prop · FZ03211 · 1975-12-31 00:00:00 — Jag förutseratt i samband med avgränsningen av lokala arbetsmarknader, motsvarandeproblemområden kommer att utskiljas även i mellersta och , 9,7,4Planeringsnivåer Samladeinsatser med regionalpolitiskt syfte förutsätter att man inom skildasamhällssektorer hargemensamma grundläggande fömtsättningar när del gäller denregionala ulvecklingen och målen för denna. En sådan förutsättning ärortsplanen som jag har beskrivit, en annan är planeringsnivåer i form avbefolkningstal för länen. Planeringsnivåernaoch deras innebörd behandlades utförligt i prop, 1972:111. De principer som dålades fast bör enligt min mening fortfarande gälla. Länsstyrelsernalade i länsplanering 1974 fram förslag till planeringsnivåer föraren 1980 och1990. 1 för regional balanskonstaterades att den slutliga utvärderingen av planeringsnivåerna måsleåterspegla en tidshorisont som kan betraktas som långsiktig även vid dennatidpunkt. I rapporten föreslogs därför planeringsnivåer för de skilda länenavseende . Länsstyrelser, landsting och åtskilliga kommunerhar i remissbehandlingen framfört synpunkter pä dessa förslag. Ett genomgåendedrag är att man anser de föreslagna nivåerna alllför laga. Detbör först strykas under att befolkningsramar skall utformas med realistiskt beaktandeavutvecklingsmöjligheter och utvecklingstendenser i de skilda regionerna och medhänsyn till tillgängliga regionalpoliliska medel. 1 en sådan utgångspunkt förplaneringen ligger också ett krav på all ut-vecklingsambitionerna för län ochkommuner skall ansluta till de för landet som helhet gällande fömtsättningarna.Detta betyder all planeringen för sysselsättning och serviceförsörining mäsle ulgåfrån vad som resp, är är en rimlig befolkning även pä riksnivå. Närdet gäller frågan vilken framtida befolkning i landet som helhet somplaneringen bör inriktas mot är invandringen särskilt svårbedömbar. Underslutet av 1960-talel betydde invandringen varie är i mänga län mer för befolkningsutvecklingenän den inrikes befolkningsomflyttningen. under 1970-lalet harinvandringsöverskotieistannat vidca 15 000personer. Delta överskott inträffade i huvudsak under år1975, Det finns anledning att räkna med att invandringen till under denplaneringsperiod som skall överblickas blir förhållandevis måttlig. Eftersomsysselsättningspolitiken är inriklad på att öka sysselsättningsgraden, måsleman se restriktivt pä den utomnordiska invandringen. Jag ulgår ocksä ifrån altsådana 1975/76:211 286 sysselsältningspoliliskaåtgärder vidtas i övriga nordiska länder att någon mera omfattande invandringfrån dessa länder till inte heller kommer att ske. Regeringen har i denreviderade finansplanen inte funnit anledning att frän arbetsmarknadssynpunkt målsättaen ökad invandring, SCBhar i sin befolkningsprognos till långtidsutredning arbetat med tvåinvandringsalternativ. 1 det ena - som har blivit långtidsutredningenshuvudalternativ - fömtsätts ingen nettoinvandring efter är 1976. I del andraantas en äriig nettoinvandring på ca 10 000 personer per är. Samma värde förstatens invandrarverk fram i sitt remissvar. Med de antaganden som kan görasbeträffande fmktsamhet och dödlighet skulle rikets folkmängd då komma att uppgåtill ca 8,52 miljoner invånare är 1990. Föratt uppnå en befolkningsutveckling som motsvarar det övre värdet ilänsstyrelsernas förslag till befolkningsramar skulle nettoinvandringen behövauppgå till ca 78 000 personer 1975-1980 och till ca 47 000 personer perår 1975-1990. Motsvarande netloinvandring för att nå mitivärdet i be-folkningsramarnaskulle bli ca 40 000 resp. 30 000 . En netloinvandring av dennaomfattning är osannolik. Länsstyrelsernas förslag till planeringsnivåer måsteräknas ned om inte planeringen skall ligga på en orealistiskt hög nivå i vissalän. Närdet gäller fördelningen av befolkningen anser jag att följande utgångspunkterbör ligga till grund för planeringen - utvecklingen i storstadsområdena bör hållas på enfortsatt balanserad nivä - huvudalternativet för planeringen ilän med uttalade regionala obalansproblem bör vara en i stort sett oförändradbefolkning - utanförstödomrädet skall planeringeninriktas pä vad en rimlig prognos för ulvecklingen kan innebära utan insats avspeciella tillväxtfrämjande åtgärder. Expansioneni slutet av och börian av 1970-talel i storstadsområdena hardämpats i överensstämmelse med de uttalade regionalpolitiska målen. Länsstyrelseroch kommuner har successivt inriktat sin planering på en utveckling som innebärsvag tillväxt. Detta finner jag rimligt. När det gäller länen inomallmänna stödområdet är i flertalet fall en planering som inriktas på en istort setl oförändrad befolkning fortfarande en ambitiös och rimlig politik.Riksdagen uttalade i anslutning till regionalpolitiskahandlingsprogram att planeringen borde sikta mot det övre värdet i deplaneringsintervall som regeringen föreslog. Det innebär att planeringen skulleinriktas på en viss befolkningsökning. En sådan har ocksä inträffat i samtligaskogslän . Förlän utanför storstadsområdena och utanför allmänna stödområdet bordeplaneringen enligt prop, 1972:111 inriktas pä vad som kan följa av en rimligprognos ulan särskilda regionalpoliliska insatser. Liksom för län inomstödområdet bör även i en oförändrad befolkning i resp. län Prop.1975/76:211 287 varaen grundläggande ambition. Som påpekades i prop.1972:111 är det ett primärt mäl för den regionala utvecklingsplaneringen attskapa förutsättningar för en ulveckling som leder till mera likvärdigaförhållanden i skilda delar av landet. Ortsplanen har detta syfte. Denna ortsplanmåste självfallet återspeglas i de planeringsnivåer som skall vara vägledandeför samhällsplaneringen såväl på kommunnivå som länsnivå. Befolkningsramarnaför ett län skall svara mot de ambitioner som finns nedlagda i ortsplanen. Ianslutning härtill finns det anledning kommentera ett vanligt drag ilänsstyrelsernas planeringsdiskussion. Man accepterar och vill verka för fortsattbefolkningsexpansion i kommuner där expansion nu finns men motverkabefolkningsminskning i kommuner där sädan uppträder f n. Om strävan skall vara attalla län skall kunna planera för en utveckling som innebär att nuvarandebefolkningstal i stort sett kan bibehållas är det nödvändigt att skapa minst enväldifferentierad arbetsmarknad i varie län till vilken de ofrånkomliga fiyttningarnakan gä i stället för till storstadsområdena. Detta förutsätter fortsatttillväxt i bl. a. primära centra. En sådan utveckling har också fältlänsstyrelsernas stöd. är det uppenbart att befolkningsunderiagetinte räcker till för att det överallt skall kunna skapas väldifferentieradearbetsmarknader som ger de valmöjligheter som arbetande med specialiseradyrkeserfarenhet och ulbildning kräver. En del av de smä isoleradearbetsmarknader som länsstyrelserna vill stödja genom höjda planeringsnivåerkommer även vid en förbättring att bli sä smä och dåligt differentierade, attmänga människor kommer att föredra de bättre sysselsättningsmöjligheter somerbjuds pä annat håll. Att försöka motverka tillväxten i primära centra ochvissa större regionala centra skulle antagligen leda till att nämndaflyttning kom att gå till storstadsområdena. En sådan utveckling ligger inte ilinje med den regionalpolitik som har lagts fast. En förbättring avarbetsmarknaden i skilda län sä att den motsvarar människornas krav fömtsätteren viss fortsatt förskjutning av sysselsättningsexpansionen inom länen. Genomförbättrade kommunikationer elc. bör arbetstillfällena kunna bli meratillgängliga . Effekterna pä befolkningsfördelningen kan därigenomminskas och befolkningsförskjutningarna bör kunna bli mindre omfattande änunder slutet av 1960-lalet. Det kan tilläggas att en planering som accepterarförekommande expansion men motverkar all tillbakagång dessutom är - med denringa invandring och naturiiga folkökning som kan förutses - helt oförenlig medkravei pä en realistisk planering för riket som helhet. En sädan inriktning kanförefalla rimlig sett ur ett enskilt läns synvinkel med förutsätter enbefolkningsomflyttning mellan län som inte är förenlig med kravet på en i stortsett oförändrad befolkning i län med Uttalade regionalpolitiska problem, Planeringsintervalleisbredd bör väljas så att det återspeglar den osäkerhet 1975/75:211 288 somföljer med bedömningar i det långa perspektivet och så alt god planeringsberedskaperhålls. Intervallens relativa bredd i resp. län bestäms ocksä av den väntadeutvecklingen. För län som har visat en stabil ulveckling och som vänlas lä enobetydlig förändring av befolkningen är det rimligt att välja ett smalareplaneringsintervall än för de län, som väntas expandera avsevärt och där denhittillsvarande utvecklingen har visat stora skiftningar från är till är Ramari form av befolkningstal kan ge otillräcklig vägledning för vissa former avsamhällsplanering. Del får bli en uppgift för länsstyrelserna all bl. a. i degemensamma planeringsförutsättningar som skall användas i samhällsplaneringengöra de preciseringar inom de angivna ramarna som behövs för all en samordnadplanering skall åstadkommas. På grundval av detmaterial och de principer som jag här har redovisat föreslär jag att debefolkningsramar, som presenteras i tab. 9.2 läggs till grund för planeringen ilänen för tiden fram lill . Förslaget innebär ett fullföljande av denpolitik för regional balans som lade fast Tab.9.2 Förslag till befolkningsramar för länen för . 1975/76:211 289 år1972, Jag har med vägledning av inkomna remissynpunkter gjort vissa justeringari de förslag som lades fram i Politik för regional balans. Liksomi samband med regionalpolitiska handlingprogram blir det en uppgiftför länsstyrelserna all med utgångspunkt i de ramar beslutar angeplaneringsnivåer för kommunerna. Det är därvid angeläget att en tekniktillämpas som återspeglar den större osäkerhet som vidlåder sädana tal päkommunnivå. Detta bör bl.a, komma lill uttryck i att ett bredare intervall kananvändas i planeringstalen för enskilda kommuner än för länen. Detär naturiigt att nuvarande regionalpolitiska medel kan behöva ses över bl. a.för att nä en utveckling, som stämmer överens med de föreslagnabefolkningsramarna. Jagkommer i det följande alt föreslå alt en länsplanering med i stort settnuvarande omfattning kommer att genomföras ungefär vart femte är samt att detunder mellanliggande år sker en fortlöpande uppföljning och utvärdering. Jagföreslär vidare att länsstyrelserna redovisar resultatet av denna uppföljning ien åriig rapport. Jag räknar med att de äriiga rapporterna kommer attutvärderas av regeringen ungefär vart annat är. Det finns i anslulning därtill möjlighelalt göra mindre ändringar i gällande ramar eller att vid behov föriängaplaneringshorisonten, 9,7,5Fullföljandet av länsplanering 1974 Jaghar i del föregående översiktligt redovisat min inslällning lill huvuddelen avde problem och förslag till åtgärder som länsstyrelserna har fört fram. Redannu har materialets omfång gjort denna översiktlighet nödvändig. Jag vill ocksäerinra om att det ankommer på regeringen eller statliga myndigheter att beslutaom en betydande del av de framförda förslagen till åtgärder Efter att riksdagentagit ställning lill mina förslag avser jag därför föreslå regeringen attsärskilda anvisningar utfärdas för fullföljandet av länsplanering 1974. Därvidbör, bl.a. med utgångspunkt i beslut, mera detaljeradeställningstaganden till de skilda länsprogrammen redovisas. 9.8Planeringssystem för sysselsättnings- och regionalpolitiken Förall sysselsättningspolitiken skall bli effektiv mäste rält åtgärd kunna sältasin vid rält lidpunkt och på rätt plats. Samverkan måsle därvid ske mellan allaför sysselsättningsutvecklingen betydelsefulla parter - regering och riksdag,statliga myndigheter på central nivå och i länen, kommuner, landstingskommuner,företagen och arbetsmarknadens parter. Samverkan måste alltså ske mellan mängaparter. Detta förutsätter en planering där Prop.1975/76:211 290 allaför sysselsättningen betydelsefulla beslut kan överblickas. Redani dag bedrivs åtskillig planering av betydelse för sysselsättningen. Det är minuppfattning att en effektiv och samordnad sysselsättningsplanering skall kunnautvecklas ur dessa aktiviteter. Nägot i egentlig mening nytt planeringssystembehöver således inte introduceras. Jagskall först ange några allmänna riktlinjer som torde bli aktuella i en framtidasysselsättningsplanering. - Planeringen måste vara inriktad både pånäraliggande och på mera långsiktiga frågor. Den skall således skapa enberedskap inte bara inför konjunkiurproblem utan ocksä inför strukturproblem. - Planeringen mäste vara sä utformad att det ärmöjligt att snabbt förutse nya sysselsättningsproblem. Del gör det nödvändigtall ständigt hälla planeringen aktuell. - Planeringen måste bedrivas i sädecentraliserade former som möjligt. Det är nödvändigt för att de mycketskiftande problem som finns på olika delar av arbetsmarknaden skall kunnauppmärksammas och lämpliga åtgärder skall kunna sättas in, Erfarenhetema fränlänsplanering 1974 visar att man med gott resultat kan bedriva enriksomfattande planering i starkt decentraliserade former. - Planeringen får inte vara ettsjälvändamål. Det är ett oavvisligt krav att den framtidasysselsättningsplaneringen blir ätgärdsinriktad. Planeringenär en uppgift för bäde staten och kommunema. Staten mäste ha ansvaret för densamlade sysselsättningspolitiken och för fördelningen av resurserna. Därmedmåste staten också ha ansvaret förden övergripande planeringen. Men kommunernabör aktivt medverka i sysselsättningsplaneringen, eftersom den kommunalaverksamheten bäde direkt och indirekt är av stor betydelse försysselsättningen. Därtill kommer att kommunerna med sina nära kontakter medmedborgarna har goda möjligheter att se till deras behov. Del är ocksä pä denkommunala nivån som medborgarna genom politiska partier och iniresseorganisalionerbäst kan föra fram synpunkler pä planeringen, även om den slulligen mästeutformas pä länsnivå eller riksnivå. Enutbyggd sysselsätlningsplanering fär inte innebära att kommunernas möjligheter kringskärs,att inom det kommunala kompetensområdet själva utforma sin politik och sinaförslag till åtgärder. Avsikten är inte - och lar heller aldrig bli - att frånstatligt håll dirigera utformningen av de kommunala budgetarna. Samverkanmellan stat och kommun mäste ske inom ramen för radande arbetsfördelning mellanstat. primärkommun och landsting. 1975/76:211 291 9.8,2Kommunal sysselsättningsplanering Sysselsättningsutredningenhar i sitt betänkande angetl nägra riktlinjer i ett system för kommunalsysselsättningsplanering. Utredningen föreslär att en sådan planering bedrivspä försök i ett antal kommuner . De föreslagnariktlinjerna skall ligga till grund för dessa försök, men de skall också tjänasom mall för kommuner, som pä eget initiativ vill bedriva en mera aktivsysselsättningsplanering. Utredningens förslag har vid remissbehandlingenvunnit allmän anslutning. Från kommunernas sida har man i remissyttrandenavisat sig vara villig att ta ett större ansvar för sysselsättningsfrågorna. Påsamma sätt har de initiativ som regeringen tagit under vären 1976 för attförbättra sysselsättningsmöjligheterna för arbetslösa ungdomar, fått ett gottgensvar pä kommunalt håll. Motdenna bakgrund harjag föravsikl att ge sysselsättningsutredningen medel för attkunna medverka i försök med sysselsättnings-planering i fyra-femkommuner Jag har vidare för avsikt att ta initiativ till överiäggningar medföreträdare för kommunerna för att vidareutveckla densamverkan som inletts kring sysselsätlningsplanering. I del härsammanhanget vill jag därutöver som vägledning för det fortsatta arbetet hur enkommunal sysselsättningsplanering skulle kunna utvecklas anföra följande. Detär naturiigt att kommunerna skaffar sig en kännedom om förhållandena på denlokala arbetsmarknaden och att en sådan analys av situationen ligger tillgrund för planeringen. Denna bör därvid kunna bestå av följande moment,nämligen - beredskapsplaner för den egna verksamheten för attkunna motverka konjunkturbetingad arbetslöshet - verksamhetsplaner, som är så inriktade att denkommunala verksamheten medverkar till en bättre fungerande lokalarbetsmarknad. Iavvaktan pä erfarenheter frän försöksverksamheten ärjag inte redo att taställning för nägon viss enhetlig utformning. Vissa variationer i ell inledandeskede torde tvärtom kunna bidra till ett bredare erfarenhetsmaterial. Kommunernasanalyser av de lokala arbetsmarknaderna bör belysa förhållandena även pälängre sikt. Analyserna och bedömningarna bör kunna ulgöra ett väsentligt underiagför den planering som sker vid länsstyrelser och länsarbetsnämnder Länsmyndigheterna förfogaröver underiagsmaterial som är av värde för kommunernas analyser. Kommuner medgoda planeringsresurser bör därutöver själva kunna svara för en del av delta underiag.Samarbete mellan länsmyndigheterna - i första hand länsstyrelser ochlänsarbetsnämnder -och kommunerna är en förutsättning för analysen av de lokalaarbetsmarknaderna. Kommunernas analyser och bedömningar bör bilda utgångspunktför samverkan med arbetsmarknadsmyndigheterna. Genom den service som 1975/76:211 292 lämnashos arbetsförmedlingarna, genom beredskapsarbeten och utbildningsinsatser kan de.ssaorgan medverka till all åtgärda konstaterade brister och problem pä de lokalaarbetsmarknaderna. bedriver ett utvecklingsarbete med modeller och meloder för attunderiätta kommunernas fleråriga planering. Detta är av slor betydelse förkommunernas möjligheter att analysera förhällandena i de lokalaarbetsmarknaderna och all medverka i den regionalpolitiska planeringen. 1 deflesta primärkommuner finns redan underlag i väsentliga delar inom olika förvallningar,hos olika förtroendemannaorgan eller tjänstemän. Det som ofta saknas äremellertid en systematisering av materialet frän sysselsättningssynpunkt. Hurdetta skall åstadkommas får bli beroende av den försöksverksamhet somsysselsättningsutredningen kommer att bedriva. Enviktig fråga att uppmärksamma vid analysen av de lokala arbetsmarknaderna ärvilka möjligheler som kan erbjudas grupper som har särskilda problem påarbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen är härvid en självklar samarbetspartner.Det kan gälla nytillträdande på arbetsmarknaden som t.ex. ungdomar och kvinnormen även äldre och handikappade. försöksverksamhetfär visa om inventeringarna angående vissa gruppers sysselsättningsproblem kanutmynna i ålgärdsprogram där bl. a. kommunala insalser för att undanröja arbetshinderredovisas. Kommunensplanering av den egna verksamheien är också vä.senllig försysselsättningspolitiken. De omsländigheler som hindrar människor alt gå ut iförvärvsarbete måste i stor utsträckning angripas just genom kommunalaåtgärder. Barnomsorgen är ett exempel pä detta. Trafikfrågorna är ett annalexempel på att förvärvshinder kan undanröjas genom kommunala åtgärder. Genomatt förändra eller bygga ut lokala eller regionala transportsystem kanmöjligheterna att nä arbetsplatserna förbättras. Insatserna på den socialarehabiliteringens område skall ocksä nämnas. Även om arbetsmarknadspolitikenär en statlig uppgift har kommunala insatser - med utgångspunkt i kommunernasallmänna ansvar för den sociala om.sorgen - sin betydelse för att stödjautslagna människors återgång till arbetslivet. Jaghar i det föregående utgått ifrån att det allljämt finns stora otillfredsställdabehov när det gäller samhällelig service. En betydande del av dessa behov rörde områden som primärkommunerna har ansvar för. Genom alt tillgodose dessabehov skapas också sysselsättningstillfällen. Det är den politiskaviljeinriktningen och tillgängliga resurser som avgör takten i denna utvecklingav sysselsättningen. Den kommunala budgeten och de prioriteringar som görs iden är därför ett väsentligt inslag i den kommunala sysselsätiningsplaneringen. Föratt kunna genomföra sysselsättningsinsalser av beredskapskaraklär på denkommunala sidan krävs förbättrad planering i de flesta kommuner i landet.Svenska kommunförbundels modell för samordnad planering torde medvissa ändringar kunna utgöra det planeringssystem Prop.1975/75:211 293 somkrävs, I den ingär bl. a. verksamhetsplaner ined underlag för bedömning avbehov för olika verksamheter, servicenivåer, resursutnyttjande, resursmässigakonsekvenser osv. Vissaförändringar kan emellertid behöva övervägas föratt verksamhetsplaneringenskall kunna anpassas till sysselsättningsplaneringen. Det är framföralltverksamhetsplanernas sysselsättningseffekter som mäste utvecklas. Planemabör exempelvis redovisa inom vilka sektorer tidigareläggningar kan ske ochvilken sysselsättningseffekt dessa ger, Ytteriigare en priori-leringsgmnd iplaneringen uiöver servicenivån och resursbehov tillkommer således. Sambandenservicenivån och syssel.sättningseffekl behöver därvid utvecklas i planeringen. Sysselsättningsutredningensförsöksverksamhet lorde behöva avvaktas innan slutsatser av mera generell artkan dras om utforskning och ambitionsnivå. Jag räknar med att en utvärderingav verksamheten kommer att presenteras i anslutning till utredningensslutbetänkande. Jag vill vidare betona vad jag har anfört rörandevikten av att kommunerna själva har det slutliga avgörandet "ad gällerfrågor som faller inom det kommunala kompetensområdet. Några förändringar idetta avseende till följd av en förbättrad verksamhetsplanering bör inteövervägas. Kommunernasekonomiska långtidsplanering (KELP) bör vara utvecklingsbar för även dennaform av sysselsättningsplanering och bör kunna ulgöra en del av del statligaplaneringsundertaget. KELP 1976-80 innehåller bedömningar av kommuners och kommunägdaföretags sysselsättnings utveckling samt utvecklingen av servicenivåer och kapacitetsförhällandeninom vissa verksamhetsområden. Jag utgär ifrån alt KELP 1977-81 också fär dennaomfattning men kompletteras med uppgifier om vilka investeringar ochsysselsättningsökningar som enligt den kommunala planeringen kan tidigareläggas. Genomen systematisk analys av den lokala arbetsmarknaden, genom en sysselsättningsinrikladverksamhetsplanering och genom en förutseende beredskapsplanering kan kommunenmedverka lill förbättrade sysselsättningsmöjligheter för dess invånare. Dennaverksamhet bör bedrivas i samarbete med bl. a. den statligaarbetsmarknadspolitiken. Detta kan i ökad utsträckning ske pä lokal nivå genom distriktsartietsnämnderna,som inrättas frän . Liksomkommunerna bör landstingen använda sin budget för att främja sysselsättningen.Landstingens ekonomiska långtidsplanering (LKELP) innehåller redan nu uppgifterom sysselsättningen i landstingens egna verksamheter. Som flera landstingpåpekat i remissbehandlingen bör LKELP emellertid kompletteras med redovisningav vilka investeringar och sysselsättningsökningar som kan tidigareläggas.Detta utvecklingsarbete med LKELP bör samordnas med de utbyggnader av KELP somjag har angett i det föregående. Prop.1975/76:211 294 9.8.3Statlig sysselsättningsplanering på länsnivå Deenskilda kommunernas behov och önskemål skall vägas samman med moisvarandebehov och önskemål inom andra kommuner. Pä länsnivå skall det också ske ensamordning av dessa krav med de riktlinjer som riksdag och regering har bestämtoch med de resurser som har ställts till förfogande. Det betyder attverksamheten på länsnivå spelar en avgörande roll i planeringen. Huvuddelenav den statliga sysselsättningsplaneringen pä länsnivån bedrivs avlänsstyrelser och länsarbetsnämnder. Ansvaret för den långsiktiga planeringenåvilar länsstyrelserna bl. a, genom länsplaneringen. De mer närliggandeproblemen mäste lösas genom åtgärder som länsarbetsnämnderna ansvarar för.Länsarbetsnämnderna har att svara för den planering som sker i anslutningdärtill. För planeringen på medellång sikt har både länsstyrelser ochlänsarbetsnämnder ett ansvar. Planeringen ställer krav pä samarbete mellandessa bägge statliga länsorgan, Denframtida länsplaneringens utformning har ingående behandlats i rapportenPolitik för regional balans, bl. a, mot bakgrund av de ökadesysselsättningspolitiska ambitionerna.