prop · FZ03155 · 1975-12-31 00:00:00 — Vissabrott exempelvis förmögenhetsbrott utan samband med bilköming har normaltinte föranlett återkallelse men kan ha medfört avslag på ansökan om körkort.Beträffande körkortsingripande anser sig kommittén ha kimnat finna attlänsstyrelsema i aUmänhet intog en mera liberal inställning änregeringsrätten. När det gäUer olika slag av brott som har beaktats i ärendenom körkortsingripande anför kommittén bl. a. att brott motalkoholförfattningar såsom olaga spritsmuggling och olaga försäljning avsprit regelmässigt har föranlett återkallelse. Detsamma tycks gällabeträffande olaga befattning med narkotika. Brott som har förutsatt användningav bil, brott som främjats av sådan användning eller som på annat sätt har haftsamband med bUköming har också medfört körkortsåterkaUelse. Som exempel kannämnas olovlig jakt från motorfordon, stöld med bil som hjälpmedel, häleri isamband med bUkörning, försäkringsbedrägeri (arrangering av skador på bil isyfte att få ut försäkringsersättning), urkundsförfalskning avseende körkort,bedrägeri med användning av förfalskat körkort samt våldtäkt och medhjälp tillvåldtäkt i bil. Kommitténerinrar om att de sociala och psykologiska faktorernas betydelse för beteendeti trafiken är ett ofta behandlat ämne inom trafiksäkerhetsforskningen. Detvanliga tillvägagångssättet har varit att man har valt ut en gmpp förare somhar varit belastade med trafikolyckor eller trafikförseelser och en gruppförare som inte har varit belastade på detta sätt. Man har sedan undersökt ivilken utsträckning personer i de båda grupperna har förekommit i olika social-och kriminalregister. Prop.1975/76:155 23 Därvidhar man funnit att de förare som har varit belastade med olyckor ellerförseelser har förekommit i registren oftare än förare som har varit fria frånbelastningar. Resultaten, som enligt kommitténs uppgift är relativt entydiga,har antagits ge stöd åt de båda engelska forskarna 'uttalanden att "en människa kör som honlever". Tillmansoch ' undersökningar har kritiserats för metodologiska brister, ochkommittén nämner exempel på några punkter i kritiken, t. ex. att vederbörandeundersökare i vissa fall hade varit medveten om till vilken grupp resp. förarehörde, ett förhållande som kan antas ha påverkat bedömningen. Tillmansoch ' resultat gav trafiksäkerhetsutredning anledning attgenomföra några undersökningar i . En av dem gällde ett urval taxiförarei . anförde sammanfattningsvis attpersoner som i sin allmänna livsföring inte iakttar tillbörlig hänsyn tUl sinamedmänniskor eller som i annat fall visar prov på en ansvarslös instäUning ochen bristande social anpassning påfaUande ofta visar samma negativa egenskapernär de uppträder som motorfordonsförare. Utredningen uttryckte detta sambandpå liknande sätt som TUlman och , nämligen att en människa i allmänhet körsom hon lever. Trafikmålskommitténrefererar kritik som har riktats mot undersökningarna och presenterar ocksåsjälv kritiska omdömen om dem. Kommitténs uttalanden om den undersökning somavsåg taxiförare går bl. a. ut på att hänsyn inte hade tagits till atttrafikintensiteten och därmed medelantalet olyckor hade varierat starkt mellan begynnelsenoch slutet på den långa undersökningsperioden, att undersökningen gav enfelaktig bild för hög representation i den olycksbelastade gruppen av deunga förarna och att utredningens antaganden om körsträckans fördelning påolika grupper är tveksamma. Vidare pekar kommittén på att utredningen närslutsatserna av undersökningen redovisas utgått från fel sambandsriktning,dvs. från olycksbelastning och förseelser till brottslighet utantrafikanknytning. I körkortsärenden utgår man däremot vid bedömningen frånbrottsligheten och söker utifrån bl. a. denna förutsäga vederbörandestrafikbeteende. Genom den metod som utredningen använde har ett statistisktfelslut gjorts. Motbakgrund av det anförda menar trafikmålskommittén, att trafUc-säkerhetsutredningensmodifierade slutsats "att en människa i allmänhet kör som hon lever"inte framstår som övertygande. Vad undersökningarna i de flesta fall visar äratt det endast är en mindre del av individer med trafikbrottsbelastning ellerhög olycksbelastning som också döms för andra brott än trafikbrott. Frågan omdet finns några olycksbenägna förare som kan identifieras med socialabakgrundsvariabler kan enligt kommitténs mening inte anses besvarad genom dessautredningar. 1975/76:155 24 Trafikmålskommitténhar också låtit utföra egna undersökningar till belysning av frågan omsambandet mellan allmän brottslighet och trafikbrottslighet. Undersökningarhar sålunda genomförts vid psykologiska institutionen vid universitetoch har letts av professorn , som har varit expert i kommittén.De har publicerats i SOU 1971: 81 och därefter i reviderad form i promemorian(Ds Ju 1972: 31) Kriminalitet och trafikbrott. I fråga om resultaten av undersökningarnaskall här nämnas vissa sammanfattande siffror, medan jag får hänvisa tillpromemorian när det gäller undersökningarnas uppläggning och detaljresultaten.Undersökningsmaterialet avsåg i den första etappen personer som under åren19651968 antingen hade dömts till påföljd som antecknats i det allmännakriminalregistret eller hade erhållit åklagares beslut omätalsunderlåtelse. Vissa begränsningar gjordes sedan med hänsyn bl. a. tillatt urvalet inte omfattade sådant trafikbrott som ensamt eller i förening medannat brott skulle ha lett tUl bötespåföljd. Enligtpromemorian hade av de personer som imder något av åren 19651968 begåttbrottsbalksbrott följande andelar under gjort sig skyidiga tilltrafikbrott (brott mot trafikbrottslagen): vid misshandel , vid stöldca , vid tUlgrepp av fortskaffningsmedel och vid bedrägeri . Avdem som hade begått brottsbalksbrott gjorde sig följande skyldigatill brott mot trafikbrottslagen : vid misshandel ,vid stöld , vid tillgrepp av fortskaffningsmedd och vidbedrägeri . Om sådana personer beträffande vilka trafikbrottet utgjordesenbart av olovlig köming räknas bort blir motsvarande andelar , , resp. . Betydandeskillnader mellan personer som hade återfallit och personer som inte hadeåterfallit i brottsbalksbrott noterades. Av de personer som hade begått brottmot och återfallit i sådant brott gjorde sig skyldiga tUltrafikbrott mot i den delgrupp som inte hade återfallit ibrottsbalksbrott . Någonundersökning som möjliggör en direkt jämförelse mellan den av kommitténredovisade undersökningen och normalpopulationen av förare föreligger inte. Kommitténmenar att det mot bakgrunden av det material som har redovisats av kommitténoch i tidigare undersökningar inte är möjligt att med någon större grad avsannolikhet ange i vUken mån personer med annan brottslighet än trafikbrottockså från trafiksäkerhetssynpunkt markant avviker i negativ riktning frånnormaltrafikanten. Vidare erinrar kommittén om att man i nuvaranderättstillämpning särskilt beaktar aggressiva tendenser hos den brottslige.Enligt denna uppfatt- 1975/76:155 25 ningkan en person som uianför trafiken visar aggressiva tendenser också antas varaaggressiv i trafiken. Kommittén menar att det inte finns något vetenskapligtbelägg för att nuvarande praxis enligt vilken våldsbrott ges en särställningvid prövningen av körkortsansökningar och frågor om körkortsåterkallelser ärriktig. Snarare anses de undersökningar som har verkställts visa att manfrån trafiksäkerhetssynpunkt inte kan göra någon skiUnad mellan olikabrottstyper. Det finns enligt kommittén knappast något egentligt stöd föruppfattningen att viss brottslighet har större värde än annan brottslighet närdet gäller att förutsäga en persons trafikfarlighet, och det anses inte möjligtatt identifiera s. k. olycksbenägna förare med hjälp av sådana socialafaktorer som det här är fråga om. Konunittén föreslår mot bakgmnd av det anfördaatt allmän brottslighet i fortsättningen inte skall användas som urvalsinstrumentför förare. Kommitténhar också övervägt om det från trafiksäkerhetssynpunkt finns skäl att ersätta allmänbrottslighet som urvalsinstmment med en mera allmän personlighetsundersökning.Frågan har ställts om det är möjligt att med utgångspunkt ipersonlighetskaraktären göra uttalanden om en persons trafikfarlighet. Ävendenna fråga har utretts genom kommitténs experter. Kommitténs slutsats bliratt det inte är möjUgt att lägga enbart en allmän personlighetsbedömning tillgrund för ett ställningstagande i en körkortsfråga. Kunskaperna omförhållandet mellan personligheten och körbeteendet är alltför begränsade. Kommitténredovisar viss praxis hos länsstyrelserna i fråga om de bedömningsprincipersom har tiUämpats i körkortsärenden när det gäller personer som har straffatsför fylleri. Redovisningen är hämtad ur fylle-ristraffutredningens betänkande(SOU 1968: 55) Bot eUer Böter och hänför sig alltså liksom redovisningen avallmän brottslighets betydelse i körkortsärenden till tiden före länsrätternastillkomst. Redogörelsen innehåller väsentligen följande. Närdet gällde att ta ställning till om en för fylleri straffad körkortssökandevar uppenbart skötsam syntes nykterhetsnämndens utlåtande tillmätas avgörandebetydelse. Om vederbörande enligt detta hade befunnits skötsam ansåg någralänsstyrelser, att det inte var nödvändigt att kräva viss prövotid. Flertaletiakttog dock sådan. uppgav tiden , isärskilda fall omkring . Andra länsstyrelser gjorde väntetidenberoende av antalet fylleriförseelser, varvid en förseelse medförde väntetidett år, två eller flera ett och ett halvt till . Fylleristraffutredningenkonstaterade att eftersom lämplighetsprövningen sker från fall till fall måsteen körkortssökande, även om hans allmänna livsföring inte ger anledning tillnågon allvarli- 1975/76:155 26 gareanmärkning, räkna med möjligheten att körkortsmyndigheten kommer att görakörkortsutfärdandet beroende av viss tids skötsamhet i nykterhetshänseendeefter en fylleriförseelse. Närdet gällde körkortshavare som gjort sig skyldiga till fylleri visadeundersökningen att sådan förseelse regelmässigt ledde till att yttrandeinhämtades från nykterhetsnämnden. Framkom inga negativa omständigheter utöverfylleriförseelsen lades ärendet i allmänhet ad acta. Varning meddelades dock ivissa fall. Visade utredningen att föraren var allmänt misskölsam återkalladesi regel körkortet. Tre eller flera fylleriförseelser under en tvåårsperiodansågs allmänt visa sådan opålitlighet att återkallelse blev följden, liksom dånågon som hade erhållit varning återföll . Aterkallelsetidenbestämdes ibland till än . Så kunde bli fallet omåterkallelsebeslutet meddelades förhållandevis långt efter förseelsen.Förarens personliga förhåUanden såsom behovet av körkort för förvärvsarbete,återanpassning eller familjens försörjning kunde också leda till att tidensattes ned. Fylleristraffutredningenansåg sig kunna konstatera, att länsstyrelserna i allmänhet ställde störrekrav på skötsamheten i nykterhetshänseende hos en körkortsaspirant än hos enperson som redan hade förvärvat körkort. Man menade att bl. a. det beroende avkörkort som innehavet hade medfört och hänsynen till återanpassning kundemotivera att en sådan skillnad gjordes. Kommitténrefererar de undersökningar som trafiksäkerhetsutredning presenteradei betänkandet Trafiksäkerhet II(SOU 1957: 18).Trafiksäkerhetsutredningen lät själv genomföra tre olika undersökningar.Sammanfattningsvis blev resultatet att av olycksbelastade förare var enrelativt stor andel antecknad även för fylleriförseelser, medan denna andel varliten i fråga om de i mindre grad olycksbelastade förarna. Vidare framkom attav förare som dömts för fylleri hade en stor andel också gjort sig skyldigatill rattfylleri. Trafiksäkerhetsutredningenredovisade därjämte även några undersökningar som utförts av 1944 årsnykterhetskommitté och tra-fiknykterhetsutredning. Trafiksäkerhetsutredningenfann av undersökningarna att personer som visar höggradig misskötsamhet inykterhetshänseende påfallande ofta också visar en bristande förmåga tillsocial anpassning i allmänhet och därjämte en olycksbelastning i trafiken somväsentligt överstiger den normala. Ur allmän trafiksäkerhetssynpunkt var det därförenligt utredningens mening synnerligen angeläget att man såg tUl att personersom har nykterhetsanmärkningar inte får uppträda som motorfordonsförare. 1975/76:155 27 a. för att utredningen utgått från en viss grupp trafikbrottslingar ochundersökt förekomsten av annan brottslighet inom gruppen. Det korrektatillvägagångssättet är enligt kommitténs mening att man utgår från en gruppfylleribelastade personer och undersöker den gruppen i de avseenden som är avintresse. Det föreligger med andra ord samma slags metodfel som beträffande detidigare undersökningar som har gjorts i fråga om allmän brottslighetsbetydelse för förarurvalet och som kommittén har kritiserat på samma gmnd. Trafikmålskommitténhar med hänsyn till sin angivna inställning till de företagnafylleriundersökningaraa redovisat en ny undersökning som avsåg ett visst antalfylleribelastade personer. Undersökningen företogs av en jurisstuderande under ledning av en av experterna i kommittén, professorn . Resultaten publicerades som en tillämpningsuppsats under titeln"384 fylleristers körkort". Undersökningen redovisas i del 1 (SOU1972: 70) av kommitténs betänkande. De384 personer som undersökningen avsåg hade tagits ut genom ett avfylleristraffutredningen stickprovsvis gjort urval. Av dessa innehade 222personer körkort medan 11 hade haft körkort men fått det återkallat. NågonkontroUgrupp fanns inte. Somsammanfattning av undersökningsresultaten kan upplysas att av dem som hadeeller hade haft körkort hade 42 gjort sig skyldiga till trafiknykterhetsbrott.Av dessa hade 27 ingen fylleriförseelse antecknad före det förstatrafiknykterhetsbrottet, medan åtta av dem hade en fylleriförseelse antecknad.Två fyllerianteckningar fanns beträffande fem personer och fyra sådanaanteckningar beträffande två personer. Särskildatabeller ställdes upp för att söka visa om det förelåg ett samband mellan ettökande antal fylleriförseelser å ena sidan och ett ökande antal brott mot TBLeller vägtrafikförordningen (1951: 648) å den andra, men något sådant sambandkunde inte konstateras. Kommitténuttalar sammanfattningsvis om gjorda undersökningar att de inte kan sägas havisat någon starkare samförekomst av fylleri och trafiknykterhetsbrott. Inteheller mellan fylleri och annan trafikbrottslighet än trafiknykterhetsbrotthar det kunnat klarläggas att något egentligt samband föreligger.Fylleriförseelsen som urvalsmetod när det gäller att urskilja personer medonyktert levnadssätt har ett begränsat värde. Det är också otillfredsställandeatt den legala väntetiden efter begånget fylleri eller trafiknykterhetsbrott är olika för den som inte fått körkort återkallat på gmnd av fyllerieller trafiknykterhetsbrott (enligt 17 § andra stycket KKK) resp. förden vars körkort förut återkallats på sådan gmnd (enligt 56 § andrastycket KKK). mening står det klart att det finns personer som måste uteslutasfrån rätten att föra motorfordon på grund av att de 1975/76:155 28 missbrukaralkohol eller andra ämnen med berusningseffekt. Även om presumtionen att densom sakfällts för fylleri är misskötsam och därmed trafikfarlig inte hartillräckligt saklig gmnd måste förhållandet betraktas som aUvarligare omvederbörandes alkoholvanor blivit sådana att han är att beteckna somalkoholmissbrukare. Kommittén har därför stannat för principen att körkortskall vägras eller i förekommande fall återkallas om föraren missbrukaralkoholhaltiga drycker och han inte på grund av särskilda omständigheter kanförväntas följa bestämmelsema om nykterhet i trafiken. Den föreslagna regelnavses alltså ge uttryck för att körkortshavarens förhållande till trafikenskall påverka körkortsbeslutet. Särregeln om fylleriets betydelse bör tasbort. 1 terminologiskt avseende anknyter kommittén tUl nykterhetsvårdslagen(1954: 579). Med alkoholmissbruk avses alltså att någon inte blott tiUfälligtanvänder alkoholhaltiga drycker till uppenbar skada för sig eUer annan (1 §nykterhetsvårdslagen). Frågan om så är förhållandet bör avgöras i enlighet medden praxis som har utvecklats inom nykterhetsnämnderna. Läkare bör höras. Denföreslagna presumtionen att alkoholmissbmkare skall vägras körkort blir medkommitténs förslag inte ensam avgörande. Såsom nämnts får körkort bevUjas ävenför sådan missbrukare, om det på gmnd av särskilda skäl kan antas attvederbörande kommer att följa bestämmelsema om nykterhet i trafiken. Deföreslagna reglerna har alltså avfattats så att det, sedan alkoholmissbruk välkonstaterats föreligga, skall visas omständigheter som ger anledning tillantagande att vederbörande kommer att avhålla sig från trafiknykterhetsbrott.Omständigheter som talar för en positiv prognos kan anmärker kommittén endast med svårighet presteras av den som inte fömt har haft möjlighet attuppträda i trafiken. I dessa faU måste prognosen grundas på en så långt möjligtaUsidig prövning av vederbörandes situation. De av läkare och nykterhetsnämndinsatta åtgärderna och erfarenheterna av tidigare hjälpåtgärder kan därvidläggas till grund för en bedömning av utsikterna för att han skall kunnaundvika att köra bil i alkoholpåverkat tillstånd. Exempel på andraomständigheter som kan påverka bedömningen kan vara möjligheten tillövervakning, ändamålet med körkortsförvärvet och stöd frånnykterhetsorganisationer. Vid utredningen bör i så stor utsträckning sommöjligt anlitas specialister, t. ex. läkare på alkoholpolikhnik. Avgörandebetydelse skaU alltså tillmätas de utlåtanden som läkare och nykterhetsnämnderavger. Kör- och omdömesförmåga bör dessutom i viss utsträckning kunna bedömasav körskollärare vid körkortsutbildningen och av förarprövare vid körkortsprov.I svårbemästrade fall bör också den trafikkonsulentorganisation som kommitténföreslår kunna anlitas. Utöverde fall av alkoholmissbruk som har behandlats nämner kommittén situationerdär alkoholmissbruk har lett till fysisk eller psykisk sjukdom eller skada avdetta slag. I sådana fall bör körkort vägras. 1975/76:155 29 Kommitténhar vidare ansett det motiverat att i sitt lagförslag uttryckligen ange, attmissbruk av annat berusande eller bedövande ämne än alkohol skall bedömas påsamma sätt som alkoholmissbruk. Även vid nu aktueUt missbruk skall det enligtförslaget för körkort krävas en positiv prognos som visar att föraren kanavhålla sig från att uppträda påverkad i trafiken. Missbruket bör konstalerasav läkare. Fortsatta erfarenheter och vetenskapliga framsteg kan förväntas ökamöjligheterna att ställa korrekta diagnoser. Kommittén betonar att det är denaktueUa situationen som skall vara avgörande. Det förhåUandet att en persontidigare har missbrukat narkotika får inte hindra honom från att få körkort omhan har återanpassats socialt. Kommitténbetonar som helhet vikten av en nyanserad beslutspolitik. Körkortsmyndigheternaoch de sociala organen måste utöva ett förtroendefullt samarbete. Kommitténdiskuterar den gällande tvåårsspärren för erhållande av körkort efter olovligkörning och framhåUer att regeln ofta har kritiserats. Det har betonats attden är alltför stel för att kunna tillämpas efter sin ordalydelse. Detta harlett tUl att bestämmelsen, trots sin mycket kategoriska formulering, har fåtteu skiftande tUlämpning i praxis, något som har framkommit bl. a. vid de besöksom kommittén har gjort hos vissa länsstyrelser. På ett håll uttalades, att manmycket väl ansåg sig kunna vara liberal när det gällde att dispensera fråntvåårsspärren. Det gällde dock inte ungdomar som ännu inte hade haft körkort. Ifråga om dessa kunde inte de sociala hänsynen anses göra sig gällande med sammatyngd som när det gällde äldre personer. På ett annat håll redovisades att mantillämpat en mycket generös inställning tUl unga förare och mycket snartbeviljat dem körkort, trots anteckning om olovlig körning. Man ansåg atterfarenheterna därav var goda. Ingen hade blivit aktuell iåterkallelsesammanhang. Det har vidare framhållits, att olovlig körning kanvara av mycket skiftande slag. Den kan avse allvarliga överträdelser av enperson som har vägrats körkort, men också det ofta jämförelsevis godartadebeteendet att en pojke har trimmat sin moped så att den definitionsmässigt harblivit en lätt motorcykel. Kommitténfinner mot bakgrunden av de redovisade argumenten att olovlig körning inte börföranleda obUgatorisk körkortsspärr. Bedömningen bör i stället ske från falltill faU. Körningens art och omfattning får bli avgörande förstäUningstagandet. Har körningen varit utan anmärkning och inte avsett någonlängre sträcka, bör det straff domstolen utmäter vara tillräcklig reaktion fråntrafiksäkerhetssynpunkt. Enligt kommitténs uppfattning är det huvudsakligenfall av grov olovUg körning som bör föranleda körkortsspärr. 1975/76:155 30 Kommitténamnärker inledningsvis att det av polisen utfärdade lämp-Ughetsintyget spelaren central roll i det system som f. n. tiUämpas för förarurval. Detsamma gällerockså i fråga om det yttrande som nykter-hetsnämnden skall avge tillpolismyndigheten i samband med att lämplighetsintyget utfärdas.Lämplighetsintyg avges i samtliga ärenden om körkortsgivning, ochpolismyndighets yttrande inhämtas dessutom i vissa mål om körkortsingripande. Idet övervägande antalet fall består lämplighetsintyget i samband medkörkortsgivningen av ett konstaterande från poUsens sida alt det inte finnsnågon anmärkning mot vederbörande antecknad. Detta innebär i praktiken attintyget grundas på en slagning i de register som polisen har tillgängliga.Centraliseringen av polisens personella resurser har nämligen medfört attpolisens personkännedom numera är mera begränsad . Kommittén harövervägt om polisen har möjlighet att utöver registeruppgifter bidra tUlutredningen om en persons lämplighet som bilförare och har funnit att så inteär faUet. Polisens bidrag kan främst bestå i en undersökning av om vederbörandehar alkoholproblem eller andra sociala störningar. I dessa frågor torde detemellertid vara naturligare att utredningsarbetet utförs av de kommunalavårdorganen. Kommitténs slutsats blir att det inte finns någon anledning att ifortsättningen efter en schablonregel inhämta yttranden från polisen vidkörkortsgivningen eller i frågor om körkortsingripande. Om däremot enlänsstyrelse eller länsrätt i något fall inom ramen för sin allmännaskyldighet att utreda varje körkortsärende anser det lämpligt medpolisutredning bör sådan göras. Ifråga om andra sociala avvikelser än brott är det främst de kommunalavårdorganens register som är av intresse. Beträffande alkoholmissbruk finnshos nykterhetsnänmdema information, som innehåller betydligt fler uppgifter ändet av förda särskilda straffregistret rörande fylleri ochvissa andra brott. Det är därför ofrånkomligt att även i fortsättningeninförskaffa information om alkoholproblem från lokala vårdregister. Även ifråga om andra sociala avvikelser t. ex. narkomani och mentalsjukdom har dekonunimala socialnänm-derna viss information. Central registrering motsvarande den som sker genom det särskUda straffregistret för fylleri saknas här. Också information i nu angivet avseende bör därför enligt kommitténinhämtas från de lokala vårdregistren. Itveksamma fall bör det lokala socialorganet utföra en socialutredning.Särskild trafikexpertis kan därvid behöva användas. I enklare utredningsfallbör undersökningen göras av trafikkonsulent. Är frågan särskilt komplicerad böruniversitetskliniker kunna anUtas. Yttrandet bör inte såsom f. n. är f aUet innehålla uttalande om vederbörandes eventuella trafikfarlighet. Det skall istället avse en beskrivning av Prop.1975/76:155 31 eventuelltförekommande sociala avvikelser i form av alkohol- eller narkotikamissbruketc. Som framgått av dettidigare anförda har kommittén funnit att uppgifter om annan brottslighet äntrafikbrott har ett begränsat värde för bedömningen av en persons framtidauppträdande i trafiken. Emellertid kan i vissa lägen framför allt en serie avsvårare brott ge anledning till en närmare utredning av frågan om en personsfömtsättningar för att förvärva körkort.