straffskyddet i princip omfatta alla utövare avserviceverksamhet, som har att tiUgodose annan mot kontant betalning, t.ex. garderobiär,stadsbud. Orden "eller annatdylikt" anses enligt gällande praxis även omfatta s.k. automatbedrägeri.Ett sådant brott föreligger t.ex. när någon begagnar en telefonautomat ochdärvid använder värdelösa föremål i stället för mynt. I äldre praxis bedömdesett sädant förfarande som stöld (SvJT 1924 rf. s. 41) trots att det därvid inteär fråga om något egentligt tillgrepp eftersom gärningsmannen enbart avser attbegagna automatens service. Den sedermera införda snyltningsbestämmelsen ansesemellertid även täcka de fall där automatmissbmket består i att en konkretnyttighet, t. ex. tobaksvaror, bensin o. d. åtkoms. Förfarandet skall däremotenligt straffrättskommittén (SOU 1940:20 s. 138) alltid betraktas som stöld omgärningsmannen i stället för att använda det tillvägagångssätt som ärföreskrivet tillägnar sig innehållet genom att bryta upp apparaten. Straffbestämmelsenom snyltning infördes i strafflagen vid revision avförmögenhetsbrotten. Denna utvidgning av det kriminaliserade områdetmotiverades bl.a. av dåvarande praxis som innebar att t.ex. tjuvåkning pä tågskulle vara straffri, såvida inte tågpersonalen både observerat gratispassagerarenoch låtit sig förledas att tro att han köpt biljett. ansägdet otillfredsställande att ett sådant i och för sig straffvärt förfarande pädetta sätt, mänga gånger av en slump blev straffritt. Härtill kom att det ipraktiken enligt kommitténs mening i detta sammanhang även hade visat sig varasvårt att fastställa var gränsen skulle dras för straffbart bedrägeri. För attråda bot på de brister som sålunda ansågs föreligga samlades bestämmelser Prop.1975/76:148 154