prop · FY0332 · 1975-12-31 00:00:00 — skyddslagenoch lagen om hälso- och miljöfarliga varor.' Då såväl mängd som sammansättning av miljöfarligt avfall hos ett och'samma företag snabbt kan förändras, behövs enligt' min mening" en fortlöpande rap portering från företagen. I likhet nied anser jag därför att deklaratiorisplikten bör fullgöras med jämna mel lanrum, lämpligen en gång . Rapporteringsskyldigheten bör i första hand avse avfallets art, sammansättning, mängd och hantering. Som förordats av statskontoret bör den information som företagens deklarationer innehåller tas om hand och behandlas inom ramen för miljövårdens informationssystem (Ml). Pågående projekt inom detta system berör bl.a. information från tillsynsverksamhet enligt miljö skyddslagen samt infoririation om hälso- och miljöfarliga varor och lä kemedel. Ml bör enligt mlrt mening kunna användas för att sammanställa uppgifter om avfallshantering på ett sätt som hälsovårds nämnderna, länsstyrelserna, och arbetarskyddsmyndig heterna har nytta av i sin verksamhet. Det är därför naturligt att upp gifterna från företagens årliga avfallsdeklarationer ingår i Ml. Under den fortsatta utvecklingen'av Ml bör särskilt utredas hur dessa uppgif ter bör sammanställas för att tillgodose skilda intressenters behov. Jag föreslår att regeringen eller inyndighet som regeringen bestämmer ge nom ett tillägg i 9 § lagen om hälso- och miljöfarliga varor ges bemyn digande att föreskriva ätt den som yrkesmässigt hanterar eller impor terar hälso- och miljöfarlig vara skall lämna' uppgift om varans art, sammansättning, mängd och hantering. 1 de falL uppkoihmande miljöfarligt avfall sänds iväg'till annan plåts bör självfallet sådan upp gift inbegripa upplysning öm plats och sätt för omhändertagandet. Upp lysningsvis vill jag meddelåatf jag äirinar föreslå att deklarationer om miljöfarligt avfall skall avges på formulär, som fastställs under medver kan av bl.a. Jag'hyser Samma lippfattniifg somi LO om betydelsen av kommunala register över arbetsplatser med miljöfar ligt avfall. LO:s förslag om upprättande av sådana register bör enhgt min mening tas upp i samband med ätt ställning tas till utnyttjandet av den information som erhålls genom'företagens deklarationer av miljö farligt avfall. ' Underremissbehandlingen har allmänt vitsordats att dét är påkallat att införakontroll av kompetens och kvalifikationer hos företag som utför vägtransporterav miljöfarligt avfall. Arbetsgmppens föirslag om införande av tillståndspliktför sådana företag tillstyrks av flertalet remissinstanser. Kommunförbundetanser att förslaget inte är tillräckligt långtgående och menar att regleringäven krävs av frågor som hänger samman med det praktiska genomförandet avifrågavarande transporter. Anmälningsplikt för alla sådana transporter föreslåsav ett par remissinstanser. anför att generellatransportbestämmelser för hälso- och miljöfarliga varor av alla slag är attföredra framför den 4 1975.1 saml Nr 32 1975: 32 50 föreslagnatillståndsplikten men tillstyrker förslaget såsom en temporär lösning. Ett parremissinstanser föreslår att även kommunala transportföretag skall omfattas avtillståndsplikt. Arbetarskyddsstyrelsen framhåller angelägenheten av attföretag som sysslar med transport av miljöfarligt avfall får kännedom omsammansättningen av och riskema med avfallet. Föregen del kan jag med hänsyn till nuvarande förhållanden på området ansluta migtill arbetsgruppens bedömning att det är motiverat att införa tillståndspUktför den som vill yrkesmässigt syssla med transporter av hälso- och miljöfarligtavfall. EnUgt min mening finns åtminstone tills vidare behov av en sådankontroll vid sidan av de generella föreskrifter för transport på väg av hälso-och miljöfarliga varor som f.n. håller på att utarbetas avproduktkontrollnämnden. Jag utgår från att ocharbetarskyddsstyrelsens synpunkter kommer att tillgodoses genom nämndaföreskrifter. Skälatt införa tillståndsplikt för inrättning eller företag som drivs av kommunföreligger inte enligt min mening. Det bör ankomma på regeringen att meddelaföreskrifter om tillståndsplikt med stöd av bemyndigandet i 6 § lagen omhälso- och mUjöfarliga varor. Förslagetatt tillskapa ett samhällsägt behandlingsföretag med ensamrätt att behandlaoch långtidsförvara miljöfarligt avfall har fått omfattande stöd vidremissbehandlingen. Från flera håll understryks att förslaget bör genomförasskyndsamt. och några andra remissinstanser har dockavstyrkt förslaget under framhållande att monopolsituationen skulle göra detsvårare att utveckla marknads-anpassade lösningar av avfallsfrågorna i takt medde snabba förändringarna i industriprocesserna. Vissa remissinstanser harföreslagit uppskov med ställningstagande i frågan. Somjag ser det utgör dagens otillfredsställande situation på avfallsområdet i sigsjälv ett påtagligt vittnesbörd om att man inte genom att förlita sig enbart påmarknadskrafterna kommer till rätta med avfallsfrågorna. De nu befintiigabehandlingsföretagen har inriktat sig på behandling av relativt lättbehandlatavfall som gett någorlunda lönsamma återvinningsprodukter, medan intresset attomhänderta avfall som inte kan behandlas med lönsamhet varit mindre. I likhetmed det stora flertalet remissinstanser anser jag det nödvändigt att samhälletnu tar över det organisatoriska ansvaret för det slutiiga omhändertagandet avmiljöfariigt avfall genom att inrätta det av arbetsgruppen föreslagna behandlingsföretaget.Endast härigenom kan, enligt min mening garantier skapas för att alltmiljöfarligt avfall bhr omhändertaget och att detta sker på ett från hälso- ochmiljösynpunkt tillfredsställande sätt. Jag föreslår sålunda att regeringenbemyndigas meddela de föreskrifter som behövs för att tillförsäkrabehandlingsföretaget en principiell ensamrätt att behandla och långtidsförvaramiljöfarligt avfall. 1975: 32 51 masi enlighet med arbetsgruppens förslag och föras in som ett nytt andra stycke i7 § lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Förriksdagens information vill jag nämna att jag avser att föreslå regeringen attutnyttja nämnda bemyndigande i huvudsak i överensstämmelse med vadarbetsgruppen föreslagit. verksamma företag som inte går samman medbehandlingsföretaget bör få tillstånd att tills vidare fortsätta verksamheten.Särskilt tillstånd till nyetablering av behandlingsrörelse kan exempelviskonuna i fråga i fall då industrierna i viss bransch gemensamt vill uppföra enanläggning för hehandling av visst för branschen specifikt avfall. Eftersombehandlingsmonopolet endast bör upprätthållas mot den som avser att etablerasärskild rörelse för behandling av miljöfarligt avfall, anser jag i likhet medvissa remissinstanser att det är onödigt att kräva särskiltbehandlingstillstånd i de fall då ett industriföretag nyttjar en mindre del avkapaciteten i egen anläggning till att behandla avfall som härrör från annatföretag. Tillräcklig kontroll av att behandlingen i sådana fall sker i överensstämmelsemed miljöskyddslagstiftningens krav och att den inte strider mot bestämmelsernaom behandlingsföretagets ensamrätt bör enligt min mening kunna åstadkommasgenom att de företag som utför behandlingen åläggs att göra anmälan härom tilllänsstyrelsen. Arbetsgruppensuttalande att utbyggnaden av lagringsresurser bör prioriteras iinledningsskedet får uttryckligt stöd av Kemikontoret och Institutet förvatten- och luftvårdsforskning. i län framhåller däremotatt uppförande av lagerbyggnader för att lösa akuta kvittblivningsbehov är enfelaktig princip. På samma linje går i somunderstryker att prioritet i stället ges åt resurser för att åstadkomma entekniskt och ekonomiskt genomförbar lösning av aktuella behandlingsproblem. Ifråga om långtidsförvaring av miljöfarligt avfall ansluter jag mig till de bådalänsstyrelsemas principiella syn. Sådan förvaring bör tillgripas endast omtvingande skäl föreligger. Avgiften för förvaringen bör bestämmas så att deninbegriper kostnad för framtida behandling. A andra sidan kommer man inte frånatt det torde vara nödvändigt att i inledningsskedet tillskapa en dellagringsresurser i avvaktan på att behandlmgskapaciteten byggs ut. Attomedelbart uppföra dyrbara behandlingsanläggningar kan visa sig vara enfelinvestering med hänsyn till den osäkerhet som råder om de mängder ochslag av avfall som behöver tas om hand . För min del har jag denuppfattningen att behandlingsföretaget bör byggas upp successivt och anpassastill de behov av omhändertagande som skapas genom införandet av kommunaltrenhällningsmonopol. Det torde stå klart att enbehandlingsanläggning måste inrättas i västra inom kommandefemårsperiod. Vilka ytterligare behandlingsanläggningar som kan behövauppföras kan inte bedömas . Behandlingen behöver inte enbart ske i egnaanläggningar utan företaget kan genom avtal anlita tillgänglig kapacitet såvälinom 1975: 32 52 Jag vill i detta sammanhang betona vikten av att alla möjlighetertill nordiskt samarbete på detta område tas till vara. Bl.a. bör företagetsamverka med den av de nordiska industriförbiinden inrättade nordiskaavfallsbörsen. Det ankommer i första hand på företagets styrelse att taställning till i vilken form och takt utbyggnaden av företagets resurser börske. Deavgifter som tas ut av behandhngsföi-etaget bör som arbetsgruppen harframhållit vara beräknade så att de skall täcka utöver rörliga kostnader ävenkalkylmässiga avskrivningar och ränta på allt arbetande kapital. Jag delaremellertid arbetsgmppens uppfattning att det sannolikt inte går att anläggastrikt företagsekonomiska principer på behandlingsföretagets verksamhet. Dettorde därför bli nödvändigt att Staten i lämpliga former garanterarfinansieringen av företagets fasta investeringar. En naturlig följd av att detstatiiga stödet till behandhng av miljöfarligt avfall komnier att varakoncentrerat till behandlihgsföre-taget måste enligt min mening bli att stöd tillandra företag ges enbart i undantagsfall. Jaganser att behandlingsförétagetmed härisyn till den dominerande ställningföretaget kommer att få bör i större utsträckning än vad arbetsgmppen fömtsattdelta i forsknings- och utvecklingsarbete på behandlingsområdet. skall kunna bildas krävs förhandlingar mellanföreträdare för staten, kommunerna och näringslivet. Staten bör hamajoritetsinflytande i företaget. Enligt min mening är det betydelsefullt attbehandlingsföretaget genOm delat ägarskap förankras hos de nämndaintressenterna. Att så sker bör dock inte vara en nödvändig förutsättning förföretagets bildande. bör bilda stommen i det nya företaget. Innan SAKABkan övertas av behandlingsföretaget torde en uppgörelse behöva träffas mellanstaten och övriga delägare i . Förhandlingar om samgående medbehandlingsföretaget måste också föras med företrädare för nu verksammabehandlingsföretag. Vid förhandlingarna måste självfallet överenskommelseträffas om finansieringen av behandlingsföretagets investeringar och andraekonoriiiska frågor som hänger samman med företagets bildande och kommandeverksamhet. Närde överenskomirielser som behövs för att inrätta behandlingsföretaget träffatsavser jag att föreslå regeringen att återkomma till med deanslagsfrågor m.m. som kan aktualiseras i anledning av ingångna avtal. Somarbetsgmppen förordat bör dét ankomma på regeringen att meddela föreslagnaföreskrifter om utförsel av miljöfarligt avfall. Regeringen, som f.n. saknarbefogenhet härtill, har begärt bemyndigande att meddelasådana föreskrifter. Detta har skett i prop. 1975:8 om följdlagstiftnmg medanledning av den nya regeringsformens 1975: 32 53 bestämmelserom normgivning genom förslag till lag med bemyndigande att meddela föreskrifterom in- eller utförsel av varor. Medanledning av påpekande från arbetarskyddsstyrelsen vill jag betona att denreglering jag nu förordat i fråga om hanteringen av miljöfarligt avfall påintet sätt inskränker arbetarskyddsmyndigheternas befattning med hithörandefrågor. Regleringen innefattar inte heller ställningstaganden beträffande deåtgärder som kan behöva vidtas med anledning av tillträde till 1973års havsföroreningskonvention och konventionen om skydd av Östersjöområdetsmarina miljö. Denna fråga torde få prövas i samband med att frågan omratificering av kon ven-, tionerna underställs . Remissinstansernahar i allmänhet godtagit eller lämnat utan erinran arbetsgmppens förslag tilländringar i läkemedelsförordningen och miljöskyddslagen. Inte heller jagfinner anledning till erinran mot vad arbetsgruppen anfört och föreslagit idessa delar. Jag tillstyrker således i sak arbetsgruppens förslag i dettaavseende. Jagbiträder vidare arbetsgmppens förslag att kostnader för handräckning som avsesi 47 § miljöskyddslagen skall, när de skall förskjutas av allmänna medel,bestridas från det i årets budgetproposition begärda anslaget Stöd tillavfallsbehandling m.m. De idetta avsnitt föreslagna lagändringarna bör kunna träda i kraft den 1 juli1975. Varjeår överges ett stort antal utrangerade bilar i naturen, vid vägar eller påandra allmänna eller enskilda platser. Övergivna bilvrak ger upphov tillolägenheter från bl.a. miljövårds- och trafiksäkerhetssynpunkter. Betydandeolägenheter är också förknippade med vanskötta upplag av skrotbilar. Fråganhur man skall få till stånd en effektivare organisation för omhändertagande ochskrotning av utrangerade bilar har behandlats i olikasammanhang. Statskontoret avlämnade rapporten . Arbetsgmppen för avfallsfrågor har på gmndval av statskontoretsrapport och däröver avgivna remissyttranden lagt fram förslag ibilskrotningsfrågan. Bestämmelserav betydelse i ämnet finns på flera håll i lagstiftningen. Har utrangeratfordon övergivits på plats utomhus, åligger det i vissa fall kommunen enligt 3§ renhållningslagen att återställa platsen i sådant skick som med hänsyn tillortsförhållandena, platsens belägenhet och omständigheterna i övrigt tillgodoserskäliga anspråk. Enligt byggnadsstadgan (1959:612) får upplag inte inrättasutan byggnadslov (54 § 1 mom.). I 8 § miljöskyddskungörelsen föreskrivs attskrotupplag och anläggning för skrothantering inte får anläggas utan attanmälan görs till länsstyrelsei god tid innan verksamheten påbörjas. Förordningen (1949: 723) angående handelmed skrot, lump och annat begagnat gods (skrot-handelsförordningen) ärtillämplig på yrkesmässig handel med järn- och annat metallskrot och lump samtbegagnat gods av vissa slag, bl.a. mopeder, cyklar, kameror och smycken (1 §).För rätt att idka handel enligt förordningen krävs särskilt tillstånd avpolismyndigheten (3 och 4 §§). Fast handlande får inte för rörelsens utövandeeller för förvaring av gods använda annat ställe än sådant som godkänts avpolismyndigheten (10 §). Förordningen ses f. n. över av utredningen (H 1974:04) rörande översyn av skrothandelsförordningen. Ibilregisterkungörelsen (1972:599) finns bestämmelser om registrering avmotordrivna fordon, släpfordon och terrängsläp i ett för landet gemensamtbilregister och om kontroll av sådana fordon genom registret (1 §). är bilregistemämnden och lokala registreringsmyndigheterär länsstyrelserna (2 §). Bil, varmed förstås personbil,lastbil eller buss,fårinte brukas utan att vara registrerad (8 |). Anmäler bilägare skriftligen tilllänsstyrelsen att han inte kommer att bmka bilen, avställs bilen(33, 34 §§). Enligt 59 § avregistreras fordon efter skriftlig anmälan avägaren bl.a. i det fall ägaren visar att fordonet har förstörts eller att annanåtgärd vidtagits, som gör sannolikt att fordonet ej mera kommer att brukas itrafik. Skrotningsintyg torde vara det bevismedel som åberopas i de allraflesta fall vid avregistrering enligt denna bestämmelse. förs avbilregistemämnden genom automatisk databehandling (70 §). Bilregistemämndenupphör som särskild myndighet vid utgången av . Nämndens uppgifter tasdärefter över av . Enligt 2 § vägtrafikskattelagen(1973:601) utgår fordonsskatt för bl.a. motorfordon, om fordonet är eller börvara registrerat och inte är avställt. Skattskyldig för visst fordon är vidvarje tillfälle den som är eller bör vara antecknad som ägare av fordonet ibilregistret (7 §). Enligt 1 § lagen (1956:545) om omsättningsskatt påmotorfordon skall omsättningsskatt erläggas till staten för vissaskattepliktiga motorfordon, bl.a. personbilar samt vissa lastbilar vars tjänsteviktinte överstiger , om fordonet inte är eller har varit upptageti bilregister. För bilar som tillverkas i landet eller hit införs avregistrerad importör inträder skattskyldighet för tillverkaren resp.importören, när fordonet levereras till köpare eller ut-tas från rörelsen utansamband med försäljning (2 och 3 §§). I nu angivna fall är riksskatteverketbeskattningsmyndighet (5 §). Enligtarbetsgruppens betänkande kan totala antalet skrotbilsupplag uppskattas tillmellan 2 000 och 3 000. Om en utrangerad bil inte har värdefulla reservdelarsom kan säljas av bUskrotaren, får bilägaren i allmänhet betala för att fåbilen omhändertagen för skrotning. Skrotningskostnaden för en bil som heltsaknar värdefulla reservdelar uppges i betänkandet normalt ligga mellan 75 och175 kr. För att slippa skrotnings- 1975: 32 55 kostnadenöverger många bilägare sina bilar i naturen. De företag som är verksamma sombilskrotare kan enligt betänkandet indelas i bildelsparker, bildemonterare ochskrothandlare. De två förstnämnda säljer reservdelar och uppskattas i antaltill 1 000 resp. 400. Skrothandlarna utvinner och bearbetar järn ochmetallskrot ur bilvrak och andra avfallsprodukter. Antalet skrothandlareuppgår till ca 400, Bilskrotets slutliga avnämare är järnverken. När detgäller uppköp av järnskrot råder konkurrensbegränsande samverkan, vilken enligtbetänkandet har nära samband med det exportförbud i fråga om järnskrot somgäller . Demetoder som används för att göra bilvrak till järnråvara är klippning,pressning och fragmentering. Enligt betänkandet finns i ett tiotalskrotsaxar, ett hundratal pressar av olika storlekar, ca 25tillplatt-ningsmaskiner samt en fragmenteringsanläggning. Den senare, som drivsav i vilket staten genom är delägare,startades och svarar numera för en betydande del av bilskrotningen ilandet. Enligtarbetsgmppens mening är det påkallat att nu vidta särskilda åtgärder för attförebygga och avhjälpa de olägenheter som orsakas av vanskötta skrotbilsupplagoch av övergivna bilvrak. Arbetsgmppen anser att det i sådant hänseende är enbåde lämplig och angelägen åtgärd att införa ett auktorisationssystem förbilskrotare i huvudsaklig överensstämmelse med vad statskontoret harföreslagit i sin rapport. Systemet, som enligt arbetsgruppen bör utformas såatt det inte i nämnvärd mån blir till förfång för näringsfrihets- ochkonsumentintressena, bör bygga på skrotningsintyget. Grundprincipen i systemetbör vara att auktoriserade bilskrotare har ensamrätt att utfärdaskrotningsintyg. Principen bör enligt arbetsgmppen förverldigas genom att denordningen tillskapas att endast skrotningsintyg som utfärdas av bilskrotare somär auktoriserad godtas för att avregistrera personbil på gmnd av skrotning. Sålänge personbil inte avregistrerats består ägarens skattskyldighet för bilen.På grund härav kommer flertalet bilägare att lämna sina utrangerade bilar tillauktoriserad bilskrotare. För att bli effektivt fömtsätter auktorisationssystemetenligt arbetsgmppen att nuvarande möjligheter att hålla personbil avställdbegränsas. Imotsats till statskontoret och flertalet av de remissinstanser som yttrat sigöver statskontorets rapport anser arbetsgmppen att införandet av det föreslagnaauktorisationssystemet inte är en tillräcklig åtgärd för att lösabilskrotningsfrågan i hela dess vidd. På goda gmnder kan nämligen enligtarbetsgmppen antas att privatskrotriing kommer att ske i en omfattning sominte kan godtas även efter det auktorisationssystemet genomförts.Arbetsgruppen instämmer därför med de remissinstanser bl.a.rikspolisstyrelsen, , länsstyrelsernas organisationsnämndoch som i yttrande över nämnda rapport ansettatt auktorisationssystemet bör kompletteras med ett skrotningspremiesystem avdet slag som statskontoret utrett isin rapport. En skrotningspremie är enligtarbetsgruppens mening nödvändig som stimulans för att alla bilägare skall lämnasin utrangerade bil till auktoriserad bilskrotare. Först därigenom kommerproblemet med privatskrotningen att elimineras. Ett ytterligare skäl för attinföra ett skrotningspremiesystem är enligt arbetsgmppen att de tillgångar somskapas, genom skrotningsavgifterna lämpligen kan användas också till attbestrida en del av kommunernas kostnader för att ordna slutskrotning av sådanabilvrak,som privatskrotats före reformens genomförande eller som finns i upplagsom har nedlagts eller av miljövårdsskäl bör nedläggas men där innehavareninte kan förmås att forsla bort vraken. Enligtarbetsgruppen bör den föreslagna reformen från starten inte omfatta andrafordon än personbilar. Auktorisationsprövningenbör enUgt arbetsgruppens mening inte syfta till etableringskontroll avbilskrotare i den meningen att auktorisation enbart beviljas företag som ansesbehövliga. För att handeln med begagnade bildelar inte skall försvåras börvillkoren för auktorisation vara sådana att inte bara företag som sysslar medslutskrotning utaa också företag som sysslar med demontering av bildelar kanerhålla auktorisation. Auktorisationsprövningen bör enligt förslaget ligga hoslänsstyrelsen. Vadgäller den närmare utformningen av villkoren för auktorisation ansluter sigarbetsgruppen i huvudsak till det av statskontoret tidigare framlagdaförslaget. Arbetsgruppen föreslår sålunda att det som viHkor för att erhållaauktorisation i första hand krävs att bilskrotaren har tillstånd till fasthandel enligt skrothandelsförordningen. Vidare bör krävas att bilskrotareninnehar, byggnadslov enligt byggnadsstadgan, tillstånd enligt naturvårdslagenoch miljöskyddslagen eller dispens enligt sistnämnda lag, om sådant lov,tillstånd eller dispens behövs för upplag, byggnad eller annan anläggning somhör till verksamheten. Ett ytterligare krav som samhället enligtarbetsgruppens uppfattning har anledning ställa på den som vill bliauktoriserad är att de bilar,som omhändertas verkligen blir slutskrptade,Bilskrotare med egen maskinell anläggning för omvandling av skrotbil tillmetallskrot synes ha lättast att uppfylla ett sådant krav. Men dådemonteringsföretag också bör kunna auktoriseras bör krav på, sådan mainellaiiläggning inte gälla oinskränkt. Arbetsgruppen föreslår att auktorisationskall kunna beviljas skrotningsföretag, om det med hänsyn till avtal mellanbildemonterare och auktoriserad bilskrotare med maskinell anläggning eller påannat sätt kan anses säkerställt att av demonteraren mottagna skrotbilar kommeratt bli slutskrotade. Om det finns anledning till antagande, attskrot-handelstillstånd bör omprövas eller att sökanden handlar i strid med vadsom åligger honom i fråga om verksamheten enligt gällande lagstiftning 1975: 32 57 ombebyggelse, naturvård eller miljövård, bör auktorisation enligt arbetsgruppensmening kunna vägras. Skulle auktoriserad bilskrotare inte längre uppfyllaauktorisationskraven, skall auktorisationen enligt förslaget kunnaåterkallas.. . Arbetsgruppenföreslår att i samband med auktorisation skall kunna föreskrivaatt bilskrotare skall vara skyldig att avhämta skrotbilar inom visst närmareangivet område och att ställa godtagbar säkerhet för fullgörandet av nödvändigaåtgärder i syfte att ställa i ordning skrotningsplatsen i, händelseverksamheten upphör. Förmånenav att vara auktoriserade bör, enhgt arbetsgruppen medföra vissa skyldigheter iförhållande till bilskrotare som inte är auktoriserad. Den auktoriseradebilskrotaren föreslås sålunda bli skyldig att ta emot skrotbil som lämnas vidhans anläggning, om begärd avgift för omhändertagandet erläggs.Annars skulle det enligt arbetsgruppens mening i vissa fall kunna uppståsvårigheter för bilägare att bli av med skrotbilar.