prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — n. i 11 kap. 1 § första stycket BrB på det sättet att en gäldenär skalldömas till ansvar om han förstör eller genom gåva eller annan liknande åtgärdavhänder sig egendom av betydenhet och därigenom försätter sig på obeståndeller förvärrar sitt obestånd. Med förstörelse avses i detta sammanhang även enåtgärd som ekonomiskt är att jämställa med förstörelse. Under lagrummet fallerockså annan rättshandling än gåva, om den ekonomiskt är att jämställa med ensådan. Den nu berörda bestämmelsen har sålunda fått enavfattning som innebär att det för straffansvar fordras att gäldenärenshandling i och för sig och alltså inte endast i förening med ytterligareåtgärder skall ha framkallat eller förvärrat obestånd. I det fallet attgäldenären inte redan är på obestånd när han företar handlingen måste det alltsåbevisas att handlingen direkt har framkallat obeståndet. Det uppställs medandra ord ett krav på direkt orsakssammanhang mellan gärningen och insolvenstillståndet. I promemorian görs gällande all kravet på ettsådant direkt orsakssammanhang kan leda till egendomliga och från rationellasynpunkter svårförklarliga konsekvenser. Kravet synes enligt promemorianmedföra att förutsättningama för straffbarhet blir snävare än som i vissa fallkan anses rimligt. I promemorian framhålls i detta hänseende att oredlig- 1975/76: 82 29 hetsparagrafensgällande avfattning kan få till följd att en gäldenär som visat storhänsynslöshet gentemot borgenärerna ändå undgår straffansvar. Som exempelnämns att en person i ekonomiskt trångmål som skänker bort eller på liknandesätt avhänder sig egendom av betydande värde inte i alla lägen kan fällas tillansvar för oredlighet mot borgenärer, även om han genom transaktionen medvetetskapar en uppenbar risk för obestånd och det sedan också visar sig attborgenärerna därigenom förorsakats skada. För att han skall kunna dömas föroredlighet krävs att det kan bevisas att han som en direkt följd av åtgärdenhar bU-vit insolvent. Så snart det inte kan uteslutas att någon efterföljandefaktor, såsom exempelvis vikande konjunkturer eller en i och för sig intestraffbar missbedömning av en affärstransaktion, kan ha bidragit tillobeståndet, kan gäldenären gå fri, trots att han genom gåvan eller av-händelsenhar framkallat en påtaglig fara för borgenärema och rent faktiskt skadat dessagenom att minska utdelningen i konkursen. Inte ens om det kan styrkas att obeståndet harutgjort en omedelbar följd av gåvan eller avhändelsen är det enligt promemoriansäkert att gäldenären kan dömas för oredlighet. Av allmärma principer följernämligen att orsakssambandet mellan transaktionen och obeståndet skallomfattas av uppsåt från gäldenärens sida. Det är således inte tillräckligt attgäldenären klart insett riskerna för att åtgärden kan leda till att han kommerpå obestånd. Det krävs ytterligare åtminstone att det kan antas att han skulleha vidtagit åtgärden även om han hade varit säker på att den skulle medförainsolvens. Det framhålls i promemorian att ett sådant antagande inte alltidkan göras. I promemorian anmärks vidare att kravet på direktkausalitet i prakfiken leder till olägenheter också från andra synpunkter. Detställer nämligen mycket stora anspråk på den utredning som måste åberopas frånåklagarsidan i mål av förevarande typ. Det bidrar härigenom till att försvårautredningarna och förlänga den tid som förflyter innan lagföring kan komma tillstånd. Resonemanget i promemorian mynnar ut i ett förslagtill ett tillägg till oredlighetsparagrafen. Tillägget föreslås få deninnebörden att ett sådant förfarande som avses i paragrafens första stycke förstörelse av eller avhändelse genom gåva eller annan liknande åtgärd avegendom av betydenhet skallkunna medföra straffansvar även i det fallet då åtgärder skapar en uppenbarfara för att gäldenären skall komma på obestånd. Förslaget har i denna del mottagits positivt ellerlämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. Endast ett fåtal instanserhar haft principiella invändningar mot förslaget. Den i och för sig tyngst vägandeav dessa synes vara den som går ut på att en handling som var ekonomisktförsvarlig när den företogs inte får leda tUl straffansvar på grund av efterföljandeomständigheter. Det är emellertid i detta sammanhang fråga 1975/76: 82 30 endastom mycket speciella åtgärder, nämligen förstörelse av egendom eller gåvor ochdärmed jämställda handlingar. Det skall även vara fråga om "egendom avbetydenhet", dvs. ett i förhållande till gäldenärens aktuella ställningmera anmärkningsvärt förmögenhetsvärde. En åtgärd av ett sådant kvalificeratslag torde aldrig kunna sägas vara ekonomiskt försvarlig om den leder till faraför att gäldenären kommer på obestånd. Från något håll har framförts farhågor för att ettgenomförande av promemorieförslaget skulle kunna leda till obefogadeanmälningar i trakasserisyfte. Liknande farhågor framfördes motförslaget att ta bort den fidigare uppställda fömtsättningen för straffansvaratt gäldenären skulle ha försatts i konkurs eller fått till stånd offenfiigackordsförhandling utan konkurs (jfr prop. 1942: 4 s. 123125). Denna särskildafömtsättning har varit upphävd , och lagen öppnar alltså redan f. n.möjlighet till ingripande på straffrätts]ig väg vare sig någon exekutivförrättning har kommit till stånd eller ej. Jag har därför svårt att se att ettgenomförande av promemorieförslaget skall behöva stå tillbaka på gmnd av sådanafarhågor, som enligt min mening måste betecknas som överdrivna. En invändning från konkurslagskommitténs sida omatt ett uppgivande av kravet på direkt samband mellan åtgärd och obeståndmedför att en gäldenär i vissa speciella situationer skulle kunna ställas tillansvar för en benefik transaktion, trots att transaktionen inte kan återvinnasenligt reglerna i konkurslagen, tillbakavisas av kommittén själv. Jag instämmeri kommitténs uppfattning att detta inte har någon större praktisk betydelse ochinte utgör något avgörande skäl mot ett genomförande av promemorieförslagct.Redan f. n. kan oredlighetsparagrafen träffa gåvor och liknande åtgärder sominte kan återvinnas. Detta hänger samman med att inträffad konkurs inte ärnågon förutsättning för straffansvar och med att de särskilda tidsfrister, sommed beaktande av bl. a. tredje mans intresse har ställts upp i konkurslagen,saknar motsvarighet i straffbestämmelsen. Från några håll har det ansetts möta principiellabetänkligheter mot att man ökar möjligheterna till straffrättsligt ingripandeinnan obestånd har inträtt och oberoende av om det sedermera inträder. Frånandra och mer praktiskt betonade synpunkter har som argument mot promemorieförslagetframhållits att det endast undantagsvis kan styrkas att en handling harinneburit fara för obestånd innan gäldenären faktiskt har försatts i konkurseller exekutiv förrättning misslyckats och att förslaget från denna synpunktinte innefattar någon nämnvärd ändring i praktiken i förhållande tillnuvarande ordning. För egen del vill jag framhålla att det ligger iförhållandenas natur att frågan om ansvar för gäldenärsbrott liksom möjlighetenatt över huvud taget kunna styrka ett sådant brott knappast torde få någonpraktisk ak- Prop.1975/76:82 31 tualitetinnan konsekvenserna av gäldenärens handlande har manifesterats genom konkurs,misslyckat utmätningsförsök e. d. Syftet med promemorieförslaget ligger på ettannat plan, något som jag strax återkommer till. Att ställa upp ettuttryckligt krav på att gäldenären efter den aktuella transaktionen skall hakommit i konkurs eller inställt sina betalningar skulle emellertid te sigirrationellt och strida mot de principer som i övrigt ligger till gmnd förkriminaliseringen på förevarande område. Redan gällande rätt intar denståndpunkten att ansvar för gäldenärsbrott kan komma i fråga, trots att deborgenärer som fanns vid gärningens förövande sedermera har fått fullbetalning. Detta har nämligen inte ansetts böra frita gäldenären från ansvar,lika litet som en försking-rare kan som en gmnd för straffrihet åberopa atthans handlande inte har medfört någon slutlig förlust för målsäganden. Jag kandärför inte biträda kritiken mot promemorieförslaget i denna del. Promemorieförslaget avser i första hand att göradet möjligt att komma åt vissa särskilt allvarliga fall av åsidosättande avborgenärsin-11 essen som f. n. kan undgå beivran antingen därför att detdirekta sambandet mellan gäldenärens åtgärd och ett efterföljande obeståndinte anses bevisat eller också av det skälet att gäldenären inte kan övertygasom att ha haft uppsåt som omfattat alt han skulle komma på obestånd. Vidaresyftar förslaget till att göra det möjligt att begränsa omfattningen avutredningarna i mål av denna typ i förhållande till vad som är vanligt närdet i anledning av inträffad konkurs gäller att styrka det direkta sambandetmellan den aktuella dispositionen och obeståndet. Flera remissinstanser har också understrukit attett genomförande av förslaget ökar möjligheterna att komma åt vissa straffvärdaförfaranden. Vidare framhålls, bl. a. av och flera åklagare,att förslaget är ägnat att avsevärt underlätta utredningsarbetet i många fall.Till skillnad härifrån ifrågasätter riksåklagaren () och samtett par andra remissinstanser, under hänvisning bl. a. till alt det förutsättsorsakssamband mellan handling och fara, om ett genomförande av förslaget kanmedföra någon mera påtaglig förändring i förhållande till gällande rätt. Som framhålls av länsåklagaren i länorsakas konkurs i praktiken ofta av flera samverkande och inte direkt mätbarafaktorer. Att, som samma remissinstans förordar, knyta straffansvaret till ettsyfte att undanhålla borgenärerna egendom finner jag dock inte ändamålsenligt.Att avgöra om ett sådant syfte har förelegat eller inte skulle enligt minmening i flertalet fall bli så svårt att straffstadgandet skulle förlora ieffektivitet. En lösning av problemet med de tiiiämpningssvårigheter somoredlighetsparagrafens nuvarande utformning har lett till bör enligt min meningi stället sökas enligt de linjer som förordas i promemorian. När det är frågaom så kvalificerade åtgärder som förstörelse av egendom av betydenhet ellergåva eller arman liknande avhändelse av sådan egen- 1975/76: 82 32 dombör det för straffansvar vara tillräckligt att gäldenären handlar med insikt omatt åtgärden medför fara för att han skall komma på obestånd, vare sig andraomständigheter sedan bidrar till att realisera faran eller inte. Utgångspunktenbör sålunda vara att brottet anses fullbordat så snart gäldenären genom ensådan särskilt kvalificerad transaktion som här avses uppsåtligen harframkallat fara för obestånd, varvid det här som i andra sammanhang bör varatillräckligt med eventuellt uppsåt. Enligt min mening skulle det emellertidstå i bättre överensstämmelse med det syfte som ligger till grund för denifrågasatta lagändringen och med den lagstiftningsteknik som i övrigt brukaranvändas i BrB i fråga om gärningsbeskrivningar som innehåller ett farerekvisitatt ordet "uppenbar" får utgå ur lagtexten. Det torde utan att någotsärskilt förstärkande uttryck används bli klart att faran i det konkreta falletskall ha varit och för gäldenären framstått som beaktansvärd för attstraffansvar skall komma i fråga. Även om det ofta är andra faktorer än utredningenav själva orsakssambandet som f. n. gör målen komplicerade, måste enligt minmening en lösning enligt denna linje vara ägnad att avsevärt underlätta utredningsarbeteti många fall, något som också har understrukits av flera bland deremissinstanser som har hand om den praktiska tillämpningen avstraffbestämmelserna. Detta gäller inte minst fall då gäldenärens bristfälligabokföring i sig själv ger upphov till särskilda bevissvårigheter. Sammanfattningsvis anser jag attpromemorieförslaget i denna del är förenat med betydande fördelar och att detinte kan anföras några bärande skäl mot den utvidgning av kriminaliseringensom förslaget innebär. Jag förordar sålunda att 11 kap. 1 § första stycket BrBkompletteras på det sättet att gäldenär som förstör eller genom gåva ellerannan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet skall kunna dömas föroredlighet mot borgenärer också i det fallet att han genom sitt förfarandeframkallar fara för att komma på obestånd. Det sålunda föreslagna tilläggettill oredlighetsparagrafen innebär som jag förut har berört att det intelängre blir nödvändigt att ett direkt orsakssammanhang mellan den särskildaåtgärden och ett efterföljande obestånd alltid kan fastställas för attstraffansvar skall inträda. En tillräcklig fömtsättning för straffbarhet är attdomstolen vid en bedömning med utgångspunkt i allmänna affärsmässiga förhållandenfinner att den fara för obestånd som gäldenären har framkallat genom sitthandlande framstår som beaktansvärd och att den täcks av uppsåt hos gäldenären.Om i det konkreta fallet obeståndet 1 verkligheten har utlösts och faransålunda realiserats även på grund av efterföljande omständigheter, hindrar detsom jag har antytt inte att gärningen blir straffbar. Straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärerfinns i 11 kap. 3 § BrB. Huvudfallet är här att gäldenären fortsätter rö- 1975/76: 82 33 relse under förbrukande av avsevärda medel utanmotsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig påäventyrligt företag eller lättsinnig ansvarsförbindelse eller vidtar annansådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet framkallareller förvärrar obestånd (första stycket). För vårdslöshet döms enligtparagrafens andra stycke också gäldenär som vid konkurs eller i liknandesammanhang av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld ellerlämnar annan sådan oriktig uppgift, om inte uppgiften rättas innan den beedigaseller eljest läggs tUI grund för förfarandet. I promemorian erinras om att det iolika sammatihang har förts fram krav på en mer eller mindre långtgåendeavkriminalisering när det gäller den form av vårdslöshet som avses i 11 kap. 3§ första stycket. De skäl som har anförts till stöd för detta krav diskuteras ipromemorian från olika synpunkter. Det förslag som läggs fram i promemorian gårut på införande av en särskild regel om att vårdslöshet mot borgenärer enligt11 kap. 3 § första stycket skall få åtalas av åklagare endast om åtal ärpåkallat från allmän synpunkt. Promemorieförslaget står på denna punkt ihuvudsaklig överensstämmelse med ett förslag som har väckts av RÄ i enskrivelse till chefen för . Enligt promemorian är det uppenbart att den sålundaföreslagna lösningen skulle vara förenad med betydande praktiska fördelar.Därvid framhålls särskilt möjligheten att koncentrera tid och resurser på dengrövre ekonomiska brottsligheten. Härigenom ökas enligt promemorian utsiktemaatt bl. a. komma tillrätta med förfaranden som innebär ett systematiskt ellerav annat skäl hänsynslöst utnyttjande av konkursinstitutet eller som på andragmnder framstår som särskilt straffvärda. Inte minst från allmänpreventivsynpunkt sägs det vidare vara angeläget att lagföringen i sådana fall därpåföljderna kan väntas bli betydligt strängare än som generellt sett synes varafallet f. n. kan ske i tidsmässigt närmare anslutning till gärningen än somhitintills varit vanligt. En reform efter de angivna rikfiinjerna fårenligt promemorian särskild betydelse på polisens område genom attkvalificerad och särskilt utbildad personal kan i större utsträckning än f. n.tas i anspråk både för sådana allvarligare typer av gäldenärsbrott och annannäraliggande ekonomisk kriminalitet, bl. a. skattebrotten. De skäl som fråndessa synpunkter kan åberopas för reformen synes enligt promem.orianförstärkas vid ett genomförande av konkurslagskommitténs förslag att anmälningsskyldighetrörande misstänkt gäldenärsbrottslighet skall gälla samtliga konkurser. I fråga om de kriminalpolitiskasynpunkter som kan anläggas i detta sammanhang framhålls i promemorian attbrott av det slag scm avses i vårdslöshetsparagrafen kan ha mycket skiftandekaraktär och att i vissa fall starkt förmildrande omständigheter kan vara förhanden. 3 1975176.1 saml. 1975/76: 82 34 enligtpromemorian beaktas att i åtskilliga av de fall då en tillämpning avstraffbestämmelsen kan komma i fråga gärningsmannen har drabbats eller kommeratt drabbas av ingripande åtgärder av annan än straffrättslig art. Även närgärningsmannen har drivit ett företag som varit en självständig juridisk personkan en betydande personlig betalningsskyldighet ha aktualiserats antingen pågrund av lagregler eller till följd av borgensåtaganden e. d. Vidare påpekasatt det aktuella förfarandet ibland till största delen kan ha haft sin gmnd iförhållanden som i varje fall inte framstår som något utslag av hänsynslöshetutan rent av måste uppfattas i och för sig positivt, t. ex. omtanke om deanställda i rörelsen. Det anses i promemorian mot denna bakgmnd finnas godaskäl för antagandet att det i praktiken kan förekomma rätt många fall där enlagföring framstår som omotiverad och t. o. m. kan upplevas som en obillighetfrån samhällets sida. Genom en åtalsprövningsregel ges möjlighet att skilja utde från allmän synpunkt allvarligare fallen och att underlåta lagföring närdenna inte bedöms som meningsfull. Praktiskt taget alla remissinstanser har vitsordatbehovet av en lagändring som innebär en partiell avkriminalisering när detgäller vårdslöshetsbrottet. Det helt övervägande antalet instanser tillstyrkerockså promemorieförslaget i detta avseende eller lämnar det utan erinran. Även jag anser att både kriminalpolitiska och utredningsekonomiskasynpunkter starkt talar för en lösning som innebär att de förfaranden som f. n.i lagen kvalificeras som vårdslöshet mot borgenärer inte generellt behöverleda till åtal och lagföring. Rent allmänt sett skulle det naturligtvis vara enfördel om man, i stället för att tillgripa utvägen med en åtalsprövningsregel,kunde från det straffbara området direkt avskilja sådana fall som inte framstårsom straffvärda. Jag anser det dock inte tillrådligt att, som har föreslagitsfrån några håll, helt avkriminalisera sådana grovt oaktsamma förfaranden somf. n. är straffbelagda eller att från det kriminaliserade området undanta detvårdslöshetsfall som består i att en rörelse har fortsatts för länge underförbrukande av avsevärda medel utan motsvarande nytta för rörelsen. Man måstenämligen alltid räkna med att det finns ett antal företagare som inte är seriöst inriktade utan går in för att få så stor ekonomisk som möjligtför egen del utan hänsyn till andras intressen. Risken blir att man undanröjerde möjligheter som f. n. finns att komma åt vissa fall av nyetablering iuppenbart spekulationssyfte eller andra förfaranden som präglas av särskildhänsynslöshet mot borgenärerna. Fall av denna typ kan nämligen inte alltidbestraffas som uppsåtliga brott. Svårigheter möter också om man i enlighet med vadsom även har föreslagits i några yttranden söker precisera det straffbaraområdet genom en omredigering av vårdslöshetsparagrafen. Det kan vara synpunkterav olika slag som leder tUl att lagföring för vårdslöshet i det särskildafallet framstår som opåkallad från allmänna synpunkter. 1975/76: 82 35 missbehandlingenhar särskilt förts fram sådana fall då en rörelse har fortsatts för länge avhänsyn till de anställda. Som har anförts av rör detsig här om en komplikation i bedömningen som är svår att på ett lämpligt sättreglera i själva straffbestämmelsen. Detsamma kan sägas om vissa andrabakomliggande omständigheter som ibland kan medföra att ett förfarande som ioch för sig faller under vårdslöshetsbestämmelsen framstår som allmänt settmindre straffvärt. I fall då en förlustbringande rörelse har drivits för längekan exempelvis ibland kreditgivaren själv ha haft en sådan insyn i och ettsådant fortlöpande inflytande över verksamheten, att det ter sig mindrebefogat att ställa gäldenären till ansvar, även om de formellaförutsättningarna härför i och för sig skulle vara för handen. Bankinspektionen, som i och för sig huvudsakligenhar anslutit sig till de i promemorian utvecklade synpunkterna påkriminaliseringens inriktning när det gäller vårdslöshetsbrottet, har förordatett tillägg till paragrafen av den innebörden att straff inte skall inträda,om gäldenärens förfarande med hänsyn till omständighetema framstår somursäktligt. Motsvarande lösning diskuteras också i promemorian men avvisas därav det skälet att ett tillägg av denna innebörd skulle göra straffbestämmelsenalltför obestämd till sitt innehåll. Jag anser även för egen del att detknappast är möjligt att genom ett tillägg till vårdslöshetsparagrafen preciseraförutsättningama för straffbarhet så att man når det åsyftade målet utan attsamtidigt urholka bestämmelsen. Ätt ge brottsbeskrivningen det irmehållet attstraff inte skall inträda för ett i och för sig kriminaliserat förfarande omdetta framstår som ursäktligt ter sig också från principiella synpunkter någotdiskutabelt. Jag vill för min del inte heller utesluta att det, fömtsatt attgäldenärens handlingssätt inte har präglats av någon uttalad hänsynslöshet motborgenärema, kan vara befogat att avstå från lagföring i vissa faU närkonkursen eller en egendomsavveckling i annan form har medfört särskiltingripande konsekvenser och påfrestningar för gärningsmannen och hans familj.Fall av denna typ torde knappast täckas av ett tillägg av det slag som har förordatsav bankinspektionen. Mot bakgmnd av det anförda anser jag i likhet medflertalet remissinstanser att en åtalsprövningsregel av den typ som harförordats av RÅ och i promemorian innebär den lämpligaste lösningen. Som har påpekatsav någon remissinstans kan det naturligtvis diskuteras om en separat reform påförevarande område bör genomföras utan att man avvaktar resultatet av detutredningsarbete som bedrivs av åtalsrättskommittén (Ju 1970: 63) vilken hartill uppgift att pröva om hela frågan om underlåtande av åtal. Deima kommittésarbete är emellertid generellt inriktat och tar inte sikte på införande avåtalsprövningsregler beträffande de särskilda brotten. Det kan f. n. inte medsäkerhet bedömas när en ändrad lagstiftning på gmndval av kommitténs förslagkan genomföras. 1975/76: 82 36 ochdet är också ovisst i vad mån man i det sammanhanget kan tillgodose desynpunkter som är aktuella. Jag anser därför inte att det finns skäl attavvakta åtalsrättskommitténs ställningstaganden innan den i promemorianföreslagna regeln införs. Åtalsprövningsregelnbör lämpligen få den irmebörden att åklagare skall väcka åtal bara i de fallnär så är påkallat från allmän synpunkt. Ätt som förts på tal i ettremissyttrande komplettera deima regel med en bestämmelse som innebär att åtaldock alltid skall ske när angivelse från målsägande föreligger anser jag varamindre ändamålsenligt i detta sammanhang. I flertalet fall aktualiseras ju f.ö. brottsutredningar i mål av derma typ efter anmärkning frånkonkursförvaltaren som har författningsenlig skyldighet att ta ställning tillfrågan om misstanke om gäldenärsbrott kan anses föreligga. Jag vill ocksåerinra om att målsägande i de fall då särskild åtalsprövningsregel gälleralltid har subsi-diär åtalsrätt enligt 20 kap. 8 § . Sammanfattningsvisförordar jag sålunda att promemorieförslaget genomförs på denna punkt och attalltså en regel i BrB införs om att vårdslöshet mot borgenär enligt 11 kap. 3 §första stycket får åtalas av åklagare endast om åtal fiimes påkallat frånallmän synpunkt. Denna regel bör tas upp i en ny paragraf i 11 kap. BrB. Iöverensstämmelse med den lagstiftningsteknik som brukar användas i BrB bör tillden nya paragrafen också överflyttas den nuvarande särskilda åtalsregeln förbokföringsbrott i 11 kap. 5 § andra stycket BrB. Bankinspektionen har förordat att även i fråga omvårdslöshet mot borgenärer ett tillägg görs av den innebörden att medframkallande av obestånd jämställs att gäldenären framkallar uppenbar fara förobestånd. Enligt promemorian skulle emellertid en sådan utvidgning ivårdslöshetsfallen kunna leda till osäkerhet i tillämpningen och därtill ipraktiken alltför nära gränsa till ett straffbeläggande redan av oförmågan attbetala.