prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — Erfarenheterna från olika håll, ävenfrån de andra nordiska länderna, talar för att principen är olämplig.Uppenbarligen bör reglerna om dröjsmålsränta vara konstruerade på sådant sättatt de så långt möjligt gör det obehövligt att gå lill domslol. Utredningensbetänkande bygger på de synpunkter som har anförls. I betänkandet föreslåsatt de allmänna bestämmelserna i 9 kap. 10 § HB och 6 § första stycketskuldebrevslagen ersätts av en särskild räntelag, som skall vara generellttillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område såvitt inle annatär avtalat eller särskilt föreskrivet i annan lagstiftning. Lagen behandlarhuvudsakligen frågan om ränta sedan gäldenären har försuttit betalningstiden,dvs. från vilken lidpunkt och efter vilken räntefot dröjsmålsränta skall ulgå.Däremot innehåller lagen inte någon allmän regel om ränta på fordran som ännuinte är förfallen. Här förutsätts att den hittillsvarande principen i 9 kap. 10§ HB alltjämt skall gälla, dvs. ränta ulgår endasl i den mån det har avtalatseller följer av lag. Ifråga om den tidpunkt då dröjsmålsränta skall börja ulgå görs iutredningsförslaget liksom en skillnad mellan fordringar med bestämdförfallodag och fordringar där förfallotiden har lämnats obestämd. Ärförfallodagen bestämd i förväg, börjar ränta på samma sätt som f.n. alt utgåomedelbart från denna dag. 1 annat fall börjar räntan ulgå efler detall borgenären har avsänt räkning eller på annat sätt framställt krav påbetalning. En särskild ränleregel föreslås för det fall att redan erlagdbetalning går åter på grund av atl avtal hävs lill följd avbetalningsmottagarens kontraktsbrott e. d. Utredningen använder om detta slagsränta benämningen avkaslningsränla. Både dröjsmålsräntan och avkastningsräntanskall enligl förslaget slå i viss relation till det av fastställdadiskontot. Ianslutning till förslaget till räntelag föreslår utredningen ändringar i åtskilligaräntebestämmelser i lagar på del förmögenhetsrätlsliga området. Vissa reglerorn ränta lämnas dock oförändrade. Utredningensförslag har vid remissbehandlingen fåll etl positivt mottagande.Remissinsianserna anser över lag atl förslagel är väl lämpat alt läggas tillgrund för lagstiftning. Jag delar denna bedömning. En lagstiftning bör alltsåkomma till stånd i enlighet med de principer som ulredningen har dragit upp. Decenirala reglerna om 6 1975. 1 saml Nr 102 räntabör i enlighet med utredningsförslaget tas in i en särskild räntelag. Jagämnar i del följande närmare gå in på de olika delfrågorna. Redan här vill jagemellertid ta upp ett särskilt spörsmål som har berörts underremissbehandlingen, nämligen frågan om bestämmelserna om ränta bör vara heltoch hållet dispositiva eller om det i något avseende behövs tvingande regler. Ulredningenhar som nämnts föreslagit atl räntelagen skall vara disposiliv. Deltakritiseras av och konsumentombudsmannen (KO). Båda instansernamenar alt del kan behövas tvingande regler lill skydd för oberättigaderäntekrav gentemot konsumenterna. Verket anser all de föreslagna reglerna iräntelagen bör göras tvingande på så sätt atl högre ränta än som anges i lageninle får tas ut. KO finner det angelägel alt frågor som berör räntor påkonsumentområdet snarasl blir föremål för närmare överväganden. Ävenjag anser alt behovet av skyddsregler på ränteområdet måste allvarligtövervägas. De hittillsvarande reglerna om ränta bygger, liksom dentraditionella förmögenhetsrätten över huvud laget, på del synsättet atlavtalsparterna är jämbördiga och all de har lika goda förutsättningar alt tatill vara sina intressen. I verkligheten förhåller del sig dock annorlunda. Näravtal skall slutas mellan näringsidkare och konsumenter befinner sigkonsumenlerna mestadels i underläge, med små möjligheler all påverkaavialsinnehållel. Delta gör del motiverat atl ingripa med särskilda ålgärdertill skydd för konsumenterna. Statsmakterna har också under senare årgenomfört åtskilliga lagar som är avsedda alt stärka konsumenternas slällning.Till de lagar som har tillkommit på förmögenhetsrättens område hör lagen(1971:238) om hemförsäljning m.m. och konsumeniköplagen (1973:887), som bådainnehåller tvingande regler lill konsumenternas förmån. Av än större betydelseär lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, som ger KO ochmarknadsdomstolen möjlighet all inskrida mol avtalsvillkor som är oskäliga motkonsumenlerna. Omman i enlighet med ulredningens förslag gör de nya reglerna om ränta helt ochhållet dispositiva, finns det en risk för att vissa näringsidkare i sina avtallar in beslämmelser om högre ränta än som följer av lagreglerna. Räntan kan pådelta sätt komma atl överstiga vad som kan anses skäligt mol konsumenlerna.Från den synpunkten kan det övervägas alt införa vissa inskränkningar iavtalsfriheten på ränleområdel. Beaktas bör emellertid all frågan omdröjsmälsräntans höjd ofla får begränsad betydelse. Den dröjsmålsränla som kankomma all utgå vid vanliga kontantköp lorde sålunda sällan uppgå till någrastora belopp, även om räntan skulle beräknas efter elt högre procenttal än somföljer av lagreglerna. Slörre dröjsmålsräntebelopp kan däremot förekomma ikredilköpssammanhang, dvs. när köparen dröjer med atl fullgöra en ellerflera avbetalningar e.d. Vid kreditköp torde emellertid den ränta som beräknasför tiden innan betalning förfaller och som avspeglas i priset vara av störrebetydelse för den enskilde konsumenten. Även i fall då en konsument tar upp eltlån hos bank eller annan kreditinrättning är det uppenbarligen räntan underlånels löplid som är av störst betydelse. Dröjsmålsräntan brukar endasl mednågon procentenhet översliga den ränta som ulgår före förfallodagen. Frågor som hänger sammanmed kreditköp utreds f.n. av kredilköpkommitlén. Enligl utredningsdirektivenåligger det kommiltén all bl.a. söka åsladkomma elt förbättrat skydd förkonsumenterna när del gäller avbelalningsköp och andra former av kreditköp.Uppenbarligen bör man inte föregripa de förslag som kommittén kan komma alllägga fram. Jag finner därför inle anledning all nu föreslå några regler omskydd för konsumenlerna mol oskäliga räntor på kredilköpsområdet. När det sedan gällerbankerna är det uppenbart atl man inle i delta sammanhang kan införa någratvingande beslämmelser om högsta ränta på löpande krediter. Inte heller finnerjag anledning all föreslå regler om högsta dröjsmålsränta för bankernas del.Jag förutsätter all konsumenternas intressen i dessa avseenden tas lill vara ibehövlig utsträckning genom bankinspektionens tillsynsverksamhet. I den mån del finns behovav skydd mol oskäliga ränlekrav utanför bankområdel kan ett sådant skydd i storulslräckning åstadkommas med hjälp av avtalsvillkorslagen. Redan nu har KO ochmarknadsdomstolen möjlighet all med slöd av lagen ingripa mol räntevillkor isåväl standardavtal som individuella avtal och meddela förbud mol vidareanvändning av sådana villkor som är oskäliga gentemot konsumenlerna. En fastaregrund för KO:s och verksamhet i delta avseende kommeruppenbarligen atl skapas, om den nu ifrågavarande räntelagen genomförs. Även omlagens regler i sin helhet görs disposiliva, är det sålunda klart atl räntevillkorsom ej obetydligt avviker från lagen ofta måsle kunna stämplas som oskäliga. Etl ytterligare skydd förkonsumenlerna kan åstadkommas, om man, som har föreslagils avgeneralklausululredningen i belänkandet SOU 1974:83, vidgar möjlighelerna fördomslol atl jämka oskäliga avtalsvillkor eller lämna sådana villkor ulanavseende. förslag är f.n. föremål förremissbehandling, och jag räknar med att proposition på grundval av förslagetskall kunna läggas fram . Medhänsyn till vad jag nu har sagt finner jag del inle påkallat alt av hänsyn lillkonsumentintressena i detta sammanhang införa tvingande regler om ränta. Islällel bör, som ulredningen har föreslagil, de nu aktuella räntebestämmelsernagöras disposiliva, dvs. de bör gälla i den mån annat inte är avtalat ellersärskilt föreskrivet. Jagvill i delta sammanhang också påpeka all, i de fall då en näringsidkareframställer krav på betalning mot konsument eller annan, så blir i stor utsträckningreglerna om god inkassosed i inkassolagen (1974:182) tillämpliga. Vidarekommer verksamheten all falla under datainspektionens tillsyn. Jag återkommertill inkassolagens regler i det följande. Avslutningsvis vill jagefler samråd med chefen för beröra frågan om statligamyndigheters uttag av dröjsmålsränta. Räntelagen är i och för sig tillämplig påstatliga myndigheter och andra statliga organ. Del är angelägel alt myndigheternatillser atl räntelagens regler beaktas i samband med avtal som de träffar. Omdet emellertid i vissa fall framstår som oförmånligt för staten all la uldröjsmålsränta - av administrativa eller ekonomiska skäl - bör myndigheternakunna avstå från dröjsmålsränlan. Genom räntelagens disposiliva karaktär finnsvidare utrymme för en individuell ränleberäkning mot bakgrund av de särskildaförhållanden som kan råda för de olika myndigheternas verksamhet. Den närmareregleringen av hithörande frågor bör ombesörjas av riksrevisionsverkel. Detankommer på regeringen atl meddela de närmare föreskrifterna om detla och omomfattningen av räntelagens tillämpning hos myndigheterna. 6.2.1Utgångspunkt för beräkning av dröjsmålsränta Somtidigare nämnts gör man i gällande rätt skillnad mellan del fallet atl enfordran har bestämd förfallodag och fall då förfallodagen inte är bestämd iförväg. Vid bestämd förfallodag börjar dröjsmålsränta ulgå , medandet annars krävs all gäldenären delges stämning lill domslol för atldröjsmålsränla skall börja utgå. Enligtulredningen bör man behålla den hittillsvarande uppdelningen mellan fordringarsom har bestämd förfallodag och övriga fordringar. Vad utredningen sålundaföreslagil har godtagits under remissbehandlingen. Även jag anser alt de nyaräntebestämmelserna bör bygga på den angivna uppdelningen. Om förfallodagenär bestämd i förväg, kan gäldenären antas vara beredd atl betala den dagen ochföljaktligen då ha medel tillgängliga för betalning. Om däremot skuldenförfaller lill betalning vid anfordran eller annars somgäldenären inle kände i förväg, kan han inle på samma säll antas ha medel lillsill förfogande, utan han kan behöva på sig för all kunna belala. Ipraktiken är del också vanligt vid betalning av räkningar för levererade varoro.d. all gäldenären har rält lill en räntefri betalningsfrist. Principenbör alltså även i fortsättningen vara att om en fordrans förfallodagär bestämd i förväg, så utgår dröjsmålsränla från förfallodagen, medan dröjsmålsränlani annal fall ulgår först från en senare tidpunkt. Vidbestämmande av utgångspunkten för dröjsmålsränta i fall då förfallodagen ärobestämd uppstår försl frågan om man bör behålla del hittillsvarande kravet påatl gäldenären skall delges stämning. Ulredningen kritiserar denna princip ochmenar atl även en borgenär som har elt fullt berättigat krav ofla måste dra sigför alt gå till domstol med en fordran. Borgenären kommer därmed atl lida enoersall ränteförlust ända fram till den lidpunkt då betalning till slut skergodvilligt eller han trots alll ändå finner sig föranlåten all stämma. A andrasidan anser ulredningen att det inle heller är lämpligl om borgenären ser sigföranlåten atl stämma bara för alt säkra sin räll till ränta. Enligt ulredningensmening bör rättsreglerna så långt möjligl fungera så att de gör det obehövligtall gå till domslol. Medhänsyn lill del anförda anser ulredningen all man i den nya lagstiftningen börgå ifrån principen om stämning som ulgångspunkl för dröjsmålsränla. Dennauppfattning har allmänt godtagits under remissbehandlingen. Också jag anser bör välja en annan princip. Vidsina överväganden av vilken ulgångspunkl som bör väljas i förevarande fall harulredningen funnil del lämpligt atl anknyta lill praxis vid utsändande avräkningar för levererade varor. 1 sådana fall får gäldenären ofla åtnjuta enräntefri betalningsfrist från räkningens datum. Ulredningenföreslår sålunda all vid fordringar ulan bestämd förfallodag ränta skall börjaulgå efler del all krav skedde. För all etl krav skall få dennaverkan anser ulredningen dock atl borgenären i samband med kravet skall upplysagäldenären om skyldigheten atl utge ränta. Däremot anser ulredningen inle altkrav nödvändigtvis måsle ske skriftligen. För del fall all gäldenären inleskulle få del av borgenärens krav inom ireltiodagarsfristen föreslårulredningen en undanlagsregel om all gäldenären aldrig är skyldig alt erläggaränta för lid innan han har fått del av kravet. Vadulredningen sålunda föreslagit har i allmänhet godtagils underremissbehandlingen. Några instanser, däribland företrädare förkonsumentintressen, anser dock all ireltiodagarsfristen bör räknas från del altgäldenären mottog kravel. Vidare menar några remissinstanser atl krav alltidbör ske skriftligen för alt ränta skall börja ulgå. På något håll anser manockså atl borgenären bör vara skyldig all i kravel ange räntans höjd. Förmin del finner jag alt en treltiodagarsfrisl får anses utgöra en lämplig avvägningmellan borgenärens och gäldenärens intressen. Den tid som gäldenären härmed fårpå sig för all verkställa betalning torde normall vara tillräcklig. Samlidigl lorde den ränteförlust som 1975: 102 86 borgenärenkan komma all göra genom en sådan frist i de flesla fall bli av ringabetydelse. För återstående fall, t.ex. när del är fråga om fordringar på myckelslora belopp, lorde borgenären ofla kunna begagna sig av utvägen all träffaavtal om en annan utgångspunkt för ränteberäkningen. Avtal kan givelvisanvändas även i andra fall då parterna vill atl ränta skall börja ulgå än som följer av lagen. Vid kontokurantförhållanden kan parternasålunda avtala att ränta i enlighet med nuvarande praxis skall räknas omedelbartfrån fordringens uppkomst, utan avseende vid all förfallodagen ännu inte harinträtt. Jag återkommer lill frågor om kontokurantförhållanden ispecialmotiveringen. Från gäldenärens synpunkttalar uppenbarligen vissa skäl för atl man räknar tretliodagarsfristen från dendag då gäldenären mottog kravet i stället för från kravels avlämnande. Bl.a.uppnår man då bättre garantier för att gäldenären verkligen får erforderlig tidför alt verkställa betalning. En sådan regel skulle emellertid medföra avsevärdapraktiska svårigheter med hänsyn lill atl del får anses ankomma på borgenärenatt visa från vilken tidpunkt ireltiodagarsfristen löper. Som ulredningen harframhållit kan del i många fall vara omöjligt atl styrka när en gäldenär harmottagit ell vanligt brev som har avsänts med poslen. Borgenären skulle därförtvingas använda sig av etl syslem med mottagningsbevis e.d. Ett generelltanvändande av ell sådant syslem skulle dock vara opraktiskt för båda parter. Enregel om motlagningslillfället som utgångspunkt skulle också avvika från denpraxis som f.n. allmänt gäller vid utsändande av räkningar och som innebär allbetalningsfristen löper från räkningens datum. Givelviskan det ibland också vara svårt alt exakt fastställa när elt kravbrev haravsänts. Dateringen av själva räkningen torde dock i många fall ge tillräckligledning. I händelse av tvist lorde det få ankomma på borgenären alt styrka närhan har avsänt räkningen. Denföreslagna utgångspunkten för ireltiodagarsfristen har också den nackdelen förgäldenären atl förseningar i postgången går ul över honom, så atlbetalningsfristen i så fall förkortas. 1 allmänhet lorde emellertid brev kommafram inom sådan lid atl gäldenären får tillräcklig tid för atl verkställabetalning, även om ireltiodagarsfristen räknas från avsändandet. Skulle detundanlagsvis inträffa en mycket betydande försening i postgången, kan manlillgodose gäldenärens intressen genom en undanlagsregel av den typ somulredningen har föreslagil. Jag återkommer strax lill denna regel. Beaktasbör också atl gäldenären kan befinna sig på resa e.d. och all han lill följddärav myckel sent får del av borgenärens krav. Enligl min mening bör detta dockinte gå ut över borgenären så atl utgångspunkten för ränleberäkningenförskjuls. Medhänsyn till vad jag nu har anfört anser jag alt dröjsmålsränta vid fordringarutan bestämd förfallotid i princip skall börja utgå efter det attborgenären har framställt krav på betalning. Som utredningen har föreslagit börborgenären därjämte, för all ränta skall börja utgå, vara skyldig att i sambandmed kravet erinra gäldenären om ränlepåföljden. En sådan regel kan visserligensynas onödig i affärsmässiga förhållanden, där det ofta torde vara uppenbartför båda parter alt ränta normalt skall utgå vid utebliven betalning. Dennainvändning väger dock enligt min mening mindre tungt, jämfört med intresset avatt så långt möjligl undvika atl gäldenären lider en rättsförlust genomförbiseende av skyldigheten att utge ränta. Givetvis kan det övervägasatt, som har föreslagils under remissbehandlingen, föreskriva all krav alltidskall ske skriftligen. Onekligen skulle man med en sådan regel undanröja vissaav de bevissvårigheler som kan uppkomma om även muntliga krav godtas. Meningenär emellertid att de nya räntebestämmelserna skall kunna tillämpas i etl stortantal olikartade fall. Situationer måste då kunna uppstå när del framstår somen hell onödig komplikation att krav skall framställas skriftligen. Liksomulredningen anser jag därför alt räntelagen inle bör innehålla en sådanformföreskrift. Intresset av atl förfarandet blir så okomplicerat som möjliglgör alt jag inle heller vill förorda en skyldighet för borgenären all alllidlämna upplysning om räntans höjd. Jag vill emellertid påpekaalt om elt krav ingår som etl led i yrkesmässigt bedriven inkassoverksamhet, såkommer del att omfattas av inkassolagens beslämmelser. 1 så fall gäller enligt5 § inkassolagen att kravet måste framställas skriftligen. Vidare följer avsamma paragraf atl, om kravel avser ränta, så skall särskilt anges räntesats,det belopp på vilkel räntan beräknas och den lid ränteanspråket avser. Som jag nämnde finnsdet skäl att i räntelagen föra in etl undanlag från huvudregeln om utgångspunktför dröjsmålsränta i fall då en fordran har obestämd förfallotid.Undantagsbestämmelsen bör i enlighet med utredningsförslaget ges det innehålletalt gäldenären inle är skyldig alt erlägga dröjsmålsränta för tid innan han harfått del av borgenärens krav. Bestämmelsen blir tillämplig när gäldenären lillföljd av försenad postgång e.d. inle har kunnat få del av kravel inomtretliodagarsfristen. Det får anses ankomma på gäldenären att göra sannoliktatt han inte har fått del av kravet . Denu behandlade reglerna om utgångspunkt för dröjsmålsränta kompletteras iutredningens lagförslag av en beslämmelse om all ränta på förfallen fordranalllid ulgår senast från det atl gäldenären delges stämning resp. ansökan omlagsökning eller betalningsföreläggande. Denna beslämmelse har godtagits underremissbehandlingen. Även jag anser atl en sådan beslämmelse bör införas. Ipraktiken torde dock bestämmelsen sällan komma att tillämpas, efiersom deltorde vara sällsyntatl stämning eller motsvarande uttas och delges gäldenären utan alt borgenärendessförinnan har varil i kontakt med honom för atl försöka få godvilligbetalning till stånd och viss lid har förflutit därefter. Jag vill också erinraom alt del i inkassolagen (6 §) föreskrivs att rättslig åtgärd med anledning avfordran inte får vidtas förrän gäldenären har tillställts krav som avses i 5 §inkassolagen och den tidsfrist för betalning som angetts i kravet har löpt ut. Dröjsmålsräntansuppgift är framför allt att tjäna som påtryckningsmedel mol gäldenären, dvs.bidra lill atl han betalar fordringen i rätt lid. Som ulredningen harframhållit är dock räntan givelvis inte den enda faktor som inverkar på fråganhuruvida betalning sker i rätt lid eller efler dröjsmål. Bl.a. har effektivakravrutiner hos företag och andra borgenärer stor betydelse. Dröjsmålsräntanhar emellertid, förutsatt all den är tillräckligt hög, den fördelen att den kanverka som elt automatiskt påtryckningsmedel mot gäldenären. Borgenären behöverdå inle lita till andra meloder som är arbetskrävande och som det av olika skälkan vara önskvärt atl undvika. Vid bestämmandel avdröjsmålsräntans höjd är det enligl utredningen i huvudsak tre kriterier sombör vara avgörande. För del första bör dröjsmålsränlan inte vara så låg all delför gäldenären framstår som lönsammare all belala efler än på förfallodagen.Härav följer atl dröjsmålsränlan bör vara högre än placeringsränta ellerupplåningsränta på samma risknivå. För det andra bör den legala dröjsmålsränlaninte vara så låg all en gäldenär i belalningssvårigheler prioriterarbetalningen av de fordringar som har en avtalad dröjsmålsränla framför demvilkas räntefot bestäms av lagen. Delta leder lill atl den legala räntan inlebör vara nämnvärt lägre än den ränta som avtalas efter marknadsmässiga grunder.Slutligen anser utredningen all dröjsmålsräntan bör vara tillräckligt hög föralt även ge borgenären viss kompensation för de särskilda olägenheter som hanlider genom atl inte få betalt i rält tid. Vadulredningen sålunda anfört om de riktlinjer som bör vara vägledande när manbeslämmer dröjsmälsräntans höjd har inle mött någon erinran underremissbehandlingen. Inle heller jag har något alt invända mol vad ulredningenhar anförl i denna del. Viddet närmare bestämmandet av ränlehöjden uppkommer försl spörsmålet om man skallbehålla del nuvarande systemet med två olika nivåer för dröjsmålsräntan, en därförfallodagen är bestämd i förväg ochen annan där dagen inle är bestämd. Enligt utredningens mening finns det intenågra skäl för alt behålla denna skillnad. Liksom remissinstanserna ansluterjag mig lill denna bedömning. Räntefoten bör alltså vara densamma i båda deangivna fallen. Nästafråga rör lämpligheten av all man, som är fallet, direki i lagen anger enfast räntefot. Som utredningen har påpekat kan lill förmån för en sådan regelanföras all den är lältillämpad. Utredningen anser emellertid alt det av andraskäl är olämpligt att räntelagen anger en fast räntefot. I stället bördröjsmålsränlan anpassas efler del rådande ränteläget, som ibland kan växlaavsevärt. Ulredningen har i det sammanhanget övervägt om anknytningen tillrådande ränteläge bör ske på det sättet att administrativ myndighet skall fåtill uppgift att meddela bestämmelser om räntefoten eller om man i slällel böranknyta till diskonto eller någon liknande måttstock. Ulredningenhar stannat för alt föreslå atl man knyter räntan till diskonto. Förslagetom en anknytning till diskontot har godtagits av samtliga remissinstanser. Ävenjag finner detta vara en lämplig lösning. Som utredningen framhållit harriksbankens diskonto alltmer fåll lill uppgift att vara en regulator förränteläget, så att olika räntesatser på skilda nivåer fortlöpande anpassas lilldiskontot. Denna uppgift kan diskontot uppenbarligen fullgöra också på detspecialområde som dröjsmålsränlan utgör. Ändringar i diskontot blir snabbikända, och del föreligger inga svårigheter all vid varje särskild lidpunktförvissa sig om vilkel diskonto som gäller. Medhänsyn lill det sagda förordar jag en lagregel enligl vilken dröjsmålsräntanskall slå i viss relation lill diskonto. När det sedan gällerfrågan hur slor skillnaden mellan räntan och diskontot bör vara har ulredningenkommil fram lill alt diskontot ökal leder lill enlämplig dröjsmålsränla. Detta förslag tillstyrks eller lämnas ulan erinran avde flesta remissinstanserna. På några håll förordar man dock etl högre tilläggtill diskontot än utredningen har föreslagil, medan en remissinstans anser alltillägget bör vara något lägre. Föregen del anser jag alt den räntenivå som utredningen har föreslagil utgör enlämplig avvägning. Genom all räntenivån enligt förslaget något kommer atlöverstiga den ränta som är vanlig vid exempelvis checkkrediler, tillgodosesönskemålet alt dröjsmålsräntan bör verka som påtryckningsmedel. Även i övrigttorde förslaget tillgodose de synpunkter som i det föregående har anförls närdet gäller dröjsmålsräntans höjd. Jag förordar alltså atl dröjsmålsränlan ilagen sätts vid en nivå som motsvarar diskonto med etl tillägg . Med det diskonto vi har f.n., dvs.