prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Också enligt min mening skulle den nu diskuterade utvidgningen avvårdslöshetsparagrafen leda för långt. Jag tänker här särskilt på att varjefortsättande av en tillfälligtvis förlustbringande rörelse i och för sig skullekunna sägas vara förenad med en mer eller mindre påtaglig fara för att rörelsensenare kan komma på obestånd. Utöver vad som följer av det förut anförda bör i 11kap. 1 och 3 §§ BrB företas vissa redaktionella jämkningar med hänsyn tillackordslagen (1970: 847). Närdet gäller mannamån mot borgenärer föreskrivs f. n. i 11 kap. 4 § förstastycket BrB straffansvar för gäldenär som, då konkurs är förestående, betalareller ställer säkerhet för borgenärs fordran eller vidtar annan sådan åtgärdoch därigenom avsevärt förringar övriga borgenärers rätt. Detsamma gäller ombokföringsskyldig gäldenär förfar på detta sätt, trots att han enligt godköpmanssed uppenbarligen hade bort inställa sina betalningar. I andra stycketav paragrafen finns 1975/76: 82 37 ensärskild straffbestämmelse som avser det fallet att en gäldenär i hemlighet lämnareller utlovar betalning eller annan förmån för att främja ackord. Mannamånsbestämmelsenfördes över från strafflagen tiU BrB utan ändring i sak. Föredragandedepartementschefen uttalade därvid (prop. 1962: 10 s. B 208) att bestämmelsenvisserligen inte var fullt tillfredsställande avfattad men att han i detsammanhanget likväl inte var beredd lägga fram något förslag till ändring. Vadsom beträffande kriminaliseringens nuvarande omfattning framför allt har väcktkritik är att straffansvar kan komma i fråga också vid betalning av förfallenskuld med vanliga betalningsmedel. Bestämmelsenom straff för mannamån har nära samband med konkurslagens föreskrifter omåtervinning och fyller i viss mån samma funktion som dessa, nämligen attmotverka att en konkursmässig gäldenär gynnar någon av sina borgenärer på deövrigas bekostnad. Som förut berörts har återvinningsreglerna i samband med enpartiell revision av konkurslagen blivit föremål för en genomgripandeomarbetning genom vilken reglernas tillämpningsområde har vidgats avsevärt. Utvidgningenhar åstadkommits bl. a. genom att vissa svårbevisade subjektiva rekvisit harutmönstrats och genom en allmän förlängning av återvinningsfristerna, dvs. detidrymder i förhållande till konkursansökan e. d. inom vilka en transaktionskall ha företagits för att återvinning skall kunna ske. De sålunda vidgademöjlighetema till återvinning träffar i särskilt hög grad sådana personer somkan betecknas som närstående till gäldenären. Bland nyheterna märks vidare attbetalningar av förfallna skatter o. d. samt familjerättsliga underhållsbidragnormalt är undantagna från återvinning. En ordinär betalning kan enligt de nyareglerna återvinnas bara om den innebär att en borgenär på otillbörligt sätthar gynnats framför de andra. I promemorian föreslås under beaktande bl. a. av denya återvinningsreglerna vissa ändringar i mannamånsbestämmelsen. Enutgångspunkt för förslagen är att det kriminaliserade området bör vara snävareän rekvisiten för återvinning. I promemorian framhålls i detta hänseende attvarje förfarande som civilrättsligt kan medföra rätt till återvinning inte kanbeläggas med straff. Till den nu angivna utgångspunkten har de remissinstansersom närmare gått in på ämnet uttalat sin anslutning. Promemorieförslagetinnebär att kriminaliseringen begränsas till fall då den aktuella åtgärden tillförmån för viss borgenär framstår som otillbörlig. Från det kriminaliseradeområdet undantas enligt förslaget i princip betalning av förfallen skuld medvanliga betalningsmedel. Som exempel på åtgärder som kan framstå somotillbörligt gynnande av viss borgenär nämns i promemorian betalning av skuldmed annat än vanliga betalningsmedel eller samt överlämnande avsäkerhet för skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad. 1975/76: 82 38 skallanses ha skett är enligt promemorian den formellt tillämpligaförfallodagen inte utan vidare avgörande. Om borgenären har betingat sig uppsägningsrättmed anledning av gäldenärens obestånd blir enlijiit förslaget en på gmnd avsådan uppsägning gjord betalning att anse som förtida, om det i realiteten haravsetts att längre kredit skulle gälla. Slutiigen föreslås i promemorian atttidsrekvisitet i mannamåns-paragrafen utformas så att straffansvar skall kunnainträda i första hand när gäldenären för åtgärden var påobestånd men också när så inte var fallet men en uppenbar fara förelåg för atthan skulle komma på obestånd. I enlighet med det anförda föreslås i promemorianatt första stycket av marmamånsparagrafen skall få det innehållet att gäldenärsom, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuldmed annat än vanliga betalningsmedel eller eller överlämna säkerhetför skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad eller genom att vidtaannan sådan åtgärd skall dömas för mannamån mot borgenärer, om åtgärdenavsevärt förringar övriga borgenärers rätt. Detsamma skall enligt förslagetgälla, om gäldenären vid tiden för åtgärden inte är på obestånd men uppenbarfara föreligger för att han skall komma på obestånd. När det först gäller den föreslagna begränsningenav kriminaliseringen till de fall då den aktuella rättshandlingen innebär eltotillbörligt gyrmande av borgenär, anser jag liksom remissinstanserna attförslaget i denna del är ändamålsenligt. Som RÅ har anfört fyllerotillbörlighetsbegreppet den funktionen att det ger en allmän norm för detransaktioner som skall anses straffbara. Det innebär vidare en anpassning tillden terminologi som används i de nya återvinningsreglerna i konkurslagen (jfr30 § konkurslagen). Jag förordar alltså att promemorieförslaget genomförs pådenna punkt. Förslaget i promemorian att betalning av förfallenskuld med vanliga betalningsmedel i princip skall lämnas utanför det straffbaraområdet har tUlstyrkts eUer lämnats utan erinran av det helt övervägandeantalet remissinstanser. Flera instanser har därvid understmkit att en ändringpå denna punkt är välmotiverad. Från några håll har den nuvarandekriminaliseringen i förevarande hänseende t. o. m. beskrivits som orimligeller stötande. Ett par instanser har emellertid ställt sig kritiska tillförslaget och framhållit att sådana betalningar som det här är fråga omvisserligen i allmänhet inte framstår som straffvärda men att det förekommerfall då ett straffansvar är befogat. Liksom flertalet remissinstanser anser jag att detär angeläget att man vid en översyn av mannamånsparagrafen åstadkommer en ordningsom innebär att kriminaliseringen inte träffar sådana betalningar som framstårsom ordinära. Det gäller här betalningar av förfallna skulder som avserexempelvis löner, avtalade amorteringar på lån eller avbetalnings- 1975/76: 82 39 köp,hyra, arrende eller insättning på checkräkningskredit. Även i andra fall när engäldenär på obestånd betalar en förfallen skuld på vanligt sätt äromständigheterna i regel sådana att ett straffansvar ter sig mindre motiverat.Det ligger i sakens natur att förhållandena närmast före ett konkursutbrottofta är mycket pressande för den som har ansvaret för utbetalningar.Påtryckningarna från borgenäremas sida är i detta läge starka, och risken föratt en felbedömning görs blir stor. Med hänsyn härtill och då de skärpningar avåtervinningsreglerna som har genomförts i motsvarande mån minskar borgenärernasbehov av det rättsskydd som ligger i mannamånsbestämmelsen i dess nuvarandeutformning talar enligt min mening beaktansvärda skäl för en lösning sominnebär att man tar bort straffansvaret generellt när det gäller betalning avförfallna skulder som sker på vanligt sätt. Som har påpekats av några remissinstanser kan detemellertid tänkas förekomma fall då en betalning av en förfallen skuld medvanliga betalningsmedel kan te sig så stötande att den i och för sig skulletyckas motivera en samhällsreaktion. Med hänsyn härtill kunde man visserligenöverväga en lösning som t. ex. skulle innebära att straffansvaret skulle ståkvar för sådana betalningar av förevarande slag som inte kan anses ordinära. Enlösning efter denna linje skulle emellertid enligt min mening leda till enalltför vag utformning av straffbestämmelsen och skapa svårigheter för denenskilde när det gäller att bedöma om en handling i det konkreta fallet ärstraffbar eller inte. Det torde vidare förhålla sig så att, i de fall av dennatyp som man verkligen vill komma åt på straffrättslig väg, omständigheternapraktiskt taget alltid är sådana att gäldenären kan fällas till ansvar förvårdslöshet mot borgenärer. Med beaktande av det nu anförda anser jag liksomdet helt övervägande antalet remissinstanser att det inte föreligger någrabetänkligheter mot att man i princip tar bort betalningar på vanligt sätt avförfallna skulder från mannamånsbestämmelsens tillämpningsområde. Jagåterkommer strax till de särskilda synpunkter som kan anläggas på vissa typerav förtida betalningar. Vid remissbehandlingen har bl. a. som i och för sig tillstyrkt förslaget i förevarandedel anmärkt att ett genomförande kan bidra till den effekten att en gäldenärsom är på obestånd kan finna det direkt angeläget att före ett konkursutbrottbetala förfaUna skatter och andra allmänna avgifter till förfång för övrigaborgenärer. Enligt förbundets mening bör med hänsyn härtill betalning avskatter och allmänna avgifter kunna angripas återvinningsvägen på samma sättsom andra betalningar. Frågan om möjligheten till återvinning av sådanabetalningar har emellertid som förut berörts efter ingåendeöverväganden fått den lösningen, att betalningar av skatter eller allmännaavgifter som avses i 1 § lagen (1971: 1072) om förmånsberättigadeskattefordringar m. m. generellt har undantagits från åter- 1975/76: 82 40 ,förutsatt att fordringen har varit förfallen till betalning (28 § konkurslageni dess lydelse efter ). Angående de skäl som har legat till gmndför deima lösning får jag hänvisa till vad jag anförde i prop. 1975: 6 s. 136.Det finns enligt min mening ingen anledning att ompröva denna fråga med hänsyntill den nu aktuella ändringen i mannamånsparagrafen. När det gäller den exemplifiering som enligtpromemorieförslaget ges på åtgärder som kan framstå som otillbörligt gynnandeav viss borgenär betalningav skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller i för tid samt överlämnande av ej betingad säkerhet har vid remissbehand lingen särskilt intresse knutits till begreppet betalning . Som förut har berörts avses enligt promemorian med förtida betalning inte bara betalning av skuld som ej är förfallen. Som betalning skall enligt förslaget också räknas bl. a. betalning som har skett efter det att borge nären har begagnat sig av en klausul som föreskriver omedelbar betal ning av ett löpande lån, om gäldenären har försummat ränte- eller avbe talning. På samma sätt bör enligt promemorian vidare bedömas att bor genären har vägrat förlängning av ett lån som klart har förutsatts skola förlängas för exempelvis i sänder, om inte något speciellt inträffar. Begreppet förtida betalning har sålunda enligt promemorie förslaget samma innebörd som i 35 § konkurslagen i dess lydelse efter (jfr prop. 1975: 6 s. 223 och 227). Förslaget har på denna punkt mötts av erinringarfrån bl. och Svenska sparbanksföreningen.Föreningarna påpekar att det i bankernas standardformulär i överensstämmelsemed de krav som ställs upp i banklagstiftningen till skydd för insättarnasmedel förekommerklausuler som ger banken rätt att påfordra omedelbar betalning av skuldebrev m. m. dels om gäldenären mte i behörig ordning fullgör sina förpliktelser på gmnd av skuldebrevet eller annan förbin delse med banken, dels också om enligt bankens prövning säkerheten för skuldebrevet eller annan gäldenärens förbindelse mot banken är betryggande eller risk eljest föreligger för att gäldenären inte kommer att fullgöra sina förbindelser i behörig ordning. Dessa regler om uppsäg ningsrätt skapar enligt föreningarna möjlighet för banken att förhandla om nya betalningsvillkor eller att vidta andra åtgärder för att om möj ligt undvika förlust. Även om betalning i de nu beskrivna situationerna skulle falla under mannamånsparagrafen i dess nuvarande lydelse, m.enar föreningarna att man vid en översyn av bestämmelsen över huvud taget bör avskilja sådana fall där gäldenären fullgör ett civilrättsligt giltigt åtagande som kan leda till betalningsdom och utmätning. Liknande syn punkter framförs av åtskilliga andra remissinstanser, däribland RÄ. Jag håUer för egen del med remissinstanserna om attpromemorians lösning att anknyta uttrycket betalning "" i straffbestämmelsentill motsvarande uttryck i 35 § konkurslagen skapar vissa problem. 1975/76: 82 41 serligeninnebär promemorieförslaget på denna punkt ingen utvidgning av det nuvarandestraffansvaret. Om man i enlighet med vad jag har förordat genomför enordning som innebär att betalning av förfallen skuld med vanligabetalningsmedel i princip lämnas utanför det straffbara området, ter det sigemellertid omotiverat att likväl behålla kriminaliseringen för sådana fall dåbetalning framtvingats enbart därför att borgenären har utnyttjat sinaavtalsenliga möjligheter att få en fordran att förfalla tidigare än som varavsett från början. Remissinstansemas önskemål tillgodoses, om man i lagrummetsom exempel på åtgärder, som kan framstå som otillbörliga i stället förbetalning "" anger "betalning av skuld som inte varförfallen". Härigenom uppnås också den fördelen att man konsekvent kanhålla fast vid principen att en betalningsåtgärd som direkt följer avcivilrättsliga regler och som kan tvingas fram på exekutiv väg inte träffas avkriminaliseringen. Detta utesluter naturligtvis inte att en betalning av detslag som här avses i förening med andra omständigheter kan medföra attgäldenären ådrar sig ansvar för vårdslöshet mot borgenärer. Som jag förut harberört torde i de verkligt straffvärda fallen förhållandena i allmänhet vara sådanaatt gäldenären kan fällas till ansvar för detta brott. Tidsrekvisiten i mannamånsparagrafen innebär f. n.att straffansvar kan komma i fråga dels när vid tiden för åtgärden konkurs är"förestående", dels också för bokföringsskyldig gäldenär närläget är sådant alt han enligt god köpmanssed uppenbarligen hade bort inställasina betalningar. Enligt promemorieförslaget blir i stället förutsättningamaför straffbarhet att gäldenären var på obestånd eller alternativt att vidtiden för åtgärden uppenbar fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Någon erinran mot att införa obestånd som enbrottsförutsättning i mannamånsparagrafen har inte gjorts vidremissbehandlingen. Även jag anser att det är ändamålsenligt att anknyta tilldetta begrepp i stället för de nuvarande rekvisiten att konkurs skall vara"förestående" eller att gäldenären "enligt god köpmansseduppenbarligen bort inställa sina betalningar". De senare bådabrottsförutsättningarna är nämligen till sin innebörd något ovissa. Även om enviss obestämdhet kan anses vidlåda också själva obeståndsbegreppet, får dettadock på ett helt annat sätt sin belysning av doktrin och praxis påkonkursrättens område. Det är också rent allmänt sett en fördel om man ikapitlet om gäldenärsbrott inte behöver laborera med alltför många olikabegrepp som avser att beskriva den ekonomiska ställning som gäldenären skallbefinna sig i för att straffansvar skall kunna komma i fråga. Införsobeståndsbegreppet i mannamånsparagrafen, synes det inte heller finnasanledning att skilja mellan bokföringsskyldig och icke bokföringsskyldiggäldenär. Jag vill i detta sammanhang erinra om att ett genomförande av deförslag som har lagts fram i prop. 1975: 104 innebär att praktiskt taget allanä- 1975/76: 82 42 ringsidkareblir bokföringsskyldiga och att skillnaden mellan bokföringsskyldiga och ickebokföringsskyldiga gäldenärer således blir mer uttunnad än förut. Mera tveksam ställer jag mig till tanken ipromemorieförslaget att även i mannamånsbestämmelsen införa ett rekvisit sominnebär att straffansvar kan inträda redan i fall när uppenbar fara föreliggerför att gäldenären skall komma på obestånd. Detta förslag har kritiserats avsamma instanser som vänt sig mot det förslag av motsvarande innebörd som harlagts fram i promemorian i fråga om oredlighet mot borgenärer. Enligt minmening har kritiken åtskilligt mera fog för sig när det gällermannamånsbestämmelsen. Det är här inte på samma sätt som i oredlighetsfallenfråga om gärningar av osedvanlig beskaffenhet som typiskt sett syftar till attberöva borgenärema deras rätt. Även om man genom en utvidgning avstraffansvaret enligt promemorieförslaget skulle kunna komma åt vissastraffvärda transaktioner, är det emellertid också sannolikt att en sådankriminalisering skulle komma att träffa förfaranden som utgör förhållandevisnormala inslag i kreditlivet. somtillstyrkt promemorieförsla-get när det gäller oredlighetsfallen men avstyrktdet på förevarande punkt har sålunda erinrat om den situationen att enleverantör som en förutsättning för fortsatta leveranser kräver säkerhet av enkund som har råkat i likviditetssvårigheter. Ett annat exempel som anförs äratt en bank fordrar ytterligare säkerhet för att bevilja en ökad kreditlimit,varvid den nya säkerheten kan komma att avse också tidigare utnyttjad kredit.Om man i enlighet med promemorieförslaget skulle kriminalisera sådana ochliknande förfaranden redan i det läget att uppenbar fara föreligger för attgäldenären skall komma på obestånd låt vara endast i fall då borgenärengynnas otillbörligt torde straffansvaret bli alltför långtgående. Man kaninte heller bortse från risken att man i vissa fall skulle klippa avmöjlighetema till rekonstruktion och sanering av gäldenärens verksamhet på etttidigare stadium än som är önskvärt. Mot bakgrund av det anförda är jag inteberedd att tillstyrka promemorieförslaget på denna punkt. Jag förordar i enlighet med det sagda atthuvudregeln i mannamånsparagrafen får det innehållet att straffansvar inträderför gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom attbetala skuld som ej är förfallen, betala med annat än sedvanliga betalningsmedeleller överlämna säkerhet som ej var betingad vid skuldens tillkomst eller genomatt vidta annan sådan åtgärd, fömtsatt att åtgärden avsevärt förringar andraborgenärers rätt. I ett remissyttrande föreslås en utvidgning avstraffansvaret vid bokföringsbrott. Denna fråga har emellertid helt nyligenbehandlats i den förut nämnda prop. 1975: 104 med förslag till ny bokföringslagm. (s. 198199). Det konstateras där att bokföringslagen får anses 1975/76: 82 43 varai tillfredsställande utsträckning sanktionerad genom de nuvarandeföreskrifterna i BrB och skattebrottslagen. Jag finner inte skäl till någotändrat ställningstagande på denna pimkt. De ändringar i BrB som jag här har förordat börträda i kraft . I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till lag om ändring i . Förslaget bör fogas till regeringsprotokollet idetta ärende som bilaga 2. 7 Specialmotivering 11 KÄP. Enligt första styckets gällande lydelse skall engäldenär som förstör eller genom gåva eller liknande åtgärd avhänder sigegendom av betydenhet och därigenom försätter sig på obestånd eller förvärrarsitt obestånd dömas för oredlighet mot borgenärer. Av skäl som har redovisatsi den allmänna motiveringen har stycket kompletterats med en andra mening somanger att en gäldenär skall dömas för oredlighet mot borgenärer även i detfallet att han genom sådant förfarande som avses i stycket framkallar fara föratt han skall komma på obestånd. Förtillämpning av andra meningen fömtsätts att gäldenärens förfarande är av sådantkvalificerat slag som anges i första meningen, dvs. att det avser förstörandeeller gåva eller annan liknande avhändelse av egendom av betydenhet. Somexempel på åtgärder som kan jämställas med gåva nämns i tidigare förarbeten bl.a. försäljning till underpris i benefikt syfte och ingående av förbindelse utanvederlag eller mot otillräckligt vederlag. Med anledning av vad överåklagareni har anfört vid remissbehandlingen vill jag särskilt framhålla attotillåten vinstutdelning i strid mot t. ex. aktiebolagslagens regler kan varaatt jämställa med gåva. Lagändringen ökar sålunda möjlighetema att komma tillrätta med olovlig vinstutdelning, som i det av regeringen framlagda förslagettill ny aktiebolagslag inte har straffbelagts särskilt (jfr prop. 1975:103 s.572 och 789). Ett annat exempel, som tas upp i departementspromemorian, ärbenefik överföring till pensionsstiftelse. Det bör här imderstrykas att bedömningen om enåtgärd har framkallat fara för obestånd skall ske med beaktande av gäldenärensekonomiska ställning och övriga omständigheter vid tiden för åtgärden i fråga.För att vara straffbar skall sålunda den aktuella transaktionen med ut- 1975/76: 82 44 gångsptmkti förhållandena framstå som ekonomiskt oförsvarlig.Förutsättningen för att efterföljande omständigheter skall få beaktas är alltsåatt de kunde fömtses vid tiden för transaktionen. För straffbarhet fömtsätts uppsåt som omfattar attåtgärden framkallar fara för obestånd. I andra stycket har gjorts en redaktionell ändringi syfte att anpassa terminologin till ackordslagen (1970: 847). Ändringen, sominnebär att "offentlig ackordsförhandling utan konkurs" byts ut mot"förhandling om offentligt ackord", överensstämmer med förslag avlagberedningen i betänkandet Utsökningsrätt XIII (SOU 1974: 55). I paragrafen har liksom vid 1 § andra stycketföreslagits en redaktionell ändring betingad av ackordslagen. Enligt den föreslagna avfattningen av förstastycket skall gäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenärgenom att betala skuld som inte är förfallen, betala med annat än sedvanligabetalningsmedel eller överlämna säkerhet som inte var betingad vid skuldenstillkomst eller genom att vidta annan sådan åtgärd dömas för mannamån motborgenärer, om åtgärden avsevärt förringar övriga borgenärers rätt.Departementsförslaget innebär vissa avvikelser i förhållande tillpromemorieförslaget. För att en betalning eller annan åtgärd till förmånför viss borgenär skall vara straffbar krävs enligt departementsförslaget tUlen början alt handlingen skall innebära ett otillbörligt gynnande av vissborgenär. Detta överensstämmer med vad som krävs för att en handling skallkunna återvinnas enligt 30 § konkurslagen i dess lydelse från den 1 juli 1975.Vid tolkningen av begreppet "otillbörlig" bör sålunda förarbetenatill detta lagrum kunna tjäna till vägledning (se prop. 1975: 6 s. 204 210). Iöverensstämmelse med vad som har framhållits där bör även en under vanligaförhållanden ordinär åtgärd ibland kunna anses utgöra en straffbarmannamånshandling, nämligen om situationen var så prekär att den i detaktuella fallet framstår som ett otillbörligt gynnande. Liksom f. n. är vidareen fömtsättning för straffbarhet att åtgärden avsevärt förringar övrigaborgenärers rätt. Som exempel på sådana åtgärder som avses kunna ledatill ansvar för mannamån nämns betalning av skuld som inte är förfallen,betalning med annat än sedvanliga betalningsmedel och överlämnande av säkerhetsom inte var betingad vid skuldens tillkomst. Det bör särskilt anmärkas attgenom uttrycket "skuld som ej är förfallen" förutsättningarna förstraffbarhet har gjorts snävare än förutsättningarna för återvinning enligt 35§ konkurslagen, där det talas om betalning av skuld "". Prop.1975/76: 82 45 Skillnadenbestår i att vid tillämpning av 35 § konkurslagen den formella förfallodageninte utan vidare är avgörande, medan så blir fallet enligt den föreslagnalydelsen av mannamånsparagrafen. Angående de skäl som ligger till grund för denföreslagna avfattningen i denna del får jag hänvisa till den allmännamotiveringen. Det bör framhållas att en åtgärd till förmån förviss borgenär av sådant slag som avses i de valda exemplen inte i alla lägenbehöver anses innebära ett otillbörligt gynnande.