prop · FY0335 · 1975-12-31 00:00:00 — Om inte framställning om utlämning har mottagits efterdet alt underrättelsen avsänts, skall beslutet hävas. Enligt 19 § får den som uflämnasfrån en nordisk stat till en annan sådan stat utan särskilt tillstånd förasgenom . Detankommer enligt 20 § på Kungl. Maj:t att förordna om tillämpning av dennordiska utlämningslagen i förhållande tUl stat som lagen avser. Enligtkungörelse (1960: 472) har Kungl. Maj:t förordnat att lagen fr, o, m. den 1september 1960 skall vinna tiUämpning i förhållande till samtliga nordiskaländer. Maj:t får enligt berörda lagrum också i övrigt meddela deföreskrifter som erfordras för tillämpning av lagen. Med stöd av sistnämndabestämmelse har Kungl. Maj:t utfärdat kungörelse (1960: 473) med vissaföreskrifter rörande tillämpningen av den nordiska utlämningslagen. I kimgörelsenregleras vissa frågor om underrättelse tUl den som önskas utiämnad angåenderätten att påkalla högsta domstolens prövning och om upptagande av samtycke. Somredan har nämnts kompletteras utlämningslagstiftningen i vissa fall av de avtaloch konventioner om utiämning för brott, genom vilka i förhållande tUlviss eUer vissa främmande stater har åtagit sig att under närmare angivnaförutsättningar bevilja utlämning. är f. n. intebundet av andra bilaterala utlämningsavtal än dem som har ingåtts med Belgienår 1870 (SFS 1870: 37), Förenta Stater (SÖ 1963: 17),och Nordiriand (SÖ 1965: 19) samt (prop.1973: 78). Vidare har år 1959tUlträtt den inom utarbetade och dagtecknadeeuropeiska utlämningskonventionen (SÖ 1959: 65). Till konventionen har förutom hittiUs anslutit sig , , , ,, , , , , , , Turkietoch . Konventionen gäUer dock inte vid utiänming mellan de nordiska länderna.Beträffande vissa artiklar i konventionen som står i strid med den aUmänna utlämningslagenhar gjort förbehåll. I detta sammanhang börsärskilt nämnas att enligt artikel 7 punkt 1 i den europeiskautlämningskonventionen utlämning får vägras beträffande brott vUket enligt denanmodade statens lagstiftning är att anse som helt eller delvis begånget pådess territorium eller på en plats som är likställd med dess territorium.Enligt artikel 9 skall utlämning inte medgesom den eftersökte av den anmodade statens behöriga myndigheter slutligt hardömts för det eUer de brott för vilka utiämning begärs. Utlämning får ocksåvägras när den anmodade siatens behöriga myndigheter har beslutat antingen attinte väcka åtal eller att efterge åtalet för samma brott. för brottslighelsfrågor (ECCP) beslöt att för sin del antaett förslag till resolution angående tillämpningen av den europeiskautlämningskonventionen. Enligt resolutionsförslaget skall stater som haranslutit sig tUl konventionen rekommenderas att inte utnyttja den rätt attvägra utlämning, som enligt artikel 7 punkt 1 i konventionen tillkommer denanmodade staten, i sådana faU där lagföring i den ansökande staten klart liggeri rättvisans intresse ("clearly in the interest of "). Vidareinnehåller resolutionsförslaget en rekommendation att utvidgatillämpningsområdet för artUcel 9 tiU att avse även domar som meddelats itredje land. Förslaget skall nu närmast underställas ministerkommitténs ställföreträdare. 2.4Andra former för internationellt samarbete rörande lagföring och verkställighet Denökade internationella rörligheten och den alltmer internationella karaktär somviss brottslighet fått under senare lid har föranlett en ökad samverkan meUanolika stater på brottsbekämpningens område. Denna samverkan har tagit siguttryck i bl. a, överenskommelser om överförande av lagföring ellerverkställighet av straff från ett land till ett amiat. Såvittgäller verkstäUighet av straff regleras det nordiska samarbetet liksombeträffande utlämning genom ensartad lagstiftning i de olika nordiska länderna.För del fiims bestämmelser i lagen (1963: 193) om samarbete medDanmark, , och angående verkställighet av straff m. (ändrad : 629). En europeisk konvention om brottmålsdoms intemationellarättsverkningar (brotlmålsdomskonventionen) har tillträtts av ochbestämmelser i detla ämne har i anledning därav tagits in i lagen (1972: 260)om internationellt samarbete rörande verkställighet av broltmålsdom (ändrad senast1973: 136), Enligt nämnda lagar kan utländsk broltmålsdom på begäranverkställas här i landet liksom det är möjligt att från svensk sida begära verkstäUigheti främmande stat av svensk brottmålsdom. Lagföringför brott kan med stöd av etl av de högsta åklagarmyndigheterna i de nordiskaländerna träffat samarbetsavtal flyttas över till annatnordiskt land där den misstänkte är bosatt eller, i vissa fall, till land därhan uppehåUer sig. Inom har utarbetats en konvention om överförandeav lagföring i brottmål (lagfö-ringskonventionen). Frågan om tillträdetill denna konvention ochom lagstiftning som föranleds därav behandlas i departementspromemorian (Ds Ju1973:12) InternationeUt samarbete rörande överförande av lagföring i brottmål. Enligt5 § 7 lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdomfår europeisk brottmålsdom inte verkställas här i landet, om den dömde genom lagakraftägandedom, som meddelats i annan främmande stat än den stat som gjort framställningom verkställighet, för gärning som påföljden avser har frikänts från ansvareller dömts till påföljd, som har verkställts i sin helhet eller håller på attverkställas eller har bortfallit till följd av preskription eller på grund avatt nåd eller amnesti beviljats i nämnda siat, eller om den dömde genom sådandom förklarats skyldig till brottet utan att påföljd ådömts. Mot denna bestämmelsesvarar en i BrB införd ny paragraf, 2 kap, 5 a §. Enligt där givnabestämmelser får under vissa närmare angivna förutsättningar lagföring inteske i för gärning beträffande vUken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägandedom som har meddelats i främmande stat där gärningen förövats eller i främmandestal som har tillträtt den europeiska brotlmålsdomskonventionen, I promemorianDs Ju 1973:12 föreslås att motsvarande skall gälla när fråga om ansvar förgärningen har prövats genom lagakraftägande dom meddelad i främmande stat somhar tUlträtt den europeiska konventionen om överförande av lagföring ibrottmål. 3.1Ändringar i den allmänna utlämningslagen Ipromemorian (Ds Ju 1974: 8) redogörs inledningsvis för vad som gäller elleravses komma att gäUa enUgt de nordiska ländemas aUmänna ullämningslagar i frågaom utiämnmg för brott som har begåtts inom det egna landet. Därvid konstaterasatt den finska lagen (3 §) föreskriver att utlämning för brott, förövat iFinland eller ombord på finskt fartyg eller luftfartyg, får ske om lagföringför brottet i den ansökande staten befinns ändamålsenlig och det straff som iden främmande staten skulle kunna följa på brottet inte väsentligt avviker frånpåföljd som kunde följa på brottet enligt finsk lag. Har straff ådömts förbrottet, får utlämning ske endast om straffpåföljden inte väsentligt avvikerfrån vad som i hade kunnat följa på brottet. Enligt det norska utkastettill ny lag om utlämning (3 §) kan utiämning ske också för gärning, som helthar begåtts inom det egna landet, dock endast om del inle kan antas att gärnmgenbör åtalas i , Den danska lagen saknar helt bestämmelser i dessahänseenden. Densvenska bestämmelsen i 3 § allmänna utlämningslagen om alt ut- 1975: 35 26 lämningi princip får beviljas endast för gärning som helt eller delvis har förövatsutom eller ombord på utländskt fartyg eller luftfartyg eller förmedverkan till sådan gärning bygger, konstateras det i promemorian, påuppfattningen att ett brott bör lagforas och bestraffas i det land där det harbegåtts. I promemorian framhålls vidare att det i praktiken emeUertid kanförekomma fall där det framstår som lämpligt och praktiskt att brottet beivrasi annat land än gärningslandet även om gärningsmannen uppehåller sig där.Sålunda kan det ibland vara önskvärt att lagföring sker i ett sammanhang förlikartad brottslighet som har förövats i flera stater. Som exempel nämnssystematiska checkbedrägerier i ett flertal länder. Som regel torde det i ettsådant faU innebära en fördel för gärningsmannen att hela brottsligheten kanbedömas i ett sammanhang. Endast en rättegång behöver äga rum. Den därvid utmättapåföljden torde i regel inte heller bli svårare än den sammanlagda effekten avde separata påföljdsbestämningar som annars skulle bli nödvändiga. Frånrättssäkerhetssynpunkt synes det därför inte möta betänkligheter att i dessafall göra det möjligt att utlämna för brott begångna i . Möjlighet bördärför finnas att i sådana och liknande fall bevilja utlämning även för brottsom har begåtts här i landet. Detta bör gälla oavsett om brottet omfattas avden ursprungliga utlämningsfram-ställnmgen eller om det först under utlämningsärendetshandläggning upptäcks att den som begärs utlämnad har begått sådant brott ochdet anmodande landet i anledning därav förklarar sig viUigt att överta lagföringen.Det bör också vara möjligt att lämna medgivande enligt 24 § beträffande sådanti förövat brott som uppdagas efter verkställd utlämning. Enligtpromemorian kan det vidare sättas i fråga om inte utlämning bör kunna medgesför brott som har begåtts i även om annan, utomlands förövadbrottslighet inte föreligger. framstår det nämligen som ändamålsenligtatt utiämning kan bevUjas i sådan situation. Så kan t. ex, vara fallet när enutländsk medborgare här i landet har begått brott mot en landsman som därefteråtervänt tiU sitt hemland. Det kan därvid vara mera ändamålsenligt ochpraktiskt, t. ex. från bevissynpunkt, att målet handläggs i gärningsmannenshemland. Resocialiseringsmöj-lighelerna kan också tänkas vara större, ompåföljden får verkställas i hemlandet. Ipromemorian framhålls att önskemålet om rättslikhet mellan de nordiska ländemasallmänna ullämningslagar bäst skulle tillgodoses om 3 § i den svenska lagenslopas så att utlämning också skall kunna beviljas för brott som har förövatsuteslutande i , En lagändring av anfört slag skulle därtUI stå i godöverensstämmelse med aktuella strävanden att ytterligare förbättra deteuropeiska samarbetet för att hindra och beivra brott. Det hänvisas här tUl denrekommendation som utarbetats inom . 1975: 35 27 Attmedge utlämning och därmed lagföring utomlands för brott begånget i kanenligt promemorian sägas innebära ett avsteg från principen om absolutåtalsplikt. I promemorian erinras emellertid om att ett betydelsefullt undantagfrån denna princip redan har gjorts i den nordiska uflämnmgslagen, som medgeratt utiämning bevUjas också för brott som har begåtts i . Ett upphävandeav 3 § i den allmänna uUämnmgslagen innebär därför mgen principiell nyhet inom utlämningslagstiftningen. Vidareframhålls i promemorian att det i allt större omfattning torde komma att inträffaatt uflänningar som har dömts i efter att ha begått brott här kommeratt avtjäna straffet i hemlandet. En sådan utveckling kan väntas bli följdenbl. a, av ett ökat europeiskt samarbete på detta område inom ramen föreuropakonventionen om brottmålsdoms internatonella rättskraft. Det är vidaresannolikt att den europeiska konventionen om överförande av lagföring ibrottmål kommer att få till följd att åklagarmyndigheterna i andra länder iallt större utsträckning på framställning från svensk åklagarmyndighet kommeratt överta lagföringen för brott som deras egna medborgare har begått undervistelse i . Ett upphävande av 3 § utlämningslagen utgör enligt promemoriansett mot denna bakgnmd en konsekvens av det ökande internationella samarbetetpå det rättsliga området. Ipromemorian föreslås under åberopande av det anförda att 3 § utlämningslagenupphävs. Det understryks därvid att en sådan åtgärd givelvis inte får tillföljd att det uppkommer någon som helst skyldighet att uflämna för brott somhar begåtts i , övriga utiämningsviUkor gäller också för sådant brott,t. ex. hindret enligt 10 § första stycket på grund av att åtal har väckts härför brottet. Även i sådant fall då det visserligen inte föreligger något i utlämningslagenangivet hinder för utiämnmg men där det likväl framstår som olämpligt att uflämningför brottet äger rum kan utiämnmg alltid vägras med stöd av Kungl, Maj:tsdiskretionära prövningsrätt. 3.1.2Utlämning för flera gärningar Ipromemorian påpekas att det enligt de danska och finska lagarna samt det norskautkastet är möjligt att utlämna även för brott som inte uppfyller de i lagen uppstäUdakraven på svårhetsgrad, nämligen när det är fråga om flera gärningar ochåtminstone en av dessa uppfyller kraven. I anslutning till en redogörelse förde överväganden i denna fråga som gjordes vid den svenska utlämningslagenstillkomst nämns i promemorian att en Uknande regel föreslogs av lagrådet (prop.1957:156 s, 114 och 119). Vidare hänvisas tUl att möjlighet tiU uflämning i nuavsedda fall finns enligt de nordiska utiänmingslagaraa (se 3 § i den svenskalagen). I anslutning härtill framhålls i promemorian att ett införande av enmotsvarande bestämmelse i den svenska allmänna utläm- 1975: 35 28 ningslagenskulle innebära att större enhetlighet i de nordiska ländernas lagstiftninguppnås. Vidare erinras om att den europeiska utlämningskonventionen (artikel 2punkt 2) innehåller en regel av innebörd att den anmodade staten skall äga rättatt medge utlämning även för sådana ac-cessoriska brott som inte uppfyllervillkoren beträffande straffskalan. Bådesakliga skäl och intresset av nordisk rättslikhet talar således enligtpromemorian för att bestämmelsen i 4 § allmänna utlämningslagen börkompletteras med en föreskrift som gör det möjligt atl, när en person begärsutlämnad för två eller flera brott av vilka något eller några är lindrigare änsom anges i denna bestämmelse, bevilja utlämning även för brott av sådanlindrigare beskaffenhet. I promemorian diskuteras därefter om det för sådanalindrigare brott likväl skall krävas viss minsta svårhetsgrad, exempelvis attdet skall ingå fängelse i straffskalan. Härvid framhålls att det enligt denfinska lagen och det norska utkastet fordras endast att gärningen är straffbarenligt finsk resp, norsk rätt. Några särskilda skäl att för svensk del inta enannan ståndpunkt torde enligt promemorian inte föreligga. Konsekvensen av enmotsvarande regel blir å andra sidan bl. a. att utlämning kan bevUjas även fÖrsådana gärningar som enligt svensk rätt bedöms som rena ordningsförseelser ochkan medföra endast penningböter. Mot en sådan ordning kan invändas attresultatet i undantagsfall kan bli alt den som har utlämnats för lagföring iden ansökande staten sedermera frikänns för det grova brottet och fälls tillansvar endast för den gärning som enligt svensk rätt kan medföra enbart böter.En sådan konsekvens synes dock enligt promemorian inte behöva anses somstötande annat än om den tilltalade därvid skulle dömas till en frihelsberövandepåföljd. Vissa möjligheter alt förhindra uppkomsten av sådana situationer tordeemellertid föreligga genom den fria prövningsrätt som Kungl. Maj:t alltid hari utlämningsärenden. Det bör därför förutsättas att i utlämningsavtalinte kommer att ålägga sig en skyldighet utan endast medge en möjlighet att iförevarande fall bevilja utlämning för gärningar, för vilka enligt svensk rättär stadgal endast böter, Ipromemorian förordas att bestämmelsen tas in som ett andra stycke av 4 § ochutformas så att den ger Kungl, Maj:t möjlighet att med hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet avgöra om utlämning bör beviljas ävenför lindrigare brott. Härigenom kommer den prövning av utlämningsbegäran somhögsta domstolen har att göra att omfatta även den föreslagna bestämmelsenstillämplighet. 3.1.3Dom i tredje land som hinder mot utlämning Ipromemorian hänvisas till den utvidgning av tillämpningsområdet för artikel 9 iden europeiska utlämiungskonventionen som rekommenderats inom ,Artikeln, som föreskriver att utlämning inte skall medges om den eftersökte avden anmodade statens behöriga myndighe- 1975: 35 29 terslutiigt har dömts för det brott för vilket utiämning begärts, bör enligtrekommendationen tUlämpas också om dom har meddelats i tredje land. Vidareerinras om de hinder för straffverkstäUighet respektive lagföring i Sverigesom föreligger enligt bestämmelserna i 5 § 7 lagen om internationeUt samarbeterörande verkställighet av brottmålsdom och 2 kap. 5 a § BrB, I sammanhanget framhåUsockså att det i promemorian Ds Ju 1973:12 har föreslagits en utvidgning avsistnämnda lagrum till att avse även faU då fråga om ansvar för gärning prövatsgenom lagakraftägande dom i främmande stat som har tiUträtt den europeiska konventionenom överförande av lagföring i brottmål, I de fall då enligt de angivna bestänunelsernaverkstäUighet och lagföring mte får ske i synes enligt promemorianinte heller utlämning för lagföring i annat land böra komma i fråga. Detföreslås därför alt en mot 5 § 7 internationeUa verkställighetslagen och 2kap, 5 a § svarande bestämmelse tas in i 10 § allmänna utiämningslagen. Ipromemorian konstateras att den sålunda föreslagna bestämmelsen iimebär att ettnytt absolut utiämningshinder tillkommer. Detla hinder kan i vissa fall stridamot internationella överenskommelser som har ingått. Det tordedärför vara nödvändigt att förse den föreslagna nya bestämmelsen med enövergångsbestämmelse som gör det möjligt att tillämpa sådana överenskommelseräven om de avviker från utlämningslagens regler i deras nya lydelse. Enligtpromemorian bör man emellertid från svensk sida under hand försöka få tUl stånden an-passnmg av ifrågavarande överenskommelser till de nya bestämmelserna, Underdetta avsnitt behandlas i promemorian den s, k, immunitetsregeln i 12 § förstastycket 2 allmänna utiämningslagen. Enligt detta lagrum skall som villkor förutlämning gälla att den utlämnade närmast efter rättegång ochavtjänande av därvid bestämd påföljd inte får på något sätt hindras att lämnadet land till vilket han har utlämnats såvida han inte gör sig skyldig tillnytt brott. Det konstateras atl varken de danska och finska lagarna eller detnorska utkastet innehåller någon motsvarande bestämmelse. Inte heUer mnehållerden europeiska utlämningskonventionen någon motsvarighet till förevarandesvenska bestämmelse. Något förbehåll i detta hänseende gjordes mte från svensk sidavid tillträdet tUl konventionen. Också utiänmmgsavtalen med Ame-rUcas FörentaStater och saknar motsvarighet tUl nu ifrågavarande bestämmelse(jfr prop, 1962: 40 s. 7 och 1963:174 s. 7). Dennuvarande immunitetsregeln framstår enligt promemorian som aUtfÖr långt gåendegenom att den begränsar det utlämningsbegärande landets befogenheter att vidtaåtgärder med anledning av den uHämna-des eget handlande till att gälla endast lagföringför brott, begånget eftei 1975: 35 30 utlämningen.Sålunda kommer en person, som utlämnas till det land där han är medborgare,efter avtjänande av straffet i förhållande till sina landsmän att försättas ien för honom gynnsam särställning som kan anses stötande för rättskänslan. Förden främmande staten kan det därvid synas särskilt egendomligt att denutlämnade inte ens får omhändertas i administrativ ordning eller meddelas avflyttningsförbudmed anledning av omständighet som har inträffat efter utlämningen. Denu anförda skälen jämte angelägenheten att nå större enhetiighet i de nordiskaländernas lagstiftning på detta område och en bättre överensstämmelse mellanden allmänna utlämningslagen och de utlämningsavtal som under senareår har ingått anses i promemorian ha en sådan tyngd att immunitetsregeln i densvenska lagen bör upphävas. Det framhålls därvid att en sådan ändring knappastkan sägas medföra någon beaktansvärd försämring av den utlämnades ställning.Det föreslås därför att bestänunelsen i 12 § första stycket 2 skall utgå, Ipromemorian konstateras att en framställning om utlämning enligt gällandeordning handläggs först i och därefter ijustitiedepartementet. För att ärendet skall kimna överlämnas tUl RA för vidareutredning krävs beslut av Kungl. Maj:t i statsrådet. Beslutet innehåller endastett förordnande enligt 16 § att ärendet skall överlämnas tUl RA. Beslut enligt15 §, som innebär att framställningen avslås, förekommer ytterstsällan. Maj:ts beslut om överlämnande av ärendet till RA utgör därförenligt promemorian i praktiken en onödig omgång som inte oväsentligt fördröjerhandläggningen. Eftersom den som begärs utlämnad inte sällan är anhållen medfördet tUlämpade förfarandet också en förlängning av anhållningstiderna. Isyfte alt förenkla förfarandet och vinna tid i handläggningen föreslås ipromemorian en ordning som innebär att framställning om utlämning ifortsättningen skall överlämnas direkt från till RA.Chefen för torde dock böra hållas underrättad omsamtliga framställningar. Därigenom möjliggörs bl. a. en kontroll av att detinte föreligger någon sådan konkurrerande framställning från annatnordiskt land, om vilken Kungl, Maj:t har att fatta beslut enligt 15 § andrastycket nordiska utlämningslagen. Denmöjlighet till beslut om avslag som 15 § aUmänna utlämningslagenger lorde enligt promemorian kunna behållas även om handläggningsordningenändras. Motsvarande möjlighet finns i de övriga nordiska ländernaslagstiftning. Vidare är det önskvärt att utredning inte verkställs i fall somöverlämnats tUl RÅ och som, innan någon egentiig utredning hunnit verkställas,bedöms som ett uppenbart avslags-faU. Det föreslås därför att RA i sådant fallgenast övelämnar ärendet jämte eget yttrande till chefen förjustitiedepartementet. 1975: 35 31 prövardärefter om framställnmgen skall avslås. I annat fall, dvs, om RAinte genast överiämnar ärendet till Kungl. Maj:t eller om framställningen inteavslås , skall nödvändig utrednkig verkställas genom RA:s försorg.Förfarandet skall sedan fortsätta enligt samma ordning som gäller. Dessaförslag till ändringar i nuvarande handläggningsordning medför ändringar i 15och 16 §§ aUmänna utlämningslagen, Promemorianbehandlar under detta avsnitt reglerna i 23 § första stycket allmänna utlämningslagenom befogenhet för polis- eller åklagarmyndighet att besluta om användning avtvångsmedel mot den som i annan stat är efterlyst för brott som kan föranledautlämning. De tvångsmedel som i sådant fall kan tillgripas i awaktan på enbegäran om utiämning är anhållande, reseförbud och beslag. Ipromemorian påpekas att det i de danska och finska utlämningsla-gama och detnorska utkastet tiU ny lag om utlämning finns bestämmelser som anger att densom har anhålUts provisoriskt skall friges, om han inte begärs utlämnad inomviss tid. Vidare hänvisas till att det i den europeiska utlämningskonventionen(artikel 16 pimkt 4) föreskrivs, att den som anhållits provisoriskt får friges,om den anmodade parten inte mottagit begäran om uflämning efteranhållandet, och att an-hållningstiden under inga förhållanden får överskrida40 dagar för anhållandet. Enligt de med Förenta Stater ochStorbritannien ingångna utlämningsfördragen (artikel XII punkt 2 resp. artikel11 punkt 2) skall den som anhållits provisoriskt friges, om utläm-ningsframställninginte mottagits inom 40 resp. efter anhållandet. I utlämningsfördragetmed AustraUen (artikel XVII punkt 3) stadgas att den anhåUne får försättas påfri fot om utiämningsframstäUning inte görs inom skälig tid efter anhållandet. Detkonstateras i promemorian att den svenska utiämningslagen saknar en regel om frigivningav den som har anhållits provisoriskt för det faUet att han inte begärsutlämnad . Det framhåUs vidare att en sådan bestämmelse fanns idet tiU lagrådet remitterade förslaget till utlämningslag men att den senareuteslöts i propositionen i samband med att man på lagrådets hemställan slopadeen likaledes föreslagen föreskrift om en maxunitid förframställning om uflämning av den som är anhållen. Såväl däreftergjorda internationella åtaganden som önskemålet om nordisk rättslikhet pådetta område synes emellertid enligt promemorian tala för att en särskild regelom den allra längsta tid under vilken någon skall kunna vara anhållen i avvaktanpå en formell framstäUnmg om utiämning bör tas in i lagen. Det föreslås därföratt 23 § kompletteras med en bestäounelse om frigivning av den som haranhållits provisoriskt, om inte framställning om utiäm- 1975: 35 32