prop · FZ03202 · 1975-12-31 00:00:00 — Vidare bör 1 § omredigeras för attuppnå överensstämmelse med utredningens förslag beträffande telefonavlyssning. i : Utredningensförslag att samordna de nu i 27 kap. 16 § samt i 1952 och1969 års lagar intagna reglerna om telefonavlyssning samt att inordna den nyalagstiftningen i 27 kap. tillstyrkes i princip. Förslagetmedför att de nuvarande bestämmelserna i 1952 och lagstiftning blipermanenta och ej behöver förlängas. Detta bör ej inge någrabetänkligheter. Det finns ett varaktigt behov av bestämmelserna. Dessa ha visatsig vara i stort sett väl anpassade för effektiv användning vid förundersökningom de allvarliga brottsmisstankar, som är förutsättning för atttelefonavlyssning skall konmia i fråga. Utredningen, som sett övertillämpningen av den nuvarande lagstiftningen, synes icke ha funnit att dennatillämpats otillbörligt eller på ett sådant sätt att någon väsentliganmärkning kan göras. Därför har utredningen, som med skäl starkt betonat atthöga krav på integritetsskydd måste uppställas i fråga om telefonavlyssningsom i och för sig är ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten, ihuvudsak kunnat bygga sitt förslag på nuvarande regler. Jag ansluter mig till de principer och värderingar, somutredningen lagt till grund för sitt förslag. Jag tänker därvid särskilt pånödvändigheten av att klarast möjliga gränser för användningen av telefonavlyssningfixeras och att tillämpningen sker under effektiv kontroll. 1975/76:202 180 Emellertid kan diskuteras om lagförslaget i enskildheterfått en lyckad utformning. Bestämmelsema i 2 § lag synes böra äga fortsattgiltighet och permanentas, i vilket fall de ha sin plats i 24 kap.rättegångsbalken. Motsvarande gäller beslags- och kvarhållandebestämmelserna i3 och 4 §§, vilka ha särskild betydelse för spanings- och utredningsverksamheten. i : Såsomframhållits i utredningen omöjliggör telefonavlyssningens hemliga natur enbevakning från medborgarnas och massmedias sida. Risken för oriktig tillämpningoch direkt missbruk kan därför aldrig underskattas. Metoden med telefonavlyssningoch brevcensur skiljer sig från andra straffprocessuella tvångsingripanden iså måtto att den i stor utsträckning drabbar "oskyldiga". På grundhärav och då direktiven förutsätter en allmän översyn av lagstiftningen kundemåhända en mer ingående analys ha gjorts angående de omständigheter, som börföranleda till att skyddet för den personliga integriteten får vika förintresset av att tillgripa ifrågavarande tvångsåtgärder. Den nya lagen omtvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall behandlar telefonkontrollen såsomen tvångsåtgärd i spaningssyfte för att förebygga en ganska obestämt beskrivenaktivitet, innefattande planläggning och förberedande av "åtgärd somutgör hot mot allmän ordning och säkerhet". Det är sannolikt att dessafall uppfyller förutsättningarna för telefonkontroll enligt såväl1952 års lag som även 27:16 RB. Enligt sistnämnda lagar är emellertidtelefonkontrollen ett StraffprocessueUt tvångsmedel och därmed omgärdat medstarkare rättssäkerhetsgarantier än terroristlagstiftningen. Det är ocksåuppenbart att lag delvis är utformad så att den skall ha enbrottsförebyggande effekt i likhet med lagen om tvångsåtgärder i spaningssyftei vissa fall. Med full förståelse för det angelägna i att tillgripa telefonkontrollmot presumtiva terrorister förefaller det mig dock något ologiskt att inteockså diskutera telefonkontroll i spaningssyfte mot presumtiva spioner ochupprorsmän utan att i dessa fall uppställa kravet på att telefonkontrollenskall ingå såsom ett led i en förundersökning vilket enligt 23:1 RB kräver att"anledning förekommer, att brott som hör under allmänt åtalförövats". Utredningen räknar ju själv med att det finns "personerdirekt knutna till institutioner, om vilka det är notoriskt att de yrkesmässigtbedriver illegal verksamhet" (sid. 97). Jag finner det motiverat attframhålla detta, då det enligt min erfarenhet som också bestyrks avutredningen, torde finnas en viss tendens att i säkerhetsfallen släppa på dekrav som i allmänhet uppställs för inledande av förundersökning. Detta synes ioch för sig förståeligt men bidrar till att tvångsmedlet i praktiken i en delfall troligen fungerar på ungefär samma sätt som en åtgärd enligtterroristlagstiftningen. Någon erinran synes mig icke kunna resas mot samordningenav lagarna om telefonavlyssning. Behovet av insyn och kontroll synes tillfredsställandetillgodosett. Då behovet av telefonavlyssning motsvarar ett permanent behovfinns ingen anledning att tidsbegränsa lagstift- 1975/76:202 181 ningen.En permanentering bör uppenbarligen ske också i fråga om bestämmelserna omövriga tvångsmedel lag. Länsåklagarmyndigheteni : Den brottslighet, som är förenad medmöjligheten att tillgripa tvångsmedlet telefonavlyssning är av denbeskaffenheten att den med undantag av grovt narkotikabrott och grovvarusmuggling är föremål för underrättelse till länsåklagare enligt 36 § åklagarinstruktionen.Nästan regelmässigt handlägges dessa mål av länsåklagare. EnligtRiksåklagarens anvisningar i cirkulär C 56 skall distriktsåklagare i målrörande grovt narkotikabrott och grov varusmuggling som avser narkotika däresttelefonavlyssning ifrågakommer rådgöra med länsåklagare. Så sker även i de fallsom förekommer. Vad sålunda angivits utgör i viss mån en garanti för att telefonavlyssningtillgripes med stor restriktivitet. Tillvägagångssättetvid framställning om telefonavlyssning är enligt min erfarenhet attvederbörande åklagare föredrager vad som förevarit i ärendet inför denbeslutande i tingsrätten med tillägg för de ytterligare uppgifter som kanfinnas utöver den skriftiiga dokumentationen som icke alltid är fullständig ialla detaljer. Därvid föredrages även andra åtgärder som vidtagits för säkerställandeav utredningen och vilka ytterligare åtgärder som skall vidtagas utöver dessa. Dettainnebär att en förhandling äger rum där ibland ett rätt omfattande materialutöver det skriftliga redovisas. Den enda skillnaden i förhållande till enordinär förhandling rörande tvångsmedel är således att den skäligen misstänkteicke är närvarande. [Det]finns anledning att godtaga vad utredningen uttalat och konstatera att vaddenna anfört talar för att man permanentar reglerna om telefonavlyssning påsätt utredningen föreslagit. utvecklat föreligger det väsentliga olikheter mellan de resultatman kan vänta av en telefonavlyssning vid de olika brotten. Medan utsikternaatt nå resultat är förhållandevis goda när det gäller andra brott än de motrikets säkerhet är de mycket minimala vid de sistnämnda brotten av skäl somäven utvecklats av utredningen. Telefonavlyssningen har därför sin storabetydelse i att den ger möjlighet till att vinna annan bevisning mot denmisstänkte. Därför kan och måste en telefonavlyssning vid misstanke om brottmot rikets säkerhet oftast pågå långa tider naturligtvis om därunder,sammanställt med annat material, sådana omständigheter framkommer attmisstankarna stärks. Ettför tidigt ingripande med anhållande kan då spoliera den redan uppbyggdaindiciekedjan och göra att det nedlagda arbetet blir tillspillo-givet. Ettavbrytande av telefonavlyssningen utan att ingripande i form av anhållande skermedför då också att annan uppföljning av ärendet försvåras eller helt omöjliggöres.Jag har velat anföra det sistnämnda med hänsyn till den kritik utredningen iviss mån givit uttryck för. Inu gällande lag med särskilda bestämmelser om tvångsmedel ivissa brottmål ges i 2 § en bestämmelse om möjlighet att förlänga den tid inomvilken häktningsframställning enligt 24 kap. 12 § skallavgivas. Sådana framställningar har förekommit. Den utredning, som därunderåstadkommits har emellertid så vitt jag vet icke resulterat i någonhäktningsframställning. 1975/76:202 182 Det vill synas mig som om vad utredningen anfört om deupprepade tillstånden till telefonavlyssning har större fog för sig vid endiskussion om ett bibehållande av den i den angivna paragrafen lämnade möjlighetenatt förlänga tiden för häktningsframställnings avgivande. Jag ställer migdärför tveksam till ett behov av ett bibehållande av bestämmelsen. I samma lags 3 § ges en bestämmelse om möjlighet att läggabeslag å skriftligt meddelande hos den misstänkte eller honom närstående somlämnats mellan dem eller mellan sådana närstående ehuru å brottet kan följalindrigare straff än vad i 27 kap. 2 § 2 punkten förutsattes för sådant beslag. Väl har jag aldrig ställts inför behovet att tillämpa 3 §:ensundantagsregel. Situationen synes mig icke helt otänkbar, varför en sådanundantagsregel som den i 3 § bör bibehållas. : Telefonavlyssning utgör ett synnerligenallvarligt ingrepp i den enskildes personliga integritet. Som hovrätten angiviti remissyttranden beträffande lagen om telefonavlyssning vid förundersökningangående grovt narkotikabrott m.m. (senast 25.2.1975) bör dock vid mycket grovbrottslighet polisens behov av effektiva spaningsmetoder kunna ges företrädeframför den enskildes intresse av telehemlighetens bevarande. Beslut omtelefonavlyssning måste dock, som framhållits i åtskilliga sammanhang, omgärdasmed så stora rättssäkerhetsgarantier som möjligt. Utredningens förslag innebär till stor del en samordningav redan gällande regler. Hovrätten har i huvudsak inte något att erinra motförslaget härvidlag. Under förutsättning att det föreslagna tillvägagångssättetför möjliggörande av parlamentarisk kontroll årlig rapport till kommer till stånd, finner hovrätten det vara lämpligt att flertalet regler omtelefonavlyssning görs permanenta genom att intagas i och attendast reglema om telefonavlyssning m. m. enligt lagen om tvångsåtgärder ispaningssyfte i vissa fall (1975:1360) är tidsbegränsade i den meningen att lagengäller endast . Hovrätten för : Som utgångspunkt för denföreslagna regleringen har legat bedömningen att kraven på skydd för denenskildes integritet bör begränsa telefonavlyssningen till ett hjälpmedel föratt klara upp vissa mycket grova brott. Hovrätten ansluter sig till denna allmännagrundsyn som underlag för en lagreglering. Hovrätten delar utredningens uppfattning att det finns ettbestående behov av telefonavlyssning vid förundersökning beträffande de grövrebrotten, vissa brott mot rikets säkerhet och den grova narkotikabrottsligheten.Ingen erinran riktas mot att lagstiftningen om telefonavlyssning i dessa fallgörs permanent och att regleringen tas in i 27 kap. RB. bestämmelserom telefonavlyssning i den s. k. terroristlagen har sin motsvarighet i 3 och4 §§ i den tidsbegränsade lagen om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall(SFS 1975:1360). RPS: Telefonavlyssning utgör ett mycket allvarligt ingreppi den personliga integriteten. Det är därför naturligt att lagstiftaren vidavvägningen av samhällets intresse av effektiva medel i brottsbekämpningen motintresset av ett starkt skydd för den enskildes privatliv begränsatanvändningen av telefonavlyssning till särskilt grov eller farlig brottslighet. Prop.1975/76:202 183 Enligt direktiven har utredningen haft i uppdrag attöverväga om det numera finns anledning att ändra på balansen mellan dessakonkurrerande intressen. Utredningen har emellertid funnit att gällande regleri allt väsentligt är lämpliga i sammanhanget. RPS instämmer i denna grundsyn.Även om utredningen utförligt motiverat behovet av lagstiftningen vill RPSstarkt understryka att telefonavlyssning är ett oumbärligt hjälpmedel när detgäller förundersökning av allvarlig brottslighet. Spridningen av bestämmelserna till flera lagar av bådepermanent och provisorisk natur har medfört att lagstiftningen blivit tämligensvåröverskådlig. Det är därför tillfredsställande att utredningen föreslagitatt alla bestämmelser om telefonavlyssning vid förundersökning skall göras varaktigaoch sammanföras till . Enligt direktiven har utredningensuppdrag inte omfattat översyn av lag i dess helhet. Genom utredningensförslag töms visserligen lagen på bestämmelserna om telefonavlyssning men denprovisoriska lagstiftningen kvarstår vad gäller post- och telegramkontroll och justitiekanslernsmöjlighet att medge förlängning av anhållningstid. Det hade varit önskvärt attall provisorisk lagstiftning rörande tvångsmedel tagits upp till övervägande iett sammanhang. torde återstoden av innehållet lag få göras tillföremål för särskild utredning. Utredningen har övervägt men inte föreslagit införandet aven föreskrift att underrättelse i efterhand om att avlyssning skett skalllämnas den misstänkte. En sådan föreskrift skulle säger utredningen avhänsyn till utrednings- och sekretessintresset behöva förbindas med sådanaförbehåll att föreskrifter inte kan bli av någon egentlig betydelse somkontrollinstrument. RPS delar utredningens uppfattning. I detta sammanhang bör då telefonavlyssningens karaktärav tvångsmedel i mening accentueras genom lagstiftningenssamordning och införande i 27 kap. RB frågan om ändring av 20 § fömndersökningskungörelsentas upp. Enligt denna bestämmelse skall i förundersökningsprotokollet antecknasbl. a. beslut och uppgifter rörande användning av tvångsmedel. Denargumentering som föranledde utredningen att avstå från att framlägga förslagom föreskrift att den misstänkte skall underrättas i efterhand om avlyssningenbör enligt RPS:s mening kunna läggas till grund för ändring i förundersökningskungörelsen.Av hänsyn främst till sekrelessynpunkter föreslår RPS att lydelsen i 20 §förundersökningskungörelsen ändras på så sätt att anteckning om beslut ochuppgifter rörande användning av telefonavlyssning får underlåtas om särskildaskäl talar härför. ÖB: Utredningen föreslår att nu Ilande bestämmelser omtelefonavlyssning m.m. i (RB) samt 1952 och lagar omarbetasoch sammanförs till RB. Detta innebär en gynnsam förenkling av lagstiftningenpå detta område. Med ovanstående påpekande [jfr remissammanställningenunder 2 och 3] tillstyrker ÖB utredningens förslag till ändrad lagstiftning. 1975/76:202 184 : delar utredningensuppfattning att telefonavlyssning innebär ett mycket allvarligt ingrepp i denpersonliga integriteten, men att starka skäl ändå talar för att sådanavlyssning i vissa fall skall kunna tillåtas under förundersökning avseendegrov brottslighet. Bestående behov av detta tvångsmedel måste enligtstyrelsens mening anses föreligga utöver de möjligheter till tillstånd somrättegångsbalken ger. Styrelsen tillstyrker därför förslaget att lagmed särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål och 1%9 års lag omtelefonavlyssning vid förundersökning angående grovt narkotikabrott intelängre skall vara tidsbegränsade och att de skall sammanföras med bestämmelsernaom telefonavlyssning i . Förutom i ovannämnda lagstiftning finns bestämmelser omtelefonavlyssning i lagen om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall, somträdde i kraft och gäller t.o.m. detta år.Enligt dessa regler, som tidigare fanns i den s. k. terroristlagen, kantillstånd till telefonavlyssning ges redan på ett brottsförebyggande stadium.I betänkandet om telefonavlyssning tillstyrker utredningen den numeragenomförda lagstiftningen och anför som skäl att det "i särskilda fall ochkritiska lägen" kan finnas behov av särskilda tvångsmedel iterroristsammanhang. Under förarbetena till lagen om tvångsåtgärder etc.anfördes dock i departementspromemorian om vissa ändringar i terroristlagen,att övervägande skäl framför allt den ytterst begränsade tillämpningen taladeför att terroristlagens bestämmelser om telefonavlyssning kunde avvaras. Flertaletremissinstanser delade denna uppfattning, bland dem RÅ, LO och invandrarverket.RÅ påpekade också att genom tillägg till anvisningsbestämmelsema krävdes föringripande att fara förelåg för att utlänningen medverkade tillterroristhandlingen, vilket ytterligare försvagade grunden för h>estämmelserna.Med hänsyn till dessa synpunkter ställer sig tveksam till detberättigade i regler om telefonavlyssning i lagen om tvångsåtgärder i spaningssyfiei vissa fall och ifrågasätter om dessa bör ges fortsatt giltighet efter 1976års utgång. I syfte att öka den enskildes rättssäkerhet vidtelefonavlyssning föreslår utredningen flera förändringar i de regler, som nuskall samordnas i . Förslagen måste sägas innebäraförbättringar av lagstiftningen men ger knappast några större garantier motmissbruk. Sålunda preciseras och utvecklas lagstiftningen på flera punkter (t.ex. förutsättningarna för telefonavlyssning och vilka telefoner som får avlyssnas),tidigare ej reglerade frågor tas in i lagstiftningen (uppgiftslämnares rätttill anonymitet enligt tryckfrihetsförordningen och skydd för samtal mellan denmisstänkte och hans försvarare) och en särskild lag föreslås om god man viddomstolsförfarandet. Den lagtekniska utformningen är dock sådan atttillämpningen i mycket stor omfattning måste bli avhängig av vederbörandemyndigheters och i sista hand domstolarnas bedömningar. Det bör vara möjligtatt klarare utmejsla reglerna för telefonavlyssning utan att eftersätta detallmännas intresse av att grov brottslighet utreds. Även om ytterligare reglerom telefonavlyssning enligt utredningens förslag permanentas fårsocialstyrelsen framhålla det angelägna i att reglerna om telefonavlyssm'ngäven i fortsättningen bearbetas. Så borde t.ex. erfarenhetema från deföreslagna gode männens arbete kunna ge uppslag till ytterligare förbättringarav bestämmelsema. 1975/76:202 185 Föratt ge erforderlig insyn i tillämpningen av lagen föreslårutredningen att regeringen överlänrmar en skrivelse härom. Socialstyrelsenvill betona vikten av att denna skrivelse ges en sådan utformning att reellkontroll blir möjlig. Den bör innehålla uppgifter om antalet ärenden omtelefonavlyssning, antalet meddelade tillstånd och vilka tillståndstider somförekommit men även redovisa antalet avlyssnade telefonabonnemang fördelade påolika brottsrubriceringar. Styrelsen ifrågasätter dessutom om det inte vorelämpligt med en mera kontinuerlig kontroll, utövad t. ex. av en parlamentariskgrupp. Stockholmstingsrätt: Samhället måste ha effektiva medel till sitt förfogande när detgäller att bekämpa brott och särskilt då gärningar av allvarlig beskaffenhet.På senare tid har vissa former av synnerligen farlig brottslighet gett sigtill känna i en omfattning som inger oro. Tingsrätten åsyftar främst den hänsynslösainternationella terroristverksamheten och narkotikahanteringen. Det är avväsentligt intresse för samhället att sådan brottslighet i all möjlig månförebyggs liksom att den bryts när den ändå påbörjats. Telefonavlyssningen ärhärvid ett effektivt eller t. o. m. nödvändigt hjälpmedel. Detstår emellertid klart att denna metod att bekämpa brott medför ett starktintrång i den personliga integriteten för den som blir föremål föravlyssningen. Den måste därför omges med betryggande garantier från rättssäkerhetssynpunkt.Dessa garantier får emellertid inte utformas så att det aktuella hjälpmedletvid bekämpningen av den allvarliga brottsligheten i praktiken blir ett slag iluften eller ens dess effektivitet allvarligt äventyras. Enligttingsrättens mening har utredningen i sina förslag i stort sett på etttillfredsställande sätt lyckats balansera de motstående intressen som antyttshär. Som framgår av det följande kan tingsrätten dock av hänsyn tillsekretessintresset inte ansluta sig till förslaget att en särskild god manskall medverka i ärendena om telefonavlyssning. Likamed utredningen anser tingsrätten till en början att telefonavlyssningstadigvarande behövs som komplement till andra spaningsmedel beträffande bådede brott som omfattas av 27 kap. 16 § (RB) och av lagen (1%9:36)om telefonavlyssning vid fömndersökning angående grovt narkotikabrott m. m.samt de flesta av de brott som avses med lagen (1952:98) med särskildabestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål. Det ter sig ändamålsenligt attbestämmelserna om telefonavlyssning och därmed sammanhängande åtgärder vid debrott som angetts här samordnas i RB. Sedan ytterligare erfarenheter vurmitsbör övervägas om inte också reglema om telefonavlyssning enligt lagen(1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall bör inordnas i RB. Göteborgstingsrätt: Som utredningen framhållit utgör telefonavlyssning ett allvarligtingrepp i den personliga integriteten och är till sin natur främmande för ettdemokratiskt samhälle. Synnerligen starka skäl måste därför finnas för sådanttvångsmedel. Tingsrätten anser dock att så starka skäl anförts förtelefonavlyssning vid mycket grova brott och brottslighet, som till sin art ärsärskilt farlig för samhället, att denna tvångsåtgärd bör kunna tillåtas. Prop.1975/76:202 186 : Telefonavlyssning är ett mycketallvarligt ingrepp i den personliga integriteten och tvångsmedlets hemliganatur försvårar en kontroll av att detta icke användes i andra fall än där detär oundgängligen nödvändigt. Tingsrätten delar därför utredningens uppfattningatt det är angeläget att undvika tänjbara regler om förutsättningarna för telefonavlyssningoch att eftersträva ett beslutsförfarande, som är ägnat att motverka en alltförgenerös tillståndsgivning. Vad gäller frågan om behovet av möjligheter tilltelefonavlyssning delar tingsrätten utredningens uppfattning i avsnitt 9.2. Nuvarande bestämmelser om telefonavlyssning återfinns ifyra lagar, varav tre med begränsad giltighetstid. När behovet av tvångsmedletvisat sig vara permanent även utanför det område, som omfattas av bestämmelsernai , synes det vara skäl att sammanföra bestänunelserna i enlag. Tingsrätten tillstyrker därför utredningens förslag om en samordning avlagstiftningen. Med en sådan vinner man överskådlighet och enhetlighet. I dettasammanhang vill tingsrätten också framhålla, att tingsrätten tillstyrkerutredningens förslag om den tid för vilket tillstånd till telefonavlyssning längstkan gälla. : Med anledning [av remissen] får televerketanföra, att verket ur sina synpunkter inte har något att erinra mot de avutredningen framlagda författningsförslagen. : Bestänmielsema om telefonavlyssninggäller i princip såväl utlänning som svensk. Endast de speciella bestämmelsersom ansluter till utlänningslagens bestämmelser mot terrorism är tillämpligauteslutande på utiänningar. Sådan telefonavlyssning kan ske utan att den avlyssnade ärmisstänkt för ett visst brott. Han skall dock enligt ovannämnda bestämmelser iutlänningslagen ha meddelats ett avlägsnandebeslut som inte går att verkställa.Avlyssning har fram enligt betänkandet använts i endast ettfall. Det hävdas emellertid att bestämmelsen om telefonavlyssning har storpreventiv betydelse. Det är naturligtvis nödvändigt att vidta effektiva skyddsåtdermot terroristdåd. Detta är självfallet ett starkt önskemål från både invandrareoch övrig befolkning. Terroristlagen och speciellt de härtill knutnabestämmelserna om tvångsåtgärder har emellertid väckt oro hos "vanliga"invandrare. Det ler särskilt telefonavlyssning, som av naturliga skäl sker heltutan vetskap för den det gäller. Det kan vara på sin plats att erinra om att endastspeciella grupper av utiänningar riskerar avlyssning och att stränga krav haruppställts för att telefonavlyssning skall tillåtas och det finns långtgåenderegler för att förhindra missbruk. Ärendena skall t.ex. redovisas förrikspolisstyrelsens parlamentariskt sammansatta styrelse och av regeringenårligen till ett av utskott. Verket har mot denna bakgrund ansettatt invandrarnas oro för att institutet skall missbrukas saknar reell grund.Men mot bakgrund främst av den misstro som finns och som väsentligen ligger påde psykologiska planet har verket i sitt yttrande över promemorian "Vissaändringar i terroristlagen" (DsA 1975:2) tillstyrkt däri framfört, mensedermera ej realiserat förslag om att slopa de extraordinära bestämmelsema omsärskilda tvångsåtgärder i spaningssyfte rörande utiänningar. Möjligheten att avvisa eller utvisa i enlighet medterroristbestäm- Prop.1975/76:202 187 melserna har därefter begränsats i samband med att bestämmelsemainarbetats i utlänningslagen. Vidare har i det nu aktuella betänkandet föreslagitsåtgärder som är ägnade att skapa ytterligare garantier mot missbruk avinstitutet telefonavlyssning.