prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Vid den år1968 genomförda utvidgningen av institutets tilläiupningsområde, varvid dettaäven kom att inrymma vissa frekvenla broll med fängelse i straffskalan, synesockså allmän enighet ha rått om att åklagarna var fullt kompetenta atthandlägga de nya uppgifterna. Intresset av att domstolarna skulle kunnaavlastas en betydande del av de mindre brottmålen (bl.a. de frekvenla mindreförmögenhelsbrolten) var stort och ingen motsatte sig alt dennastraffrätisskipning i stället skulle läggas på åklagarna. Den första uppgifien blir enligt utredningen att pröva vilka 1975/76:148 94 ytterligarebegränsningar i domstolarnas handläggning av mindre brott som kan varamotiverade och hur en motsvarande utvidgning av strafföreläggandetstillämpningsområde bör ske. De brott av lindrigare beskaffenhet som i daghandläggs av domstol är antingen sådana, där brottet faller utanförstrafföreläggandets tillämpningsområde eller sådana, där åklagaren har utfärdatstrafföreläggande vilket inte har godkänts av den misstänkte eller sådana, däråklagaren väckt åtal trots all det har förelegat formella förutsättningar förslrafföreläggande. Ettgenerellt villkor för reformarbetet måste enligt utredningen vara att den somvägrar att acceptera summarisk handläggning av ett brott, för vilket hanmisstänks (inte godkänner utfärdat strafföreläggande), alltid skall ha rätttill ordinär domstolsförhandling. Vidare bör gälla att åklagaren inte skall hanågon skyldighel alt ulfärda strafföreläggande, även om formellaförutsättningar finns. Åklagaren bör i sådana fall vara oförhindrad att istället väcka åtal vid domstol om särskilda omständigheter talar därför, t.ex.att brottet kräver särskild offentlig uppmärksamhet eller att rättegångeneljest kan antas ha speciell betydelse från brottspreventiv synpunkt. Det ärav intresse att åklagarens beslut att i det särskilda fallet avslå frånslrafföreläggande följer vissa generella riktlinjer. Utredningen menar att frånde angivna förutsättningarna strafföreläggandets tillämpningsområde bör kunnautvidgas så att det i princip kommer att täcka all mindre brottslighet. Vad somskall förstås med "mindre brott" eller "lindrigarebrottslighet" är inte utan vidare givet. Valet av straffskala ger i vissmån besked om hur samhället värderar olika brott efter svårhetsgrad.Utredningen har den principiella inställningen att till kategorin mindre brottbör hänföras sådana som in concreto förskyller 60 dagsböter eller därunder.Därigenom blir man inte bunden av gällande straffsatser i vidare mån än attböter skall kunna följa på brottet. Mot att helt överge anknytningen lillstraff-skalorna, då det gäller att bestämma gränsen för ringa broll, talar dockpraktiska skäl. Del behöver också övervägas om inle vissa brott ellerbrottskategorier är av sådan natur att de under alla förhållanden bör undantasfrån strafföreläggandets tillämpningsområde. Den omständigheten att ett brotthar böter i straffskalan behöver sålunda inte innebära att det alltid är lämpatför summarisk handläggning utan domstolsförhandling. En annan fråga somaktualiseras i sammanhanget gäller möjligheten att utfärda strafföreläggandenär målsäganden önskar föra talan om enskilt anspråk eller har begärt attåklagaren skall föra sådan talan. Sådant målsägandeanspråk utgör intesällan hinder för strafföreläggande, trots att brottet kan vara av relativtlindrig beskaffenhet. Särskilt kan nämnas sådana broll som skadegörelse(åverkan), snatteri, bedrägligt beteende (snyltningsbrott) och ringa misshandel. 1975/76:148 95 Utredningensprincipiella ståndpunkt är alt målsägandens ersättningsanspråk inte bör läggahinder i vägen mol användandet av den handläggningsform som är tillämplig ochändamålsenlig i det särskilda fallet. 1 den mån det enskilda anspråket inte kanlas upp i samma ordning som straffanspråket bör del avskiljas för särskild handläggning. Utredningenanför att innebörden av en reform i nu angiven riktning blir alt brott avlindrigare beskaffenhet i ännu större utsträckning än kommer attundandras domstols prövning i ordinär rättegång. Till domstol skall i principbara föras sådana mindre brott, som inle kan lagforas genom strafföreläggandeantingen därför alt den misstänkte inte vill godkänna ett sådant eller därföratt åklagaren inte anser att förutsättningar för tillämpning av delta institutföreligger i del särskilda fallet. Det är naturligtvis svårt att ange hur stordel av utfärdade strafförelägganden som kommer alt lämnas utan godkännande ochföranleda åtal vid domstol. F.n. beräknar man alt ca 17 procenl av allautfärdade strafförelägganden äterremilteras utan godkännande. Enviktig reformlinje blir enligt utredningen all skapa en ordning som innebär attsådana fall där åklagaren inle ulfärdar strafföreläggande eller där utfärdatslrafföreläggande inte blir godkänt, kommer under domstolsprövning. Det är ett generellt krav inom rättsvården att de långa väntetidernanedbringas. Det är därför önskvärt att ett bestridande av strafföreläggandeomgående medför att saken förs till domstol. De tidsmässiga och processekonomiskavinsterna är betydande om man kan genomföra en sådan koppling mellanstrafföreläggande och domstolshandläggning. Utredningenframhåller vidare alt i detta sammanhang också bör prövas formerna fördomstolens handläggning av de mindre brottmålen. är inte i alladelar anpassade till den mindre kriminaliteten och de kan vid en strikttillämpning tynga rättegången och komplicera förfarandet. Eftersom åtskilligaav de brott det här gäller är av mindre allvarlig beskaffenhet - det är t.ex. istor utsträckning fråga om ordnings- och trafikförseelser - bör förutsättningarfinnas för en förhandlingsordning under friare former. Viden översyn av i detta hänseende uppkommer -fortsätter utredningen -också frågan i vilken utsträckning man bör kräva personlig inställelse från dentilltalades sida i mindre brottmål, 1 de flesta fall aktualiserasdomstolsförhandlingen på grund av att den misstänkte inle vill godkännautfärdat strafföreläggande. Det förefaller då också ligga i hans eget intressealt personligen inställa sig till den förhandling vartill han kallas.Emellertid är det erfarenhetsmässigt inte möjligt att driva detta krav påpersonlig inställelse längre än vad som är nödvändigt för att domstolen skall kunna pröva skuldfrågan. 1975/76:148 96 Utredningenär principiellt av den uppfattningen att ell skriftligt erkännande som regelbör godtas. Förutsättning bör också finnas att låta domstolen avgöra målet närden tilltalade delgivits kallelse men "ej låtit sig avhöra". Enligl46 kap. 15 § RB kan målet i sådant fall avgöras om saken finnes kunna nöjaktigtutredas. Utredningen ifrågasätter om inte den tilltalades passivitet här börkunna åberopas mol honom i ansvarsfrågan, oavsett om han tidigare inte harvelat godkänna strafföreläggandel. Situationenblir enligt utredningen annorlunda om åklagaren av särskilda skäl anser sigböra avslå från att utfärda slrafföreläggande, trots all formellaförulsällningar kan finnas därför, och i stället väcker åtal mot den misstänktevid doiristol. Anledningen därtill kan vara att brottet enligl åklagarensmening är svårbedömbart trots alt det klassificeras som "ringabrott". Åklagaren kan också i speciella fall anse att själva rättegångenkan väntas få viss brottspreventiv effekt. Ett gäng ungdomar har t.ex.ertappats med alt föröva systematisk skadegörelse av en parkanläggning, vilkenunder utsatts för förstörelse, ett förhållande som har väckt sloruppmärksamhet på orten. 1 så fall kan det vara av intresse att de tilltalade ärpersonligen närvarande vid förhandlingen för att omständigheterna kring brottetoch dess skadeverkningar skall klargöras. Enligt utredningens mening kan dethär också finnas skäl alt hålla fast vid kravet på personlig inställelse och -om kallelsen inte efterföljs - tillgripa de tvångsmedel som RB anvisar. Utredningenlar också upp frågan om behovet av information till allmänheten om deförändringar som föreslås i det straffprocessuella förfarandet. Förslagen omutvidgning av strafföreläggandets tillämpningsområde och om förenkladhandläggning av mindre brottmål får inte uppfattas som"bagatellisering" av samhällets ingripande mot de brott del är frågaom. Enligt utredningens mening bör förslagen betraktas som nödvändiga led irältsulvecklingen, varvid man måste tillgodose såväl kravet på ell rationellareoch effektivare ingripande som kravet på att de grundläggande reglerna förrättssäkerheten inte efiersälts. Utredningenpekar vidare på att det finns ett behov av att öka allmänhetens kunskaper omrättsväsendets funktioner. Bl.a. framhåller utredningen betydelsen av att denmisstänkte informeras om de rättsverkningar i ordets vidaste meningsom ett godkänt strafföreläggande eller en fällande dom kan få. Det kan ske påolika vägar. Både polis, åklagare och domstolar kommer in i bilden. Ävenallmänt informationsmaterial av typen smärre broschyrer är av värde.Utredningen anser det också önskvärt alt rådgivning enligt rättshjälps- Prop.1975/76:148 97 lagen (1972:429) kan omfatta frågan om vilka konsekvenser ett godkänt strafföreläggande kan få i olika hänseenden. Avslutningsvis diskuterar utredningen vilka konsekvenserdess förslag har för nuvarande lekmannamedverkan i rättskipningen. Utredningenerinrar om att en ökad användning av slrafföreläggande för med sig attlagföringen av den mindre brottsligheten i stor utsträckning flyttas fråndomstolarnas sessionssalar till åklagarnas tjänsterum, där den inte är föremålför allmän insyn. Även på andra områden -t,ex, i fråga om utrymmet förätalsunderlåtelse - kan utvecklingen medföra alt åklagarnas funktioner inomrättskipningen ytterligare byggs ul. Mol denna bakgrund anser utredningen attnågon form av lekmannamedverkan inom åklagarväsendet kan vara motiverad. Sådanmedverkan har gammal hävd inom domstolarna och den har funnits inompolisväsendet, där den nu har institutionaliserats genom införandet av lokalapolisstyrelser. Utredningen förutsätter att det inte kan bli fråga om all låtalekmän la del i avgörandet av enskilda ärenden som ankommer på åklagare.Verksamheten skulle i stället kunna inriktas på de mera principiellariktlinjerna för arbetet samt information om åklagarnas verksamhet. Olikamodeller för organisationen av en sådan medverkan diskuteras av utredningen.Något definitivt förslag läggs dock inle fram. Utredningen anser att frågan ärav sådant allmänt intresse att den bör bli föremål för vidare överväganden, 4.2.2 Vidgat iitryinnie för strafföreläggande Allinäiiiiaförulsällningar Utredningen behandlar inledningsvis de allmännaförutsällningarna för tillämpning av slrafföreläggandeinstitutet. Som allmäntvillkor bör enligt utredningen gälla alt det aktuella brotlei bedöms vara avmindre allvarlig natur. Utredningen framhåller att det saknas någon egentligdefinition på begreppet "ringa brott". Utredningen betecknar brottför vilka straffsatsen har bestämts till enbart böter som ringa överträdelser.Gradskillnaden kan enligt utredningen likväl vara slor. Om uppmärksamheten riktasmol brott, för vilka stadgas såväl böter som fängelse, blir spännvidden ännutydligare. Det finns här brott som uttryckligen i lagen benämns som ringa(t.ex. de mindre förmögenhelsbrolten). medan andra brottstyper med svårighetkan klassificeras som sådana. Vidare kan ell brott, för vilket stadgas bötereller fängelse i högst (t.ex. ett olovligt förfogande överavbetalningsgods), i del konkreta fallet mycket väl bedömas som lindrigare änett annat brott, för vilket straffsatsen är enbart böter (t.ex. en ringamisshandel). Den betydelse man sålunda måste tillmäta lagstiftarens val avstraffsatser, då det 1975/76:148 98 gälleratt skapa förutsättningar för förenklade handläggningsformer, är enligl utredningenett skäl till översyn av broltskatalogen. Utredningen nämner att denhar diskuterat möjligheten att låta strafföreläggandeinstitulet omfatta ävenkortare frihetsstraff i likhet med vad som t,ex, gäller det tyska Slrafbefehl,Med den uppläggning och det innehåll utredningen vill ge strafföreläggandelavvisas emellertid en sådan utvidgning såsom oacceptabel. Som allmänbegränsning av tillämpningsområdet bör gälla all brottet i det konkreta falletskall förskylla böter. Utredningen slår fast att man generellt bör krävadomstolsförhandling för att döma till frihetsberövande. Utredningen avvisarockså tanken pä att införa en ordning enligt vilken förutsättningar skullefinnas för utfärdande av slrafföreläggande beträffande alla brott som i delkonkreta fallet förskyller dagsböter. Detta skulle i praktiken innebära att enbetydande del av brotten i BrB och nära nog samtliga brott ispecialstraffrätten skulle kunna lagforas enligt denna summariskahandläggningsform. Enligt utredningen skulle en sådan reform vara alltförlångtgående. De flesta brott för vilka stadgas böter eller fängelse upp tillett år eller däröver är generellt att betrakta som så allvarliga brott attlagföring genom strafföreläggande får anses utesluten. Visserligen förekommerdet i relativt stor utsträckning att domstolarna dömer lill böter för dessabrott, men del är likväl svårt att passa in dem under begreppet "mindrebrott". Som exempel nämner utredningen vållande lill annans död (3 kap. 7§ BrB), olaga frihetsberövande (4 kap. 2 § BrB). olaga tvång (4 kap. 4 § BrB),olaga hot (4 kap. 5 § BrB), ocker (9 kap. 5 § BrB) och trolöshet mot huvudman(10 kap. 5 § BrB), 1 fråga om vissa andra brott - t,ex, oluktigl beieende (6kap. 6 § BrB) och olovligt förfogande (10 kap. 4 § BrB) - kan det visserligentänkas förekomma situationer där den straffbara gärningen är av mindreallvarlig art och förutsättningar således kan finnas för alt välja en summariskhandläggningsform. Brott av denna beskaffenhet bör dock enligl utredningen somregel lagforas genom domslolshandläggning. De ställer speciella krav päförundersökningen och straffbarhetsrekvisiten är inte sällan svårtolkade. Detär enligt utredningens mening ofrånkomligt alt även i fortsättningen begränsastrafföreläggandets tillämpningsområde lill sådana brott som allmänt uppfattassom mindre överträdelser. De för brotten fastställda straffskalorna måste blivägledande för denna bedömning. Utredningen har funnit alt en naturlig gränsbör sättas vid den kategori av brott för vilka stadgas böter eller fängelse ihögsl . Valet slår nu mellan alt vidga strafföreläggandetstillämpningsområde lill att generellt omfatta alla brott som upptar dennaslraffskala eller all fortsätta på den tidigare inslagna vägen och föra inytterligare enstaka brott i strafföreläggandekungörelsen. Medan flertalet av de aktuella brotten är sådana att strafföre- 1975/76:148 99 läggandetframstår som en lämplig handläggningsform, finns del -framhåller utredningen -obestridligen även vissa brott som är mindre väl ägnade för sådan summariskhandläggning. 1 vissa fall skulle det från allmän synpunkt vara svårt attacceptera att lagföringen skedde i denna form. Även om dessa brottsålunda formellt skulle komma att hänföras lill strafföreläggandetstillämpningsområde, skulle det i praktiken bara ges begränsat utrymme för deltainstitut. Situationen är densamma i fråga om vissa bötesbrott - t.ex.ringa utpressning (9 kap. 4 § BrB), ringa svindleri (9 kap. 9 § BrB) vid vilkabrott åklagarna av naturliga skäl som regel avstår från att utfärdastrafföreläggande. Väljerman att vidga området för slrafföreläggande till att avse alla brott, för vilkastadgas böter eller fängelse i högsl , får man därför enligtutredningen räkna med att åklagarna kommer att begagna detta institut med vissrestriktivitet. Det kan förväntas att åklagarna avslår från strafföreläggandeom denna handläggningsform i det särskilda fallet framstår som olämplig medhänsyn till brottels beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. Uppställerman ett sådant förbehåll anser utredningen hinder inte möta mot den ifrågasattautvidgningen av strafföreläggandets tillämpningsområde. En sådan väg är attföredra framför den andra som innebär att bara vissa, särskilt uppräknade brottskall rymmas inom systemet. En sådan uppräkning måste av naturliga skälbegränsas och kan aldrig läcka alla brott, beträffande vilka strafföreläggandelfår anses utgöra en adekvat handläggningsform. Särskilt påspecialstraff-rältens område bör ökat utrymme finnas för slrafföreläggande. Enligt utredningens meningbör man inte ställa upp som generellt villkor för en fortsalt utvidgning avstrafföreläggandets tillämpningsområde att de broll som omfattas av institutetskall ha en viss frekvens. Det totala antalet mindre frekvenla brott utgörenligt utredningen likväl en ganska betydande belastning på domstolarna.Utredningen pekar bl.a. på alt det i fråga om vissa brott som inte är särskiltvanliga kan finnas skäl att tillämpa strafföreläggandel, därför alt detta ärlämpligt och önskvärt med hänsyn till brottets art. Särskilt framhållsbetydelsen av att man tar hänsyn till den misstänktes intresse av att ett brottkan handläggas under enklare former. Även den förenkling av utredningsarbetetsom användandet av strafföreläggande innebär bör enligl utredningen beaktas. Sammanfattningsviskonstaterar sålunda utredningen att ett brott skall kunna hänföras lillstrafföreläggandets tillämpningsområde om följande allmänna förutsättningar ärför handen, nämligen a/f den för brottet gällande gärningsbeskrivningen rymmerbrott av mindre allvariig art och att straffskalan för brottet har bestämtstill en nivå som ger anvisning härom, all brottet i det konkreta falletförskyller 1975/76:148 100 böterupp lill viss höjd saml att brottet lill sin natur är sådant att summariskhandläggning utan domslolsmedverkan bör komma i fråga. Utredningenhar ingående prövat om de angivna allmänna förutsättningarna föreligger ifråga om vissa andra brott än dem som omfattas av systemet medstrafföreläggande. Vid genomgången av dessa brott uttalar utredningen bl.a.följande. Somkomplettering till beslämmelserna om koppleri i 6 kap. 7 § BrB las iparagrafens tredje stycke upp en straffbestämmelse om främjande av otukt. Detstraffbara beteendet består i att någon för att bereda sig särskild vinningfrämjar tillfällig könslig förbindelse mellan andra. 1 förarbetena anfördes somexempel att portier på hotell mot särskilt vederlag upplåter rum åt personersom lillfälligl träffats för att idka könsumgänge (se prop. B 188).Eftersom detta brott har förts upp i samma paragraf som koppleri kan man inteav rättsstatisliken utläsa hur stor frekvensen är i praktiken'. Mycket ovanligtär lagföring av förförelse av ungdom (6 kap. 8 § BrB). Detta brott består däriatt någon genom att utlova eller ge ersättning skaffar eller söker skaffa sigtillfällig könsförbindelse med någon som är under eller, om han ärav samma kön, . Inget sådant fall förekom 1971. Föreskriftenom egenmäktighet med barn (1 kap. 4 § BrB) riktar sig mot obehöriga ingrepp ieller missbruk av föräldrars, förmyndares eller annans vårdnad över barn under15 år. Brottet är subsidiärt till de egentliga frihetsbrolten (t.ex. olagafrihetsberövande). Bakom brottet ligger i allmänhet en konfliktsituation medfamiljerättslig relation. Man kan generellt säga att brottet är av sådanömtålig art att del inte lämpar sig för strafföreläggande. Enligt 7 kap. 6 §BrB får inle heller egenmäktighet med barn åtalas av åklagare med mindre åtalfinnes påkallat från allmän synpunkt. En sådan ålalsprövning medför attsummarisk lagföring genom strafföreläggande får anses vara utesluten. Häleri(9 kap. 6 § BrB) kan förekomma i tre former. Antingen avses befattning medolovligen åtkommen sak (t.ex. tjuvgods) eller otillbörlig av annansbrottsliga för/ärv eller hävdande av en genom brott tillkommen fordran.Normalstraffet är fängelse i högsl . Om gärningen bedöms som ringa häleriär straffsatsen böter eller fängelse . dömdes 1.379personer till påföljd för häleri och av dem fick 305 böter. Häleriförseelse(9 kap. 7 § BrB) avser oaktsamma förfaranden som svarar mot det uppsåtligahäleribrottel. Bestämmelsen tillämpas framför allt i sådana fall då köpare avtjuvgods väl kan antas misstänka men underlåter att la reda på hur godsetåtkommits och åklagaren inte 1975/76:148 101 kanstyrka ens eventuellt uppsåt. Straffsatsen för häleriförseelse är liksom vidringa häleri böter eller fängelse . Böter utdöms i mycketstor ulsträckning. mening bör man se allvarligt på häleribrottel eftersom detta imånga fall utgör grogrunden för organiserad stöld-brottslighet. Särskilt detkvalificerade, yrkesmässiga häleriet måste tillmätas högt straffvärde.Emellertid står det enligl utredningen klart att gällande straffbestämmelsertäcker överträdelser av varierande svårhetsgrad. Det finns fall där åklagarenalternativt yrkar ansvar för häleriförseelse därför att uppsålsfrågan ärtveksam men där brottet avser betydande värde och skada. 1 en sådan situationfinns självfallet inle utrymme för strafföreläggande. Men del förekommer ocksåfall där gärningsmannen tar emot eller eljest tillgodogör sig föremål av ringavärde och han vet eller har anledning misstänka alt det har åtkommits genombrott. Som exempel nämns alt en person som snattat varor på ett varuhus delarmed sig av tjuvgodset till andra. 1 ett sådant fall kan snatlaren enligtnuvarande ordning meddelas slrafföreläggande, medan den som har tagit emotvara och alltså gjort sig skyldig lill ringa häleri eller häleriförseelse måstelagforas vid domstol. Utredningen anser alt allmänna förutsättningar bör finnasför tillämpning av slrafföreläggande vid ringa häleri och häleriförseelse, dockunder villkor att brottet normalt avser mindre värden och att inga särskildaomständigheter (t.ex. att det är fråga om organiserad häleriverksamhet) talaremot en sådan tillämpning. Straffbestämmelsenbeträffande allmänfarlig vårdslöshet (13 kap. 6 § BrB) gäller framför allt densom av oaktsamhet, genom att umgås ovarsamt med eld eller sprängämne ellerannorledes, vållar brand eller ofärd eller framkallar fara därför. Brottetleder så gott som alltid till bötesstraff. I praktiken rör det sig i storutsträckning om sådana händelser som har uppkommit genom alt någon t.ex. harförsummat alt släcka en cigarett, alt hålla tillräcklig uppsikt över öppen eld,t.ex. ett bål eller åkersvedjning, eller alt underlåta att stänga av enelektrisk platta, ett element eller ell strykjärn. Skadan kan i vissa fall blibetydande men begränsas ofla genom att faran upptäcks . Allmännaförutsättningar bör finnas för tillämpning av strafföreläggande vid dettabrott när händelsen är klar och lätlutredd. Tillämpningsområdet bör dockbegränsas till sådana fall, då gärningen är att betrakta som mindre allvarligoch den inte lett till mera omfattande konsekvenser. Brottetför\'anskning av urkund (14 kap. 2 § BrB) avser ringa urkundsförfalskning. Förstraffansvar förutsätts alt det föreligger ett förfalskningsobjekt, altgärningsmannen vidtar vissa åtgärder genom att antingen framställa en helt nyurkund som till alla delar är oäkta, eller att lill större eller mindre delförändra en äkta urkund samt att 1975/76:148 102 framställandetav den oäkta urkunden innebär fara i bevishänseende. Vid bedömande huruvidaringa brott föreligger skall enligt lagbestämmelsen särskilt beaktas, omurkunden är av mindre vikt, såsom kassakvitto, kontramärke eller sådani.mottagningsbevis, eller om gärningen har skett för att förhjälpa någon lillhans rätt, 1 kommentaren lill framhålls som villkor för att enurkundsförfalskning skall hänföras till förevarande bestämmelse, all brottetmed hänsyn till samtliga därvid förekommande omständigheter är alt anse somringa. Denrättsliga prövningen av straffansvar för urkundsförfalskning är inte sällankomplicerad, påpekar utredningen. Framför allt synes rekvisitet "fara ibevishänseende" vara svårtolkat. Genom detta rekvisit uppnårman i flera hänseenden en betydelsefull begränsning av det straffbara området.Utredningen anser sålunda inte att del i någon vidare grad kan finnas utrymmeför en tillämpning av strafföreläggande vid delta brott, särskilt med beaktandeav brottets straffrättsliga konstruktion.