prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — påpekar dock att de rationaliseringsvinster som kan görasgenom ytterligare reformer i fråga om de lindrigaste brottmålen generellt settmåste få en mera marginell effekt. På grund av vissa lokala förhållanden kandock en reform undantagsvis - t.ex. i storstadsområdena - ha betydandeintresse. Stockholmstingsrätt finner med hänsyn till läget i domstolen i fråga om bagatellmålenangeläget att partiella reformer ulan dröjsmål genomförs på grundval avbetänkandet. Förslaget synes tingsrätten i sina huvuddrag väl ägnat attmöjliggöra att resurserna särskilt i de större domstolarna ochåklagarmyndigheterna kan utnyttjas mera rationellt än nu utan att därmedrättssäkerheten äventyras. Situationen är åtminstone i Stockhomm sådan alt detinte bör anstå med effektiva åtgärder. Från tid till annan har förekommituttalanden av innebörd att den ena eller andra frågan endast är ettStockholmsproblem och att varsamhet därför bör iakttas innan reformer genomförsi syfte att komma till rätta med saken. Med anledning härav vill tingsrättenframhålla att domstolen svarar för ungefär en sjundedel av antalet 1975/76:148 128 avdömdamål i första instans. På brollmålssidan är andelen betydligt större. De frågorsom främst berör är därför av större betydelse allmänt settän vad den eventuella begränsningen till en enda domstol kan synas ge vidhanden. Dessutom förhåller det sig erfarenhetsmässigt ofta så att en svårighet,som först ger sig till känna i huvudstadsregionen, med tiden också medförproblem på andra håll i riket. Någraremissinsianser erinrar om att de rättsvårdande myndigheterna kan avlastas arbeiemed mindre brottmål även på annal sätt än genom regler om förenklad ochsummarisk handläggning. Möjligheten alt avkriminalisera brott bör enligl JKutnyttjas i mycket större utsträckning än som har skett. I första handfaller här i ögonen frekvenla brott som fylleri och parkeringsförseelser.Enligt JK:s mening råder bland svenska lagstiftare en stark övertro påfördelarna med en kriminalisering, JK anser alt det är en angelägen uppgift attbringa ned antalet straffbestämmelser lill en bråkdel av vad som finns ochatt vid ny lagstiftning noga överväga huruvida sanktioner av straffrätlslig naturverkligen behövs. Liknande synpunkter anförs av bl.a. Vissa remissinsianseranlägger en mer kritisk syn på de av utredningen föreslagna reformlinjerna.Sålunda menar hovrätten för att utredningen har fäst myckel slorvikt vid intresset av snabb målavverkning och alltför litet beaktat densäkerhet som består i att även ett obetydligt brottmål prövas av såväl åklagaresom domstol. Inom domstolsväsendet avgörs endast rena bötesmål av ensamdomare.Tingsnotarie får över huvud laget inte döma ensam. Al en ensam åklagare villemellertid utredningen anförtro inle endast prövningen huruvida brottsliggärning föreligger utan även såväl dess rubricering inom grupper av likartadebrott som avgörandet om brottet i det enskilda fallet skall vara bötesbrott.Även straffmälningen kommer att vila på åklagaren. Den föreslagna ordningen -utan efterföljande offentlig prövning av domstol - är enligt hovrätten ägnadalt inge betänkligheter med hänsyn till rättssäkerheten. Åtskilliga andraolägenheter följer med den föreslagna utvidgade tillämpningen. Hovrätten pekarpå att bedömningen av påföljdens art och straffmätningen lätt kan blischablonmässig och beroende av instruktioner och förebilder. Inom den storagruppen av brott med strafflatituden böter eller fängelse i högst sex månaderfinns vidare åtskilliga, ganska särpräglade brottstyper, som föga lämpar sigför summariskt avgörande, eftersom situationerna är så växlande och frekvensenav brotten så låg alt någon enhetlig praxis inte har utbildat sig. Särskiltinom specialslraffrätten förekommer inte heller sällan juridiska problem sominte alltid uppmärksammas förrän efter en grundlig penetration. Sådana problembeaktas lättare om åtal följs av domstolsprövning. Vissa brott är också Prop.1975/76:148 129 såkonstruerade att ett erkännande är av ringa värde utom i de klaraste fallen.Hovrätten framhåller slutligen att eftersom bötesbeloppet är fixerat kan entilltalad, för alt undgå en för honom obehaglig domstols-inställelse, frestasatt erkänna en gärning som han egentligen har velat bestrida. Delta är från rällssäkerhetssynpunklinte önskvärt. Mot bakgrund av det anförda kunde man tänka sig att avvisautredningens förslag, men av processekonomiska skäl och med hänsyn lill viktenav en skyndsam handläggning av brottmål tillstyrker hovrätten att katalogen i sirafföreläggandekungörelsenutökas med ett antal frekvenla brolt som lämpar sig för behandling i dennaordning. Enliknande inställning ges till känna av , som bl.a. menaratt medverkan av nämnd är av stor betydelse vid bestämmande av bötesstraff,i , och . framhåller bl.a. alt en översyn bör ske avstraffskalorna med indelning av vissa brott i svårhelsgrader, vari ringa fall endaslbestraffas med böter. Genom ett sådant förfarande kan en breddning av utrymmetåstadkommas under lagstiftarens kontroll. I motsats härtill kan vid ettgenomförande av betänkandets förslag befaras att utvecklingen eljest sker utandomstolarnas tillsyn som följd av en rättspraxis, vilken skulle kunna påverkasav i och för sig naturliga önskemål hos åklagarna alt i tveksamma fall hellre lillämpadet för dem kanske bekvämare förfarandet med slrafföreläggande än bringa brottinför domstol. Del kan nämligen enligl förbundet inte utan vidare tas för givetatt den restriktivitet beträffande strafförelägganden åklagarna tordeha iakttagit beträffande vissa brottstyper kommer alt bestå när det nyasystemet har tillämpats . Utredningensförslag om förenklad handläggning av mindre brottmål vinner i regelremissinstansernas gillande (se vidare under 5,5). 1 samband med behandlingenav förslaget i denna del lar flera remissinstanser upp frågan om en översyn av RB.JK framhåller alt RB inte är anpassad lill vår lid och att en översyn är myckelönskvärd. Alla ändringar som har skett har enligt JK förstört RB:ssystematik och tillkomsten av flera olika processrättsliga institut vid sidanav balken försvårar överblicken. Vad som behövs är enligt JK främsl ökademöjligheter att anpassa handläggningen till vad det enskilda målet kräver samten teknisk översyn av balken och tillhörande lagstiftning. Även Stockholmstingsrätt anser att tiden är inne för en samlad och mera omfattande översyn av RB,Möjligheter bör enligt lingsrätlen öppnas till att frångå en strikt tillämpningav principerna om muntlighet och omedelbarhet, när det ter sig motiverat i detsärskilda fallet. Tingsrätten påpekar att man har tvingats alt i åtskilligahänseenden tillämpa RB mindre formalistiskt än som ursprungligen torde ha varilåsyftat. och anser att 9 1975176. 1975/76:148 130 endel av utredningens förslag bör behandlas i samband med en översyn av understryker angelägenheten av att RB bör bli föremålför en total översyn hellre än ändras i detaljer, så att sammanhanget i deltalagverk riskerar att småningom förryckas. SAF menar att RB bör ses över i desshelhet i den mån den anses föråldrar och inte reviders partiellt på ell såltvars följder är svåra att överblicka. har anfört om behovet av ökad information lill den misstänkte omverkningarna av strafföreläggande och domstols prövning av brolt föranlederallmänt instämmande av de inslanser som yttrar sig i frågan. Hovrätten överSkåne och påpekar att behovet alt öka allmänhetens kunskaper omrättsväsendets funktioner inte bara gäller mindre brottmål. Enligt hovrättenför är det av mycket stor betydelse att den misstänkte, när hanslår i begrepp alt godkänna ell slrafföreläggande, har kännedom dels om vilkaverkningar godkännandet kan få för hans del, dels om möjligheterna att sökajuridisk rådgivning och att få rättshjälp m.m. Del räcker enligt hovrätten inteatt utarbeta trycksaker med tillräckligt och riktigt sakinnehåll. Det gällerockså att få dem som informationen riktar sig till all tillgodogöra sig denna.Norrköpings tingsrätt föreslår bl.a. alt del bör övervägas att översättaanvisningarna till strafföreläggandeblan-kelterna till de vanligaste invandrarspråken.DON framhåller att det är myckel svårt att utforma information på ett samtidigtkorrekt och för enskilda personer lättfattligt sätt. Informationen bör därför ienlighet med utredningens förslag kombineras med att man i förelägganden ochannat anger viss person som kan lämna upplysningar om så önskas. Information omrättsvård och rättstillämpning är enligt brottsförebyggande rådet av denstörsta belydelse för allmänhetens tilltro till rättsväsendet. Inom rådetsinformationsgrupp förbereds en mera populärt lagd skrift som berörkriminalpolitiken och därmed i viss mån de frågor som utredningen talar om.Erfarenheten visar enligt rådet att informationen bäst når sitt mål om denvänder sig direkl lill den enskilde mottagaren. En sådan målsättning äremellertid inle möjlig, om man i en enda skrift vill tala om vilka regler somgäller exempelvis för de olika sorters förelägganden, som ingår i delsummariska brolt-målsförfarandet. Inte ens om man ger ut en information förvart och ett av dessa förfaranden kan man uppfylla kraven på att den samtidigtär sä kort att den över huvud taget blir läst, så fullständig att den inlelämnar utrymme för missuppfattningar eller felaktiga motsatsslut och såindividuellt utformad att mottagaren slipper läsa vad som är tillämpligt påandra fall och bli förvirrad därav. Speciellt uttrycket "särskildrättsverkan" vållar stora svårigheter i samband med strafföreläggande.Rådet anser alt del bör åligga R.A att efter behov fortlöpande anpassainformationen lill de misstänkta om slrafföreläggande. 1975/76:148 131 Medanledning av utredningens uttalanden om lekmannamedverkan inom åklagarväsendetanför JK alt frågan är av sådant allmänt intresse att den bör bli föremål förvidare överväganden. Det mesta talar enligl JK för att lekmannamedverkan i såfall förläggs centralt. Även hovrätten för , tingsrättoch länsslyrelsen i redovisar en positiv inställning lill lekmannamedverkaninom åklagarväsendet. RA, Göteborgstingsrätt, , åtalsrättskommittén, och föreningenSveriges åklagare är däremot kritiskt inställda till sådan medverkan. RÄ menaratt utredningens förslag om strafföreläggandets tillämpningsområde i mycketbegränsad utsträckning ändrar åklagarnas arbetsuppgifter. Förändringarna motiverari och för sig inte en lekmannamedverkan i åklagarverksamheten. Inte heller vadutredningen i övrigt har åberopat ger enligt RA:smening anledning överväga införande av sådan medverkan. Åklagarverksamhetenär av sådani slag att däri finns litet utrymme för lekmannasynpunkter. 1 defall åtal väcks blir dessa företrädda genom domstolsnämnden. Åklagarens straffmälningi strafföreläggande liksom ordningsbotstaxan bestäms väsentligen avdomstolspraxis. Delsamma gäller många av de anvisningar som RÅ utfärdar. Hanframhåller vidare att kompetenskonflikter kan uppstå, eftersom några av defrågor utredningen tänkt skulle behandlas under medverkan av lekmän tillhör dencentrala företagsnämndens område. anser inte alt varesig erfarenheterna från tillämpningen av slrafföreläggande eller denföreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet för detta institut påkallar nu tar upp denna fråga. 5.2Vidgat utrymme för strafföreläggande Deallmänna förutsättningar som utredningen har angett för utvidgning av slrafföreläggandeinstitutetgodtas för det mesta av remissinstanserna. Instansernas olika grundinställningtill utredningens reformlinjer (se 5.1) påverkar dock givetvis deras hållning ifråga om hur långt man bör gå i att vidga utrymmet för strafföreläggande. Mankan här urskilja flera huvudgrupper av instanser, nämligen dels de somväsentligen ansluter sig till utredningsförslaget, dels de som vill gå längreoch förordar de tre experternas linje, dels de som redovisar en mer försiktig -och i några fall kritisk - attityd och i princip förordar alt utvidgningenliksom sker genom förordnande av regeringen från fall till fall. Till den första av de tregrupperna kan räknas hovrätten för , , ochMalmö tingsrätter, , , statskontoret, länsstyrelserna iMalmöhus, och 1975/76:148 132 Västernorrlandslän och TCO. Hovrätten för uttalar alt den ansluter sig till utredningenstanke, att alla brott med enbart böter i straffskalan eller för vilka stadgasböter eller fängelse i högsl bör hänföras lill strafföreläggandetstillämpningsområde. Vidare bör, såvitt rör straff som utmäts i dagsböter,gränsen för vad brottet - eller brotten - i det konkreta fallet får förskyllasättas vid 60 dagsböter. Genom att välja denna gräns i stället för den högregräns som vissa av experterna har föreslagit får man enligl hovrättensuppfattning en klar markering av all allvarliga förseelser inte heller ifortsättningen ryms under strafföreläggandeinstitulet. Hovrätten diskuterarvidare om man bör behålla nu gällande begränsning för strafföreläggande att förbrottet inte får stadgas normerade böter. Betydelsen av denna begränsning tordeha minskat betydligt sedan skalteslrafflagen (1943:313) den 1 januari 1972ersattes av skattebrotts-lagen (1971:69), även om man dock har alt räkna med att normerade bötesstraff kan komma att utdömasenligt skatlestrafflagen. Utrymmet för normerade böter är såvitt hovrätten kanse inte särskilt stort. Hovrätten vill därför sätta i fråga om intestrafföreläggande kunde tillålas också vid brott för vilka stadgas normeradeböter. , som instämmer i utredningens förslag utom så tillvida att den övre gränsen för vad brottet får förskylla i det särskilda falletbör dras vid 80 dagsböter, framhåller att en förutsättning för attanvändningsområdet för strafföreläggande skall vidgas i enlighet med vad tingsrättenhar förordat bör vara att garantier skapas för att institutet inte tillämpas isådana fall där åtal ter sig påkallat med hänsyn till brottets beskaffenheteller andra särskilda omständigheter. Tingsrätten förordar alt en sådanbegränsning införs i 48 kap. 4 § RB. Tingsrätten anser det också angeläget attRÅ följer utvecklingen med uppmärksamhet och utfärdar de riktlinjer som behövsi syfte att ernå en lämplig och enhetlig rättstillämpning. Ett liknande förslagtill tillägg till RB framförs av . Det vore enligt DON.smening att gå för långt om man - som tre av utredningens experter harföreslagit - tillåter strafföreläggande för alla brott med böter istraffskalan. Härigenom skulle åklagarnas formella möjligheter att utfärdastrafförelägganden komma att omfatta brott av mycket olika beskaffenhet och medalltför stor spännvidd i straffskalan. Redan med den utvidgning somutredningen föreslår förutsätts att vissa brott genom anvisningar av RA eller på annat sätt utesluts från strafföreläggandetstillämpningsområde. Behovet av sådana undantag skulle bli ännu större om de treexperternas förslag genomförs. Principiellt viktigare är att deras förslaginnebär att tillämpningsområdet blir de i det enskilda fallet lindriga brotteni stället för de generellt sett lindriga brotten. En sådan utvidgning, somställer åklagarna inför svåra bedömningar, överskrider enligt DON:s uppfatt- Prop.1975/76:148 133 ningden ram som bör finnas kring användningen av summariskt förfarande i brottmål. De tre experternas merlångtgående förslag lill utvidgning av utrymmet för strafföreläggande får ellpositivt gensvar från bl.a. åklagarhåll. RApåpekar att de beslämmelser - både nuvarande och föreslagna - somreglerar slrafföreläggandeinstiluteis tillämpningsområde endast är denformella sidan av gränsdragningen. Bortsett från fall där hinder mol slrafföreläggandemöter enligt 48 kap. 5 § måste i varje enskilt fall bedömasom allmänna förutsättningar för strafföreläggande föreligger. Sålunda börkrävas att samtliga relevanta omständigheter - såväl faktiska som juridiska,däri inbegripet påföljdsvalet - inte framstår som tveksamma. Andra särskildaomständigheter kan också tala för att målet bör handläggas i domstol. En sådanallmän bedömning kan möjligen leda till att vissa brott bör anses i principolämpliga att beivras genom slrafföreläggande. Enligt utredningen skulle dengenomgång av de enskilda brotten som utredningen har gjort visa att det skullevara en alltför långtgående reform att låta strafföreläggandeinstitutet blitillämpligt på alla brott som i det konkreta fallet förskyller böter. RÅ delar inledenna uppfattning. Som utredningen har påpekat finns del både rena bötesbrottoch brott med en .straffskala på böter eller fängelse vilkasom regel inte bör beivras genom strafföreläggande. Del finns emellertid flerabrott med högre straffmaximum än fängelse på vilkastrafföreläggande lämpligen skulle kunna tillämpas. Exempel på sådana brott ärvissa olovliga förfoganden, såsom hillegodsfallen samt brott enligl 81 §uppbördslagen (1953:272). RÅ framhåller alt före höjningen av straffmaximunför sistnämnda brott ett mycket stort antal av sådana mål avgjordes genom strafföreläggande.Ett ytterligare exempel, som utredningen själv särskilt har framhållit, ärvarusmuggling enligt 1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Attsåsom utredningen har föreslagit göra en total genomgång av strafflagstiftningenför alt genom justering av straffskalorna få definierat vad som skullebetecknas som mindre brott förefaller RÅ vara en tanke som svårligen går attförverkliga och knappast heller skulle fylla något egentligt praktiskt syfte.Av främst dessa skäl bör enligt RA:s meningavgränsningen av slrafföreläggandeinstiluteis tillämpningsområde bestämmasinte med utgångspunkt från övre siraffgränsen för brottet utan från påföljden idet enskilda fallet. Liknande synpunkter redovisas av föreningen , föreningen och . ansluter sig i sak till experternas linje. Rådet ärinte övertygat om att en avgränsning som tar sikte på straffsatsens höjd är denlämpligaste. Redan inom den av utredningen föreslagna latituden finns detåtskilliga brolt som lill sin natur är 1975/76:148 134 sådanaatt slrafföreläggande inle lämpligen bör förekomma. Den lämpligaste ordningensynes rådel vara att gränsen för strafföreläggandets tillämpningsområde bestämsuteslutande med hänsyn till vilkel bötesstraff som brottet förskyller i detkonkreta fallet. Rådet vill här sätta gränsen vid 60 dagsböter, oavsett om etteller flera brott föreligger. Ovanför denna gräns bör domslolsförfarandeförekomma. Genom denna måttliga höjning, såvitt avser enkelt brott, markeras åena sidan att en utvidgning äger rum av institutets tillämpningsområde och åandra sidan att denna inte avser brott som i någon nämnvärd mån avviker i svårhelfrån dem som kan beivras genom strafföreläggande. En liknande inställninghar åtalsrättskommktén. Kommittén tillstyrker att strafföreläggandeinstituletgörs i princip tillämpligt beträffande alla brolt med böter i straffskalan,dock inte normerade böter. Kommittén anser vidare all del högsta straff somskall kunna föreläggas den misstänkte kan sättas något högre än del antal om 60dagsböter som utredningen har föreslagit. Också föreningen ansluter sig till experternas linje, dock med den begränsningenatt föreläggande inte skall få utfärdas när brottet i det enskilda falletförskyller högre straff än 60 dagsböter. Till den tredjehuvudgruppen av remissinstanser hör JK, hovrätten över och ,hovrätten för , , i Stockholmslän och domareförbundet. JK menar att de betänkligheter som i och för sig kananföras mol en ökad användning av institutet strafföreläggande inte är av denstyrka att de bör avhålla från en reform i föreslagen riktning. Möjligen kan depåverka gränsdragningen för tillämpningsområdet. Några av utredningensexperter har föreslagit att strafföreläggande skall kunna meddelas för allabrott med böter i straffskalan oci att det högsta bötesbelopp som skall kunnaföreläggas bör sättas till 80 dagsböter. En så långtgående utvidgning vill JKbestämt avstyrka. 1 likhet med utredningen anser han att som allmännaförutsättningar för användning av strafföreläggande bör krävas att det skallvara fråga om brott av mindre allvarlig art som i det konkreta falletförskyller högst 60 dagsböter samt att brottet till sin natur är sådant attsummarisk handläggning utan domstols medverkan bör komma i fråga. De sålundaförordade begränsningarna i tillämpningsområdet kommer endast delvis tilluttryck i utredningens förslag till lagtext. Där hänförs till kategorin mindrebrott sådana brott för vilka inte stadgas svårare straff än böter ellerfängelse . Enligt JK:s mening finns det anledning befara attde i motiven angivna begränsningarna inle kommer att iakttas i fullutsträckning. Utredningen synes medveten om riskerna men menar att man genom enjustering av straffskalorna i BrB och specialslraffrätten skall kunna uppnå enenhetligare avgränsning av den mindre brottsligheten än vad som är fallet.Man kan dock 1975/76:148 135 frånprincipiella synpunkter ifrågasätta riktigheten av att la ökad hänsyn till processuellasynpunkter vid utformningen av straffskalorna. Eftersom gruppen mindre brott beiräffandevilka strafföreläggande kan rekommenderas uppenbarligen inte omfattar alla debrott, som har böter eller fängelse i straffskalan, kan detifrågasättas om man inle kan finna en bättre avgränsning av slrafföre-läggandebrottenän den utredningen har föreslagit i 48 kap. 4 § RB. Efter den genomgång avstraffsatserna i BrB och specialstraffrätten och de synpunkter på användningenav slrafföreläggande vid olika slag av brott som har redovisats i betänkandetsynes det föreligga goda förutsättningar för att avgränsa tillämpningsområdetpå samma sätt som f n. sker i 48 kap. 4 § andra styckei RB ochstrafföreläggandekungörelsen. En sådan mera försiktig utvidgning avtillämpningsområdet kan bygga på vunna erfarenheter och bättre anpassas tillbehovet. Någon risk för att detta skall vålla nämnvärda olägenheter finnsenligt JK:s mening inte. Man torde nämligen mycket snart uppnå en punkt bortomvilken endast obetydliga marginella vinster kan uppnås för rättsväsendet.Liknande synpunkter anförs av hovrätten över och . Hovrättenerinrar också om alt ell viktigt skäl till att föra in även brolt med fängelsei straffskalan under strafföreläggandets tillämpningsområde torde ha varit attavlasta domstolarna enklare mål av frekvent natur. Denna synpunkt måste enligthovrätten alltjämt anses vara av avgörande betydelse. Att låt även mindrevanliga brott gå in under tillämpningsområdet för strafföreläggande skulle inteinnebära någon arbetslällnad av betydelse för domstolarna. Att göra detta synesi stället lätt kunna leda lill en viss ojämnhel vid besläm-mandet av straff förlikartade brott, eftersom det beträffande sådana mindre frekvenla brott inte ärsäkert att det har utbildats någon vägledande domstolspraxis som åklagaren kanfölja när han skall bestämma dagsbotens storlek i strafföreläggandel. I sådanafall synes det från rättssäkerhetssynpunkt lämpligast att låtastraffbestämningen göras av domstol. Beiräffande inställningen hos övrigainstanser som har hänförts till denna grupp kan hänvisas till vad som harredovisats i avsnitt 5.1. Utredningensuttalanden rörande de olika typer av brott som enligt förslaget skall kunnabeivras genom strafföreläggande har för det mesta inte kommenterats närmare avremissinstanserna. Från några håll anläggs dock vissa allmänna synpunkter påfrågan vilka brott som lämpar sig för sådan summarisk handläggning. Åtskilliga inslanserger uttryck för en kritisk syn på förslaget att rattonykterhet skall kunnabeivras genom strafföreläggande. RA förklararatt han kan instämma i det mesta av vad utredningen 1975/76:148 136 På några punkter ställer sig dock RÅ tveksam eller avvisande. Hanerinrar bl.a. om att utredningen vid behandlingen av brottet egenmäktighel medbarn (7 kap. 4 § BrB) och den åialspröv-ningsregel som är knuten till brottetuttalar att en sådan åtalsprövning utesluter lagföring genom strafföreläggande.1 den mån utredningen avser all delta skall gälla gene:rellt för alla broll medsärskild ålalsprövning delar RÅ inte utredningens uppfattning. En liknandeinställning på denna punkt ges till känna av åtalsrättskommittén och före-ningenSveriges åklagare.