prop · FZ03155 · 1975-12-31 00:00:00 — I denna undersökningkonstateras att andelen trafiknykterhetsbrott inom gmppen är relativt hög ijämförelse med övriga trafikanter och att de flesta av dem som hade gjort sigskyldiga till trafiknykterhetsbrott tidigare hade begått fylleriförseelse. Vad gäller kommitténsslutsatser är remissinstansernas meningar delade. Endast ett fåtal godtarkommitténs förslag i dess helhet. I övrigt går en skiljelinje mellan å enasidan de instanser som menar att fyUeri-förseelsen bör slopas somdiskvalifikationsgmnd men att alkoholmissbrukare inte bör betros med körkortoch å andra sidan de instanser som avstyrker kommitténs förslag i dess helhet. 1 fråga omfylleriförseelsen som diskvalifikationsgmnd har ett flertal remissinstansergett uttryck för uppfattningen att dagens regler med den tvååriga karenstidenför körkortsförvärv är alltför sträng. En del av dessa instanser menar attnämnda diskvalifikationsgmnd helt bör utgå, medan andra anser att en vissliberalisering behövs. a. från länsstyrelsehåll framhålls att modifieringarär nödvändiga i nu gällande regler, och det framgår också att nyanseringen ipraxis är avsevärt större . Även en avvaktande eller i vissafall avstyrkande hållning till kommittéförslaget i denna del redovisasemellertid, t. ex. av , , vissalänsstyrelser och NTF. Gemensamt för de olika ståndpunkterna är att manbetonar nödvändigheten av att varje fylleriförseelse rapporteras och blirföremål för utredning rörande körkortet. I fråga om förslaget attäven vissa alkoholmissbrukare skall betros med körkort framhålls bl. a. attkörkortsåtgärd bör sättas in på ett tidigare stadium än då missbrukföreligger. Man menar också att det är svårt att göra den prognos beträffandekörkortshavarens förhållande tiU trafiken som kommittén förutsätter. 1975/76:155 76 Jagnämnde att den praxis som kommittén kritiserar hänför sig tUl tiden förelänsrättsreformen och att tillämpningen nu är en annan. I anslutning härtiUkan jag nämna att det enligt vad jag har inhämtat förekommer bl. a. attåterkallelse underlåts och vaming meddelas i faU då ett par fylleriförseelserhar begåtts under loppet av så som och att endast varningmeddelas även i vissa fall då det är fråga om regelrätt alkoholmissbmk. Efterövervägande av det material som föreligger har jag kommit fram tiU följande. Bekämpandetav alkoholen i trafiken utgör en angelägen uppgift i trafiksäkerhetsarbetet.Denna uppfattnmg delas av trafiksäkerhetsexpertis världen över. 1 linje härmedgörs stora ansträngningar för att komma tUl rätta med problemen. För svensk delhar vi vid en intemationell jämförelse kunnat hålla problemen relativtväl under kontroll, och jag kan i fråga om insatser hänvisa tillbl. a. den kontroll med mtinmässiga alkoholutandningsprov som inleddes 1975.Trots vad sålunda har gjorts spelar trafiknykterhetsbrotten en alltför storroll. Siffror som visar detta förhållande har publicerats under senare tid.Enligt dessa har mer än en tredjedel av dödade bilförare och inemot hälften avdödade motorcykelförare varit alkoholpåverkade. Skillnaden mellan det verkligaantalet trafiknykterhetsbrott och det antal sådana brott som kommer tillpolisens kännedom har länge ansetts stor. Polisens verksamhet med rutinmässigaalkoholutandningsprov kommer åtminstone på någon sikt att ge möjlighet tUlsäkrare beräkningar i detta hänseende . hargranskat resultaten från några försöksområden ochredovisat vissa uppskattningar. Även om materialet ännu inte tilllåter någraalltför långtgående slutsatser, torde det stå klart att trafikonykterhetenutgör ett allvarligt problem från trafiksäkerhetssynpunkt. Vadgäller undersökningarna av sambandet mellan onykterhet och trafikbrottslighetkan konstateras att de har kritiserats och debatterats på samma sätt somundersökningarna om sambandet mellan aUmän brottslighet och trafikbroltslighet.Den av kommittén åberopade fyUe-riundersökningen kan enligt min mening inteläggas till gmnd för så vittgående slutsatser som kommittén har dragit. Tvärtomstyrker de nyssnämnda siffrorna om trafiknykterheten mig i uppfattningen attnykterhetsförhållandena särskilt måste uppmärksammas när det gäller prövningenav förare. Även så gott som samtliga remissinstanser tUlmäternykterhetsförhållandena avsevärt större betydelse än vad kommittén har gjort.Mot bakgrund av det anförda är jag inte beredd att göra avkall på skötsamhet inykterhetshänseende som ett krav för innehav av körkort. Närdet gäller frågan om fylleriförseelses betydelse innebär nuvarande regler enform av presumtion för att den som har begått en sådan förseelse är olämpligsom motorfordonsförare. Jag delar såtiUvida de 1975/76:155 77 grundtankarsom ligger bakom nuvarande regler som att ett omhändertagande på giund avberusning inger så stark misstanke om opålitlighet i nykterhetshänseende attutredning bör ske om förarens nykterhetsförhållanden. Utredningen bör belysavederbörandes livsföring och ge både en bild av orsakerna tUl omhändertagandetoch en gmnd för bedömning av risken för vidare misskötsamhet inykterhetshänseende. Det gäller här liksom i fråga om allmän brottslighet attdet är helhetsbilden av personen och den situation som han befinner sig i sommåste bedömas. Detta innebär alltså att ett mera differentierat synsätt börkomma till stånd. Jag har förståelse för att körkortsmyndigheterna har funnitsvårigheter att tillämpa de nuvarande bestämmelserna så strängt som de är avfattade,och den lagstiftning som jag vill förorda kan sägas utgöra ett närmande tUl denpraxis som har utvecklats. Därmed är jag dock inte beredd acceptera att manschablonmässigt godtar upprepade ingripanden på grund av berusning underloppet av utan att körkortet återkallas. I sådana fall föreliggerenligt min mening så starka indikationer på olämplighet som motorfordonsförareatt ett fortsatt körkortsinnehav kan accepteras endast undantagsvis. I likhetmed flertalet remissinstanser och i linje med vad jag har anfört tidigare anserjag att kommitténs förslag om att även alkoholmissbrukare i vissa fall skaU betrosmed körkort vara otUlfredsställande. Det måste såsom har uttalats underremissbehandlingen vara svårt att i det enskUda fallet bedöma ommissbrukaren kommer att följa bestämmelserna om nykterhet i trafik, ochkörkortsinnehavet bör ifrågasättas på ett tidigare stadium än då missbruk harhunnit uppstå. Visar omständigheterna vid den helhetsbedömning som bör görasatt vederbörande är opålitlig i nykterhetshänseende bör han inte betros medkörkort. Vadjag nu har anfört innebär att varje omhändertagande på grund av berusning börföranleda prövning från körkortsmyndighetens sida. Detta är också den meningsom företräds av de flesta remissinstanserna, som genomgående betonar vikten avatt fyllerierna rapporteras tUl körkortsmyndighelen. Däremot talar övervägandeskäl för att man, i syfte att man skall kunna göra en lämplig avvägning i detenskilda fallet, upphäver de nuvarande presumtionsreglerna och spärreglerna. JagvUl beröra en fråga som aktualiseras om fylleri avkriminaliseras och enbart ettomhändertagande av vederbörande kommer att ske. En sådan lagändring harförordats av regeringen i proposition (1975/76: 113) omändring i m.m., och sambandet med körkortsfrågan berörs ipropositionen. En konsekvens av den föreslagna ändringen blir attomhändertaganden på grund av berusning i fortsättningen bör rapporteras tillkörkortsmyndighelen. 1 enlighet med de riktlinjer som jag har förordatankommer det på denna att med utgångspunkt i rapporten och personutredningen iövrigt pröva behovet av åtgärd i körkortshänseende. De närmare reglema om 1975/76:155 78 hurrapporteringsskyldigheten bör fullgöras tar jag upp i samband med att jagbehandlar vissa frågor angående körkortsregistreringen. Brukav andra berusande eller bedövande ämnen an alkohol har blivitett allt större problem i trafiken. Särskilt synes en kombination av olikaberusningsmedel kunna medföra ödesdigra följder. är de fall somdet här är fråga om svårare att upptäcka och komma till rätta med änalkoholmissbmk. Inte minst på gnmd härav är det angeläget att kraftfuUaåtgärder sätts in. Vad jag har anfört om nykterhet och omhändertagande pågrund av berusning bör därför i motsvarande mån gälla bruk av andraberusningsmedel m. m. än alkohol, t. ex. vissa läkemedel och narkotika. Författningsmässigtbör de förordade riktlinjerna kunna uttryckas så att det vid prövningen avfråga om körkortstillstånd särskilt skall beaktas om sökanden är känd förnyktert levnadssätt (17 § första stycket KKK) och att körkortet skallåterkallas om körkortshavaren på gmnd av opålitlighet i nykterhetshänseendeinte bör ha körkort (51 § första stycket 5 KKK). De nu gällandepresumtionsreglerna och spärreglerna vid fylleri bör upphävas. Anmärkningar motföraren med anledning av bruk av andra rusgivande medel än alkohol bör ocksåbedömas enUgt de angivna bestämmelserna. Det bör dock framhållas att det isådana fall liksom självfallet också vid alkoholmissbmk ibland är fråga omtillstånd av sådan natur att de kan betecknas som sjukdom. I sådana fall skallvid körkortsingripande tUlämpas den återkaUelsegrund som gäller för sjukdom. Jagåterkommer senare till ytterligare vissa överväganden om kör-korlsspärr ianledning av onykterhet. Nuvarandebestämmelser tUlmäter olovlig körning väsentlig betydelse i ärenden om körkort.Sålunda gäUer enligt 17 § andra stycket KKK för förvärv av körkort en tvåårigkarenstid, under vilken sökanden får meddelas körkortstillstånd endast om detär uppenbart att han trots begången olovlig körning ändå är en skötsam person.Körkort skaU enligt 51 § första stycket 5 KKK återkallas efter olovlig körning,om skötsamhetskravet inte är uppfyllt. Efter återkallelse fårkörkortstillstånd inte meddelas förrän har förflutit efter det attkörkortet har fråntagits föraren. Degällande reglerna går liksom de om allmän brottslighets och fylleris betydelsetUlbaka körkortslagstiftnmg. I det sammanhanget anförde 1953 årstrafiksäkerhetsutredning att olovUg köming med hänsyn till förseelsens aUvaroch den höggradiga nonchalans som den visar hos föraren borde utgöra hinder förkörkort efter förseelsen. Deangivna bestämmelserna har varit föremål för diskussion, och det 1975/76: 155 79 harframhållits att de är alltför stela för alt kunna tillämpas efter sin ordalydelse.Detta har lett till att de trots sin kategoriska utformning har fått enskiftande tillämpning i praxis. Kommittén har funnit att olovlig körning intebör föranleda obligatorisk körkortsspärr. Bedömningen bör i stället ske frånfall tiU fall vid den allmänna lämplighetsprövningen. Huvudsakligen fall avgrov olovlig körning bör enligt kommittén föranleda körkortsspärr. Förslagethar berörts endast av några remissinstanser. Gemensamt för de instanser som harkommit in på frågan är emeUertid att man delar uppfattningen att dagens bestämmelserär alltför stränga. Problem har kommit upp t. ex. beträffande ungdomar som harkört s. k. trimmad moped. A andra sidan har framhållits angelägenheten av attfall som innebär en högre grad av risktagande eller som innefattar grovolovlig körning bedöms strängt från körkortssynpunkt. Såsomanförts från olika håll utgör olovlig körning ofta ett allvarligt brott, somger anledning att starkt ifrågasätta lämpligheten som fordonsförare av den somhar begått det. Till de allvarligaste fallen hör de då föraren på grund avbristande kompetens kör på ett trafikfarligt sätt, liksom då han kör trots atthans körkort har blivit återkaUat. Jag vill i detta sammanhang framhålla, attde krav som följer av det differentierade körkortssystemet i fortsättningenkan leda till att antalet fall där körkortsingripande mot dem som redan harkörkort ökar i antal. De krav som innefattas i det differentierade systemetmåste upprätthållas. Det rör sig här ofta om körning av tyngre fordon ochfordonskombinationer som ställer stora krav på föraren och som därför kan varaförenade med en avsevärd risk att föra, om vederbörande inte har den ut'bUdning och erfarenhet som behövs. Även i sådana fall finns det dock utrymmeför en gradering. Avlindrigare beskaffenhet kan å andra sidan vara sådana av remissinstansernanämnda fall som att föraren kör en trimmad moped. En olovlig körning sedanföraren har avslutat sin körkortsutbUdning i trafikskola men som äger mm innanuppkörning har hunnit ske kan också beroende på omständigheterna höra tillde mindre allvarliga fallen. En komplikation inträffar här för övrigthandläggningsmässigt inte sällan därigenom att föraren hinner få sitt körkortoch återkallelsefrågan kommer upp först därefter. Somframgår av de här som exempel nämnda fallen växlar i inte obetydligutsträckning svårighetsgraden mellan olika typer av olovUg körning. Jag finnerdet mot bakgmnd härav och remissinstansemas uttalanden befogat attlagstiftningen utformas så att större möjligheter tiU nyansering med hänsyn tillomständighetema skapas. Bedömningen av olovlig körning i samband med ansökan omkörkortstUlstånd bör ske som ett led i lämplighetsprövningen av vederbörande.Härvid bör avseende fästas vid den trafikfara som föraren har utgjort ochockså vid 1975/76:155 80 fråganom brottet kan antas vara av mera tillfällig art eller om det ger uttryck fören uttalad nonchalans mot trafikreglerna och de krav som ställs på en förarefrån trafiksäkerhetssynpunkt. Medutgångspunkt i vad jag har anfört förordar jag därför att de nuvarandebestämmelserna om spärrtid tas bort. De nu föreslagna principerna börförfattningsmässigt komma till uttryck genom att olovlig körning inte nämnssärskilt i 17 § andra stycket eller 51 § första stycket 5 KKK. Tillfrågan om spärrtiden efter återkallelse återkommer jag . EnligtgäUande regler skall sökande av körkortstillstånd förete ett lämplighctsintygsom har utfärdats av vederbörande polismyndighet i sökandens hemort eller ivissa fall vistelseort. Förare som har körkort men vars lämplighet ifrågasättskan föreläggas att inge nytt lämplighetsintyg vid visst tUlfälle eller vidvissa regelbundet återkommande tUlfällen. Sådant föreläggande kan meddelasockså i samband med att körkortstUlstånd meddelas efter tidigare återkallelseav körkort. I intyget anges om sökanden med hänsyn tUl sina personligaförhållanden är lämplig som förare av körkortspliktigt fordon. Innan intygutfärdas hör polismyndigheten vederbörande sociala centralnämnd, nykterhetsnämndeller motsvarande. Kommitténsförslag går ut på att lämplighetsintyget från polisen skaU avskaffas ochersättas med utredning av kommunalt vårdorgan. Polisen har nämligen enligtkommitténs mening inte några speciella förutsättningar att bedöma en personstrafikfarlighet. Den utredning som polisen kan bidra med består främst i attmed utgångspunkt i oUka register undersöka om vederbörande har alkoholproblemeller andra sociala störningar. I dessa frågor menar kommittén att det ärnaturligare att de kommunala vårdorganen utför utredningsarbetet. Detaljanvisningar bör utfärdas för hur detta arbete skall bedrivas. Endastnågra av de remissinstanser som har yttrat sig över kommitténs förslag i dennadel är positiva tiU att slopa iämplighetsintyget. Ett större antal viU ihuvudsak behålla dagens system. Vissa jämkningar i nuvarande förfarandeföreslås på en del håll. Tillde remissinstanser som starkast tar avstånd från kommitténs förslag hörsocialstyrelsen, som anför att den blir särsldlt allvarligt oroad när kommitténföreslår att polisens lämplighetsutredning skall avskaffas. Styrelsenunderstryker med skärpa nödvändigheten av att lämplighetsintyget behålls somen obligatorisk del av bedömningen av en körkortssökandes lämplighet sommotorförare. Iremissvaren diskuteras vidare bl. a. de kommunala vårdorganens ställninggentemot den enskilde. Man påtalar sålunda att vårdorganens 1975/76:155 81 uttalandenkan störa ett gott förhållande mellan den enskilde och organet.Kommunförbundet menar att kontaktema kan försvåras och i vissa fallomöjliggöras, om de kommunala organen utan begränsningar skall ställa sininformation tUl körkortsmyndighetemas förfogande. De kommunala organen börenligt förbundets mening själva få avgöra på vad sätt informationen skallredovisas och vad yttrandena skaU innehålla. En del inslanser framhåller riskenför att motsatsförhållandet meUan de enskUda och vårdorganen ytterligare kanframhävas, om dessa skall ansvara för lämplighetsutredningen. Enannan aspekt som har tagits upp i vissa remissvar är i vilken grad polisenverkligen har information att ge. framhåller att, trots dencentralisering som har skett av polisens personella resurser, personkäimedomentill stor del har bibehållits genom uppbyggnaden av spaningsenheter ochsatsning på kvarterspolisverksamhet. Enligt styrelsens mening finnsfortfarande en betydande kännedom om t. ex. personer som missbmkar alkoholeller narkotika. Allmänt sett synes de remissinstanser som har uttalat sig föratt lämplighetsintyget skaU behåUas vara nöjda med den information som de får genom polisens utredning. På en del håll framhålls attlämplighetsutrednmgen bör ge upplysningar om vederbörandes faktiskaförhållanden medan uttalande om själva lämpligheten bör underlåtas. Kommitténsförslag i fråga om formema för lämplighetsutredningen får ses mot bakgmnden avdess överväganden om föramrvalet, där de sociala kriterierna enligt kommitténsåsikt i flertalet fall skall tillmätas mindre betydelse än i dagens läge. Jagfår här hänvisa tiU vad jag längre fram kommer att anföra om trafikkonsulenteroch s. k. kvalificerad förarutredning. Oberoende av om entrafikkonsulentorganisation och ett kvalificerat förarprov införs, måste dockställning tas tiU frågan i vilken omfattning och på vilket sätt den allmännapersonliga lämplighetsutredningen skall ske. Det som jag i första hand harfäst mig vid i ett stort antal remissvar är den positiva hållning som man intartill polisens lämplighetsutredning. Inte mmst gäller dettakörkortsmyndigheterna själva. PoUsens utredningar anses sålunda vara tiU godhjälp i arbetet. Dels bar polisen nämUgen tillgång tiU egna register av olikaslag över rapporterade förseelser m. m., dels ger polisens rörliga arbetekontakter som är värdefulla för att samla in erfarenheter av det slag som kanvara av betydelse i arbetet med lämplighetsutredningar. En annan aspekt är attdet i det övervägande antalet faU inte behövs någon särskUd utredning omvederbörande. det räcker med ett konstaterande att han inte är känd förnågra sociala avvikelser. Detta betyder att det stora flertalet fall kanhandläggas på ett synnerUgen enkelt sätt, som inte synes kräva någon ändring avdet gällande systemet. Motbakgmnden av det anförda förordar jag att polisens lämplighetsutredningbehåUs. Jag vUl emellertid ge några synpunkter på utformningen av utredningen. 6Riksdagen 1975/76.1 saml. 1975/76:155 82 Mångaremissinstanser hävdar såsom jag har anfört att lämplighetsintyget inte börinnehålla något uttalande om själva lämpligheten som förare. Dagens systemväcker enUgt min mening ofta missförstånd. ÅtskUliga enskUda personer trornämligen att saken är avgjord i och med att polisens lämplighetsintyg haravgetts. Det måste poängteras och aUmänheten måste få klart för sig att det ärkörkortsmyndigheten vid körkortsgivning och domstolen(länsrätten) vid körkortsingripande som avgör ärendet och att man sedan kanföra talan mot beslutet hos högre instans. Övervägandeskäl talar aUtså för att lämplighetsutredningen skall innehålla endastredogörelse för de personliga förhållandena och inte något omdöme omlämpligheten. Klargörs rollfördelningen mellan de olika organ som handläggerett körkortsärende, bör det också finnas möjligheter att få fram en ändradattityd till dessa. Jag tänker då på de olika vårdorganen, såsom socialacentralnämnder eller nykterhetsnämnder. Dessa bör liksom höras avpolisen, och deras yttranden bör också bestå enbart av en redovisning av defaktiska förhållandena. De svårigheter som vårdorganen f. n. anser sig möta närdet gäller att yttra sig om enskUda klienter bör härigenom kunna minska. Föratt lämplighetsutredningama skall kunna tjäna sitt syfte är det väsentligt inte minst med hänsyn till önskvärdheten av en likformig praxis att formernaför utredningsarbetet förenhetligas. Kommitténs förslag att detaljanvisningar idetta avseende skall meddelas har vid remissbehandlingen inte mött någoninvändning utom från kommunförbundets sida. Jag anser det ofrånkomligt att det på samma sätt som finns sådana föreskrifter. Endast därigenom kannödvändig stadga ges åt verksamheten. Både polisens, vårdorganens och körkortsmyndigheternasarbete underlättas genom att det finns normer för i vUka fall utredning skallske och hur den skall läggas upp. Rättssäkerheten för den enskilde förbättras.Myndigheter som bör samverka vid utarbetandet av föreskrifter av nu angivetslag är , och . Ävenom polisens lämplighetsutredning efter hörande av kommunalt vårdorgan sålunda bör vara kvar som ett obligatoriskt moment vid körkortsgivningenhindrar detta inte att vederbörande länsstyrelse eller domstol i en del fallbehöver skaffa kompletterande utredning från sådant organ eller exempelvislänsnykterhetsnämnden. Något skäl att ändra nu rådande ordning på denna punktföreUgger inte. Behov att verkställa utredning av nämnt slag föreligger oftaäven i scunband med omprövning av körkortsinnehav. JagvUl framhålla en praktisk konsekvens av att själva intyget avskaffas ochersätts med en redovisning av de faktiska omständigheterna. Som jag nämnttidigare kan körkortshavare i vissa faU föreläggas att komma in med nyttlämplighetsmtyg. Med den av mig föreslagna ord- 1975/76:155 83 ningenförefaller det naturligast att körkortsmyndigheten beslutar om attlämplighetsutredning skall ske och drar försorg om att den inhämtas.Sammanfattningsvis innebär det sagda att polisens lämplighetsutredning börvara obligatorisk vid körkortsgivning. Polisen skall i varje enskilt fall höravederbörande sociala organ. Utredningen skall innehåUa redogörelse förvederbörandes personliga förhållanden men inte något sammanfattande omdöme ikörkortsfrågan. Dämtöver skall körkortsmyndigheterna kunna skaffakompletterande utredning från olika statliga och kommunala organ.Körkortsmyndigheterna skall också kunna höra sådana organ i fall avkörkortsingripande. skall efter samråd med statenstrafiksäkerhetsverk och meddela de närmare föreskrifter sombehövs om lämplighetsutredningen. Dennuvarande bedömningen av en persons trafikkunskaper, kör-skickUghet ochuppträdande i trafiken har en bred inriktning. Sålunda skall enligt 35 § KKKkörkortsprovet avse bl. a. de mera övergripande trafiksäkerhetsfrågorna, såsomvägtrafikens utveckling, trafikolyckomas orsaker och vikten av ettansvarsmedvetet och hänsynsfullt uppträdande i trafiken. Vidare bedömssökandens kunskap om bl. a. trafikföreskrifter, sjukdomars, alkohols ochnarkotikas inverkan på människan och konstmktionen m. m. hos fordon av det slagsom ansökan avser. Slutligen prövas sökandens förmåga att i olikatrafikmiljöer föra fordon, liksom hans sinnesnärvaro och omdömesförmåga. KKKinnehåller också bestämmelser om att länsstyrelse resp. länsrätt kan föreläggaen förare att komma in med nytt kompetensbevis. Sådant föreläggande meddelasnär det av särskild anledning kan antas att föraren inte har erforderligskicklighet, t. ex. när han har brustit i ett flertal avseenden eUer tidigarehar varit föremål för körkortsingripande. Föreläggande av denna art förekommerdock relativt sparsamt i praxis. Andra möjligheter som står körkortsmyndigheternatill buds är att höra vederbörande trafikinspektör resp. psykiatrisk ochpsykologisk expertis. JagvUl också beröra det differentierade körkortssystem som enligt statsmakternasbeslut etappvis genomförs. Syftet med detta är bl. a. att utbildning och provskall förbättras genom särskild inriktning på resp. fordonsslag. Nya kursplanerhar i enlighet med dessa riktlinjer utarbetats för förare avde skUda slagen av fordon. UtbUdningen och provet har det gemensainma syftetatt föraren skall ges bästa möjliga fömtsättningar att möta de krav som ställsi dagens trafik.