prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Gäldenär, som vid konkurs elleroffeiitlig ackordsförhandling utan konkurs eller i förteckning tillutmätningsed förtiger tillgång, uppgiver obefintlig skuld eller lämnar annansådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiften rättas innan den beedigaseller eljest lägges till grund för förfarandet, dömas for oredlighet mot borgenärer.Detsamma skall gälla, om gäldenär i samband med annan exekutiv förrättningåberopar oriktig handling eller skenavtal och därigenom hindrar atterforderlig egendom genom förrättningen tages i anspråk för att bereda borgenärbetalning eller säkerhet. Gäldenär, som förstör eller genomgåva eller annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet ochdärigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes för or e d-lighet mot borgenärer till fängelse i högst . Detsamma skallgälla, om gäldenär genom sådant förfarande framkallar fara för att han skallkomma på obestånd. Gäldenär, som vid konkurs eller förhandling om offentligtackord eller i förteckning till utmätningsed förtiger tillgång, uppgiverobefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, skall ock, om ej uppgiftenrättas innan den beedigas eller eljest lägges till grund för förfarandet, dömasför oredlighet mot borgenärer. Detsamma skall gälla, om gäldenär i samband medannan exekutiv förrättning åberopar oriktig handling eller skenavtal ochdärigenom hindrar att erforderiig egendom genom förrättningen tages i anspråkför att bereda borgenär betalning eller säkerhet. Prop.1975/76: 82 101 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Gäldenär som, då konkurs ärförestående, ur riket bortför tillgång av betydenhet med uppsåt att hålla denundan konkursen, så ock gäldenär, som i konkurs undandrager eller undanhållerkonkursförvaltningen tillgång, dömes likaledes för oredlighet mot borgenärer. Gäldenär, som fortsätter rörelseunder förbmkande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen ellerlever slösaktigt eller inlåter sig på äventyrligt företag eller lättsinnigansvarsförbindelse eller vidtager annan sådan åtgärd och som därigenomuppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallar eller förvärrar obestånd,dömes för vårdslöshet mot borgenärer till fängelse i högst . Gäldenär, som vid konkurs eller Gäldenär, som vid konkurs el- offentlig ackordsförhandling utan lerförhandling om offentligt ac- konkurs eller i förteckning till ut- kördeller i förteckning till utmät- mätningsed av grov oaktsamhet ningsed avgrov oaktsamhet för förtiger tillgång, uppgiver obefint- tigertillgång, uppgiver obefintiig lig skuld eller lämnar annan sådan skuldeller lämnar annan sådan oriktig uppgift, dömes likaledes, oriktiguppgift, dömes likaledes, om ej uppgiften rättas innan den om ejuppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till beedigaseller eljest lägges till grund för förfarandet, för vårds- gmndför förfarandet, för vårds löshet mot borgenärer. löshet mot borgenärer. Gäldenär som, då konkurs är Gäldenär som, då han är på förestående, betalar eller ställer obestånd,otillbörligt gynnar bor- säkerhet för borgenärs fordran el- genärgenom att betala skuld som ler vidtager annan sådan åtgärd ej ärförfallen, betala med annat och därigenom avsevärt förringar änsedvanliga betalningsmedel el- övriga borgenärers rätt, dömes för leröverlämna säkerhet som ej var mannamån mot borge- betingad vid skuldens tillkomst el- närer till fängelse i högst . lergenoin att vidtaga annan sådan Detsamma skall gälla, otn bokfö- åtgärd,dömes, om åtgärden avse- ringsskyldig gäldenär, ehuru han värtförringar andra borgenärers enligt god köpmanssed uppenbar- rätt,för mannamån mot ligen bort inställa sina betalning- borgenärer till fängelse i ar, förfar som sagts. Gäldenär, som för att främja ackordhemligen lämnar eller utlovar betalning eller annan förmån, dömes ock förmannamån mot borgenärer. Åsidosätter gäldenär uppsåtligeneller av oaktsamhet honom åliggande bokföringsskyldighet på sådant sätt attställningen och rörelsens gång ej kunna i huvudsak bedömas med ledning avbokföringen, dömes för bokföringsbrott till fängelse i högst eller, ombrottet är ringa, till böter. Åtal för bokföringsbrott må ägarum allenast såframt gäldenären Prop.1975/76: 82 Nuvarandelydelse från det brottet förövades kommit i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar. Vårdslöshet mot borgenärer enligt3 § första stycket må åtalas av åklagare endast om åtal finnes påkallat urallmän synpunkt. Åtal för bokföringsbrott må äga rumendast om gäldenären från det brottet förövades kommit i konkurs,fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar. Denna lag träder i kraft . Prop.1975/76: 82 103 Närvarande: justitierådet , regeringsrådet ,justitierådet Mannerfelt, justitierådet Welamson. Enligt lagrådet den 7 oktober 1975tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 10 september1975 har regeringen på hemställan av statsrådet beslutat inhämtalagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i . Förslaget, som finns bilagt dettaprotokoll, har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet: Äv remissprotokolletsmotivuttalanden framgår att den föreslagna utvidgningen av kriminaliseringenåsyftar alt träffa vissa kvalificerade förfaranden av gäldenärer. a. sägsatt det skall vara fråga om transaktioner, vilka framstår som ekonomiskt oförsvarliga,och alt i det konkreta fallet skall ha uppkommit en fara som är beaktansvärd.Det är enligt lagrådets mening önskvärt att även i lagtexten markeras att detär sådana, för borgenärerna särskilt riskabla förfaranden som åsyftas. Medhänsyn härtill förordar lagrådet, att före ordet "fara" i förstastycket andra meningen inskjuts ordet "allvarlig". Exempel pålikartad kvalificering av farerekvisit förekommer redan nu i BrB (se t. ex. 16kap. 12 §). Såvitt gäller brottet mannamån motborgenärer innebär förslaget i jämförelse med gällande lag främst denskillnaden, att betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel ochöverläirmande av säkerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet betingats menej överlämnats, ej skall kunna under några omständigheter utgöra mannamånsbrott.Detsamma avses gälla även i fråga om annan åtgärd till förmån för vissborgenär, om åtgärden följer direkt av civilrätlsliga regler och skulle hakunnat framtvingas på exekutiv väg. Det må förutskickas, att de angivnaslagen av rättshandlingar får anses från här aktuella synpunkter heltlikvärdiga. Vad som i det följande anförs beträffande betalning av förfaUengäld med vanliga betalnings- Prop.1975/76: 82 104 medel gäller följaktligen, utan att det särskilt utsägs,även överlämnande av säkerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet betingatsmen ej överlämnats, liksom också annan åtgärd som kan jämställas med de nunämnda. Det remitterade förslaget har i förevarande del sinbakgrund i kritik, som redan i samband med antagandet av BrB framfördes motatt betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel skulle kunnaföranleda straffansvar (se härfill remissyttrande av ,återgivet i departementspromemorian avsnitt 3). Denna kritik liksom denkritik av samma innebörd som uttalats i åtskilliga remissvar rörandedepartementspromemorian synes till åtminstone största delen ta sikte på fall,där gäldenären handlat i förhoppning om att kunna reda upp sin ekonomiskasituation. Det har framhållits såsom orimligt, att en gäldenär skall kunnabestraffas för att han under intryck av en felbedömning härvidlag vidtagit en ioch för sig så naturlig åtgärd som att betala förfallen gäld med vanliga betalningsmedel. Enligt det remitterade förslagetförutsätter ansvar för mannamånsbrott bland annat dels i likhet med gällandelag att gäldenärens förfarande avsevärt förringar andra borgenärers rätt delsatt förfarandet "otillbörligt gynnar" viss borgenär. Dessa rekvisitsynes icke föranleda någon erinran, liksom icke heller förslaget alt byta utde nuvarande tidsrekvisiten mot ett rekvisit som anger alt gäldenären skallvara på obestånd när han företar den rättshandling som det är fråga om. Då idet följande diskuteras, huruvida det finns anledning att bibehållakriminaliseringen av betalning under vissa förhållanden av förfallen gäld medvanliga betalningsmedel, förutsattes därför, fömtom alt gäldenären är påobestånd, att det genomgående rör sig om förfaranden, som dels avsevärtförringar övriga borgenärers rätt dels är att bedöma som otillbörliga. Andraförfaranden saknar från den angivna utgångspunkten intresse. Man synes i förevarande sammanhang ha anledning att skiljamellan följande olika typer av mannamånsbrott beträffande betalning av förfallengäld med vanliga betalningsmedel. 1) Förfaranden ined eventuellt uppsåt. Denna form avmannamånsbrott kännetecknas av att gäldenären saknar full insikt om något förhållande,som svarar mot ett objektivt brottsrekvisit, men att det kan hållas för visstatt han ej skulle ha avhållit sig från att betala borgenären, även om han haftsådan insikt. Det mest praktiska fallet torde vara, att gäldenären icke inseratt han är på obestånd och därmed ej heller att borgenären gynnas otillbörligt.En ej ovanlig anledning härtill torde vara, att bokföringen är eftersatt isådan grad att rörelsens ställning inte kan överblickas. En annan anledning kanvara att gäldenären visserligen inser, att han är oförmögen att rätteligenbetala sin gäld, men med överdriven optimism bedömer betalningsoförmågan så- 1975/76: 82 105 som troligen endast tillfällig (jfr 1 § andra stycketkonkurslagen). Eftersom mannamånsbrottet är ett uppsåtligt brott, kangäldenären inte straffas för felbedömningen i och för sig. Kan det hållas förvisst att han skulle ha handlat på samma sätt om han bedömt situationen riktigt,är däremot förutsättningarna för ansvar för mannamånsbrolt med eventuelltuppsåt för handen. 2) Förfaranden meddirekt uppsåt att gynna viss borgenär men utan något uppsåt att slutgiltigtskada annan borgenär. Det är här fråga om företrädesvis situationer, därgäldenären vet att han är insolvent men fortsätter sin verksamhet i övertygelseom att den ekonomiska situationen på något skall reda upp sig. Omhan i en sådan situation betalar förfallen fordran som inte har prioritetframför andra fordringar, gör han sig skyldig till ett avsiktligtmannamånsbrott. Han inser nämligen, att betalningen gynnar mottagaren framförandra och atl de övrigas rätt förringas, även om han för egen del är övertygadom att slutligen även de övriga skall få full betalning. 3) Förfaranden medavsikt att slutgiltigt gynna viss borgenär på andras bekostnad. Det är härfråga om förfaranden, där gäldenären själv inte hyser något hopp om att redaupp sin ekonomiska situation och inför det förestående sammanbrottetavsiktligen gynnar viss borgenär på andras bekostnad. I fråga om den under 1 skisseradekategorin av mannamånsbrott får den framförda kritiken anses ha fog för sig,och lagrådet vill för sin de! tillstyrka att denna kategori avkriminaliseras. Om i enlighet härmed straffansvaretbortfaller för ifrågavarande gärningar, begångna med eventuellt uppsåt, läräven fall där indirekt uppsåt föreligger få föras utanför det straffbaraområdet. Det är nämligen BrB:s teknik, att vid brott som förutsätter uppsåtantingen var och en av de tre uppsåtsformerna är tillfyllest eller direktuppsåt krävs (jfr kommentaren till BrB I, 4 uppl. 1974 s. 26), och det finns ejanledning att på förevarande begränsade område avvika härifrån. Ätt ävenhandlande med indirekt uppsåt avkriminaliseras torde praktiskt sett fåutomordentligt ringa betydelse. Härvid bör särskilt uppmärksammas, altrekvisitet "gynnar" i det remitterade förslaget måste anses uppfyllti alla fall, där borgenären får en ställning som i förhållande till övrigaborgenärers är bättre än han har anspråk på enligt konkurslagens ochförmånsrättslagens regler. Direkt uppsåt att gynna föreligger därmed, så snartgäldenären avser att borgenären skall få en sådan ställning, oavsett omgäldenärens bevekelsegrund härtill är välvilja mot borgenären eller tvärtomönskan att freda sig mot en borgenär vilken för gäldenären framstår somsärskilt hotfull. Att i det senare fallet gäldenären med betalningen ytterst mååsyfta, att han skall få tillfälle att åtminstone ostört fortsätta sinrörelse, utesluter alltså icke att betalningen Prop.1975/76: 82 106 sker med direkt uppsåt att gynna borgenären. Motbakgrunden härav synes det i själva verket ej alldeles lätt att ens föreställasig ett gynnande genom betalning, vilket sker med indirekt uppsåt. Beträffande den under 2 angivnakategorin synes bedömandet vanskligare. Den skall här tills vidare förbigås. Vad härefter gäller kategorin under3 saknas enligt lagrådets mening tillräckliga skäl för att härvidlag göraskillnad mellan å ena sidan betalning av förfallen gäld med vanligabetalningsmedel och å andra sidan betalning med ovanliga betalningsmedel ellerav icke förfallen gäld. Det sagda må närmast illustrerasgenom några exempel, som av framställningstekniska skäl är enkelt konstruerademen som i och för sig utan svårighet låter sig överföras till sådana merakomplicerade förhållanden som svarar mot verkligheten i insolvenssammanhang.Det är viktigt att vid bedömande av exemplen fasthålla som utgångspunkt, attgäldenären förutsattes ha full insikt om sin insolvens och sakna hopp om attkunna komma på fötter. Det kan rent av förutsättas, att betalningarna iexemplen företages innan gäldenären söker sig i konkurs. Exemplen avser alla en företagare,som står inför ekonomiskt sammanbrott och har flera fordringsägare av vilkaendast en har prioriterad fordran, nämligen staten med en skattefordran på . Bland de oprioriterade borgenärerna finns en långivare med krav på enamortering uppgående till . och en leverantör med varufordran på . Företagaren förutsätts ha tillgångar till ett värde av . a) Det antagestill en början, att företagarens tillgångar utgörs av kontanter. Bådeamorteringen och varufordringen förutsätts ha förfallit tillbetalning, medan skattefordringen förfaller först . Om gäldenärenföredrar att betala de nämnda enskilda borgenärerna och att låta staten, somrätteligen skulle ha haft företräde till samtliga tillgångar, bli utan, så kanhan enligt det remitterade förslaget inte straffas. b) Gäldenärenstillgångar antages alltjämt bestå av kontanter, men det förutsattes attsamtliga fordringar förfaller först efter en icke alltför . Omgäldenären betalar de enskilda fordringsägarna, skall han enligt detremitterade förslaget straffas. c) Gäldenärenstillgångar antages bestå av ett varuparti. Om han fördelar varupartiet mellande båda enskilda fordringsägarna, blir han enligt det remitterade förslaget attbestraffa vare sig fordringarna är förfallna eller icke. d) 1 situationen under c säljergäldenären partiet till fulla värdet och utger köpeskillingen till de båda enskilda borgenärerna. Det förutsattes, att fordringarna är förfallna, att betalningen sker i nära anslutning till försäljningen och att försäljningen företages i det direkta syftet att bor genärerna skall få betalning i pengar. Prop.1975/76: 82 107 Frågan, huruvida gäldenären i fallet d kan straffasenligt det remitterade förslaget, har icke belysts i departementspromemorianeller i remissprotokollets motivering. Även om skäl kan anföras för att de bådaförfarandena tillsammantagna kan föras in under rekvisitet "annan sådanåtgärd", synes det diskutabelt huruvida dessa skäl kan anses bärande.Detta sammanhänger med att det, såsom redan antytts och fortsättningsvis skallvidare utvecklas, synes vanskligt att för en skiljelinje i förevarandesammanhang mellan betalning med ovanliga betalningsmedel och sådan med vanligabetalningsmedel finna en rationell motivering, som kan tjäna till ledning vidbedömningen av gränsfall. Om man tills vidare bortser från frågan, i vad månandra sanktioner återvinning, eventuellt ansvar för vårdslöshetsbrott etc. kan påverka behovet av mannamånsansvar, förefaller det svårt att finna att detgäldenärens förfarande, varigenom han i samtliga exempel avsiktligtåsidosätter skatteborgenärens intresse, skulle te sig vare sig mer eller mindrestraffvärt i det ena exemplet än i det andra. Till exemplet under a kan kanskeförtjäna erinras om ett uttalande i departementspromemorian, enligt vilket detför många personer kan vara en hederssak att till varje pris söka betalaförfallna skulder. Uttalandet kan såsom argument mot kriminalisering av betalningav förfallen gäld med vanliga betalningsmedel ha en viss bärkraft beträffandesådana förfaranden som skisserats ovan under 1 och 2, där alltså gäldenärentror sig kunna omsider förnöja alla fordringsägare. För kategorin under 3, somhär diskuteras, kan det däremot icke rimligen tilläggas någon sådan betydelse.Såvitt de ifrågavarande personernas heder föranleder dem att betala förfallnaskulder även i en situation där de har vetskap om att därmed möjligheten förborgenärer med icke förfallna fordringar att få betalning försvinner imotsvarande mån, synes det vara en uppgift för lagstiftaren att imöjligaste mån bibringa dem andra hedersbegrepp. Distinktionen mellan å ena sidan betalning avförfallen gäld med vanliga betalningsmedel och å andra sidan betalning medovanliga betalningsmedel eller av icke förfallen gäld har ju hävd inom återvinningslagstiftningen.Den får där sin förklaring av att en förtidsbetalning eller en betalning medovanliga betalningsmedel typiskt sett måste framstå som suspekt, medan enbetalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel i och för sig inte kange borgenären anledning misstänka obestånd. Till följd härav har det senareslaget av betalningar av hänsyn till omsättningens säkerhet ochbetalningsmottagarens presumtivt goda tro ansetts förtjäna civilrättsligt skyddi långt högre grad än betalningar av de båda förra slagen. Distinktionen måsteemellertid anses förlora all relevans, när det gäller att från straffrättsligsynpunkt bedöma enbart gäldenärens förfarande, som förutsattes vara vidtaget ifull 1975/76: 82 108 insiktom att han är på obestånd och i avsikt att gynna viss borgenär på andrasbekostnad. Idet remitterade förslaget har särskilt åberopats, att "de skärpningar avåtervinningsreglerna som har genomförts i motsvarande mån minskarborgenärernas behov av det rättsskydd som ligger i mannamånsbe-stämmelscn idess nuvarande utformning". Detta är naturligen riktigt i så måtto, att omvidtagna ändringar av återvinningsreglerna gjort det lätt att åtkomma vissatidigare svåråtkomliga transaktioner med återvinning, behovet avmannamånsansvar må kunna anses ha minskat i motsvarande mån. Frånsett attåtervinningsfristerna förlängts vilket torde ha ringa betydelse beträffandebetalningar varigenom gäldenären avsikfiigt gynnar viss borgenär omedelbartföre ett ekonomiskt sammanbrott har emellertid återvinningsmöjligheterna ejutvidgats beträffande en viktig kategori av betalningar, nämligen sådana somkan karakteriseras som ordinära. Till denna kategori hör enligt förarbetena(prop. 1975: 6 s. 227 jämförd med s. 224) vanliga löpande betalningar, t. ex.avtalade och i behörig ordning eriagda amorteringar på lån, avbetalningsköp m.m. samt betalningar av hyra och arrende. Är en sådan betalning otillbörlig,kan den visserligen återvinnas. Detta kan dock endast ske, ombetalningsmottagaren kan visas ha varit i ond tro beträffande gäldenärensinsolvens och de omständigheter som gjorde betalningen otillbörlig. Införandetav rekvisitet "ordinär" sammanhänger med att det ansetts önskvärt attså långt möjligt utmönstra svårtillämpade subjektiva rekvisit uråtervinningslagstiftningen. Rekvisitet kan betraktas som ett"objek-tiverat" eller schabloniserat godtrosrekvisit. Det motiverasåtminstone i allt väsentligt av hänsyn till den betalningsmottagandeborgenären. Härav följer att återvinningslagstiftningen icke kan anses ha givituttryck åt uppfattningen, att det får anses lojalt och lovvärt om gäldenärenmed insikt om sitt obestånd gör ordinära betalningar av förfallen gäld medvanliga betalningsmedel. Från gäldenärens synpunkt är, om man vill uttryckasaken så, principiellt varje betalning till en oprioriterad borgenär ellertill en prioriterad sådan om det sker till förfång för bättre prioriterad enextraordinär betalning. En konsekvens härav är, att man beträffande betalningav förfallen gäld med vanliga betalningsmedel har behov av straffsanktion motillojala förfaranden i väl så hög grad som beträffande betalning ellermed ovanliga betalningsmedel. Föratt illustrera det sagda kan återigen exemplen ovan utnyttjas. I exemplen b ochc kan skatteborgenären räkna med alt återvinning sker och att frånsettkonkurskostnader skattefordringen därmed blir till fullo betald. I exemplen aoch d förefaller det däremot ej osannolikt, att återvinning icke kanåstadkommas, eftersom betalningarna kan bli bedömda som ordinära och det kanbli omöjligt att bevisa ond Prop.1975/76: 82 109 tro hos någon betalningsmottagare. Just i de fall därstaten löper störst risk att icke få några pengar går gäldenären med andra ordfri från straffansvar. Betraktar man saken från gäldenärenssynpunkt kan han i fallen b och c ha anledning säga sig, att återvinningsriskenär sådan att det knappast lönar sig att ens försöka. I fallet a kan gäldenärendäremot säga sig, att betalningen har goda utsikter att stå sig motåtervinning. Framför allt kan han, om det remitterade förslaget genomförs idenna del, säga sig att det aldrig kan skada att försöka, eftersom han interiskerar straff för mannamånsbrott hur otillbörlig hans åtgärd än må vara.Uteslutet är inte att fallet d kan komma att te sig för gäldenären på sammasätt. Det nu anförda torde förtjänasärskild uppmärksamhet också i fråga om situationer, vilka iåtervinningshänseende ibland ligger från övriga borgenärers synpunkt sett långt bättre till än exemplen a och d. Man kan härvidlag särskilt tänka påolika slag av koncernförhållanden, där ställföreträdare för ett gäldenärsbolaghar intressen i ett dess moderbolag eller i annat företag med fordran pågäldenärsbolaget. En betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedelkan här tänkas företagen till båtnad för ställföreträdaren själv över helaskalan från betalningar, som är återvinningsmässigt oangripliga, till de mestflagrant ålervinningsbara sådana. Gemensamt för dem alla är emellertid, attenligt det remitterade förslaget gäldenärsbolaget utan varje risk förstraffrättsliga efterräkningar för dess ställföreträdare alltid kan försättaövriga borgenärer i en situation där de måste få till stånd en återvinningstalanför att komma till sin rätt. Och även enligt de nya återvinningsreglerna tordeåtervinningsvägen ofta framstå som så törnbeströdd, att mångenkonkursförvaltare föredrar en förlikning även om den blir ganska mager. Ärdetta antagande riktigt, finns alltså till och med för gäldenärsbolagsställföreträdare pengar att tjäna på ett från ansvarssynpunkt riskfritt sättgenom kvalificerat illojala förfaranden. I de hitfills anförda exemplen harstaten som skatteborgenär antagils bli den som gör förlust till följd av sådanaförfaranden från gäldenärens sida som enligt det remitterade förslaget lämnatsutan straffsanktion. Ätt så blir fallet i betydande utsträckning, om förslagetskulle genomföras i denna del, synes vara ett rimligt antagande. Förvisso kandet emellertid också väntas inträffa, att förslagets genomförande skulle främjaillojala förfaranden där det är enskilda fordringar med prioritet framförskattefordringar som bhr lidande på grund av betalning av skatt. I förarbetenatill den med verkan fr. o. m. genomförda ändring iåtervinningsreglerna som består däri, att betalning av förfallen skatt ellerallmän avgift som avses i lagen om förmånsberättigade skattefordringar m. m.under inga förhållanden kan återvinnas, har visserligen uttalats, att enskattskyldig knappast kan tänkas 9 1975/76. 1975/76: 82 110 viljagynna det allmänna framför andra borgenärer (prop. 1975: 6 s. 136).