prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — Sålunda kan det tänkas attförvaltaren säkerställer massafordringar genom att upplåta panträtt ikonkursboets egendom. En sådan åtgärd kan enligt komnuttén inverka på deninbördes företrädesordningen mellan konkurskostnader och massafordringar (jfr81 § KL). Enligt kommittén torde emeUertid det bli sällsynt att några problemrörande företrädesrätten aktualiseras till följd härav. Kommitténpåpekar att förvaltaren kan få sitt arvode nedsatt, om han på gmnd avförsununelse eller oskicklighet belastar konkursboet med onyttiga massaskulderoch härigenom eller på armat sätt vållar boets insolvens. SkuUerättspraxis ändras så att det blir möjligt att sätta ett konkursbo i konkurs,följer enligt kommittén av grundema för förslaget att i sådan konkurs dekostnader som har föranletts av den tidigare konkursen bör utgå medföreträdesrätt framför massafordringar i samma tidigare konkurs. Det är attmärka att både innehavare av fordringar på konkurskostnader och innehavare avmassafordringar i den förra korUcursen endast blir konkursborgenärer i densenare konkursen, dvs. Vadslutligen angår frågan om företrädet mellan olika konkurskostnader inbördes ocholika massafordringar inbördes vid konkursbos insolvens anför kommittén attförvaltaren, såsom har berörts tidigare, får tiUämpa bl.a.förmånsrättsordningen analogivis så länge boet inte kan försättas i konkurs. TiU följdav att konkurskostnader enligt vad som har föreslagits skall gå före massafordringarbör enligt kommittén i KL föreskrivas att åtgärder för avskrivning av pågåendeordinär konkurs skall vidtas så snart det kan antas att, om konkursen skullefortsätta, boet är otiUräckligt för betalning av konkurskostnaderna ochmassafordringarna. Att fortsätta konkursen blir då meningslöst, eftersomkonkursborgenärerna inte kan påräkna Prop.1975/76:210 79 En föreskrift av sagda innehåll kan enligtkonunittén även utgöra skydd för massaborgenärema i så måtto att avskrivninghinner ske, innan deras möjligheter att få betalt ur boet försämras.Motsvarande bör i princip gälla i fråga om förenklad konkurs. 3.3 Huvudgrunderna för lagförslaget i fråga omförvaltningen vid ordinär konkurs Komnuttén påpekar att bestänunelserna i KL omförvaltningen i konkurs i allt väsentligt har stått oförändrade sedan lagenstillkomst . Förutsättningarna för korUcursförvaltningen har emellertidändrats som en följd av den fortskridande utvecklingen i samhället. Tekniska,ekonomiska och andra förändringar inom näringslivet har medfört attkonkursförvaltning många gångar kan vara mer komplicerad än . Detta ställerenligt kommitténs mening ökade krav på förvaltaren. Även om rättens ombudsmandeltar i avgörandet av viktigare förvaltningsfrågor är resultatet av konkurseni första hand beroende av förvaltarens insatser. För attavvecklingen av ett konkursbo skall ge så gynnsamt resultat som möjligt är detenligt kommittén från såväl borgenärernas som gälde-näremas synpunkt angelägetatt förvaltaren har ekonomisk sakkunskap och affärserfarenhet. Kommittén anföratt kunskaper om bokföring och redovisning också är nödvändiga. Om konkursboetsbokföring är otillförlitlig, finns det t.ex. risk för att förvaltaren på grundav dålig överblick fortsätter en förlustbringande rörelse. För att förvaltarensverksamhet skall kunna bedrivas rationeUt måste han ha en ändamålsenlig kontorsorganisationtill sitt förfogande. Det är uppenbart att juridiska kunskaper ärbetydelsefulla. Motbakgrund av vissa anmärkningar som i olika sammanhang har riktats mot nuvarandeordning finner kommittén det angeläget att man försöker åstadkomma en ordningenligt vilken förvaltningen i konkurser alltid anförtros åt sådana advokatereller andra personer som har tillräckliga kvalifikationer för uppgiften.Principen bör enligt kommittén vara att inga andra än de som är särskiltinriktade på affärsjuridik och har praktiska erfarenheter av det ekonomiskalivet skall komma i fråga som konkursförvaltare. 1 denna kategori anserkommittén den som har specialiserat sig på och har erfarenhet avkonkursförvaltning i första hand böra utses. Ett grundläggande krav bör enligtkommittén vara att vederbörande har resurser att sköta bokföring ochredovisning på ett effektivt och tillföriitligt sätt. Kominittén anför vidare att enligt gällande lagförvaltaren inte behöver vara jurist utan att det har förutsatts att denjuridiska sakkunskapen skall tillhandahållas genom rättens ombudsman. Det äremellertid oavsett hur kontrollfrågan senare konuner att lösas viktigt attäven förvaltaren har 1975/76:210 80 Att uppställa ett ovillkorligt kravpå att han skall vara lagfaren, dvs. ha avlagt juris kandidatexamen, synes dockkommittén inte nödvändigt. Även annan som har erforderliga juridiska kunskaperbör sålunda i undantagsfall kunna utses. Kommittén föreslår därför att i KLinförs en regel att förvaltare bör vara lagfaren. I konkurser där fleraförvaltare utses anser kommittén att det ibland kan räcka att någon ärlagfaren, medan de övriga kan företräda annan sakkunskap. Enligt konunittén är det vanskligt att i lagtexten angekvalifikationskraven i detalj. Det bör räcka med en allmän föreskrift attförvaltaren skall ha den insikt och erfarenhet som uppdraget kräver. förslag att konkursdomaren skall tUlsätta även slutlig förvaltare(se 3.3.2) skapas också bättre förutsättningar än f.n. för att de angivna kvalifikationskravenblir beaktade vid tiUämpningen av bestämmelsen. Kommitténanför att av kvalifikationskraven följer att allmänpraktiserande jurister utansärskild inriktning på affärsjuridik inte bör komma i fråga för uppdrag somkonkursförvaltare. På mindre orter finns det ibland bara sådanallmänpraktiserande jurister. När så är fallet på den ort där konkursen äranhängig bör en affärsjurist från annan ort utses. Med nutida konununikationerinnebär avstånden sällan någon närrmvärd praktisk olägenhet. Vinsten av att ettkonkursbo förvaltas av en sakkunnig och erfaren person överväger enligtkonunittén i regel den kostnadsökning som resorna m.m. kan medföra. Någon gångkan förhållandena motivera att en person med speciella fömtsättningarförordnas till förvaltare. Vederbörande äger kanske särskild förtrogenhet medgäldenärens bransch. Konunittén framhåller dock att en förvaltare kan anlita utomstående experter på olika områden, t.ex. vid försäljningav egendom av speciellt slag. AUmänt sett bör enligt kommittén eftersträvas en ordningenligt vilken uppdragen som förvaltare i de ordinära konkurserna vid entingsrätt fördelas inom en mindre grupp av advokater eller andra, vilka kanbetecknas som specialister på området. Derma ordning lär enligt vad kommitténhar erfarit redan nu tillämpas på många håll i landet. Ett system enligt vilketuppdragen som förvaltare i ordinära konkurser fördelas i viss turordning mellansamtliga advokater på orten är erUigt kommitténs mening inte lämpligt. En konkursförvaltare bör åtnjuta borgenärernas förtroende.Kommittén föreslår att detta uttryckligen anges i KL. Hänsyn bör enligtkommittén tas endast till sakligt grundade invändningar. En sådan omständighetsom att en eller annan borgenär är missnöjd bör inte vara tiUräcklig för attdiskvalificera en förvaltare. Kominittén menar att det dessutom bör införas enföreskrift om att den som utses till förvaltare även i övrigt skall varalämplig för uppdraget. 1 detta allmänna lämplighetskrav ingår det förut berördakravet på en ändamålsenlig kontorsorganisation. Det senare villkoret harkommittén Prop.1975/76:210 81 inte ansett behöva anges särskilt i lagtexten. Även andraomständigheter måste beaktas vid lämplighetsprövningen. Kommittén anför attenligt KL i och för sig inget hinder föreligger mot att borgenär utses tillförvaltare. Att så sker torde dock vara sällsynt. Vanligare är att viss ellervissa borgenärers ombud i konkursen blir förvaltare. Med hänsyn till övrigaborgenärers intressen är en sådan ordning ofta olämplig. Detta behöveremellertid inte vara fallet i alla lägen. Om det bara finns en borgenär ellerom ingen borgenär i korUcursen har någon erinran mot att ett borgenärsombudanförtros förvaltaruppdraget, möter knappast några principiella betänkligheter.Liksom beträffande andra fall, där det finns anledning att befara attförvaltaren kan komma att gynna en borgenär framför andra, får frågan prövasvid bedömningen av om vederbörande är lämplig för det aktueUa uppdraget. Enligt kommitténs mening bör den som uppnått åldernormalt inte utses till förvaltare. Någon särskild lagregel härom torde enligtkommittén inte behövas. Kommittén föreslår att nuvarande regel i KL att den som äromyndig eller försatt i konkurs inte får vara konkursförvaltare bör utgå. Attsådan person inte kan konuna i fråga som förvaltare är med hänsyn till detaUmänna lämplighetskravet ändå uppenbart. I lämplighetskravet får även ansesligga att förvaltaren skall ha ordnad ekonomi. Kommittén påpekar att KL inte innehåller något förbud motatt släkting, rådgivare eller arman gäldenären närstående utses tillkonkursförvaltare. Sådana omständigheter kan enligt kommittén i och för sigbeaktas vid den aUmänna lämplighetsprövningen. Enligt kommitténs mening bördock föreskrivas att till konkursförvaltare inte får utses någon som står gäldenärennära eller är beroende av honom. Kommittén anför härom att bedömningen fårgöras på grundval av de faktiska omständigheterna i det särskilda fallet. Detär inte bara släktskap som bör ha betydelse. En nära vän till gäldenären kanvara lika olämplig som en släkting. Den som t.ex. är nära släkt med enföreståndare för rörelse som gäldenären har drivit bör inte heUer anlitas somförvaltare. För att rådgivare till gäldenären skall anses obehörig förutsättsenligt förslaget bortsett från närståendefallet att han intarberoendeställning i förhållande till gäldenären. Egenskapen av rådgivare gerinte alltid upphov till ett beroendeförhållande. Det finns emellertid knappasttillräckliga skäl att generellt förbjuda en gäldenärens rådgivare att varaförvaltare. 1 och för sig irmebär det vissa fördelar att boet utreds av någonsom är insatt i gäldenärens ekonomiska förhållanden. Gäldenärens rådgivare ärdock inte lämplig som förvaltare, om det kan råda tvekan om hans objektivitet.Detta torde för det mesta vara fallet, om rådgivaren har biträtt gäldenärenunder före konkursutbrottet. Om det ä andra sidan finnsanledning att misstänka att någon står i motsatsförhållande till gäldenären,bör han inte utses till förvaltare. En företrädare för en konkurrent tillgäldenären bör t.ex. inte komma i fråga. 6 1975/76. 1975/76:210 82 Det i KL upptagna förbudet för den som är anställd viddomstol att vara konkursförvaltare bör enligt kommittén behåUas. Förbudetriktar sig inte bara mot domare utan också mot all annan domstolspersonal ochär inte inskränkt till den domstol där konkursen är anhängig utan avserdomstolar över lag. En viktig fråga som kommittén tar upp är, om tiUräckligtantal kvalificerade personer kommer att stå till förfogande för uppdrag somförvaltare i ordinära konkurser. Konunittén anför härom att i dagens läge detpå de flesta större orter finns tillgång på personer som är lämpliga somkonkursförvaltare men att läget inte är lika gynnsamt överallt. Det finns dockenligt kommittén anledning att utgå från att den samlade tiUgången påkvalificerade krafter i landet blir tillfredsställande. Avslutningsvis påpekar konunittén att den inte har funnittillräckliga skäl föreligga att hos oss införa ett system med auktoriseradeeller eljest på förhand godkända konkursförvaltare, något som förekonuner iFrankrike. 3.3.2 Utseende av förvaltare Den enligt KL gällande ordningen irmebär attinterimsförvaltare utses av konkursdomaren i samband med konkursbeslutet ochatt slutlig förvaltare i princip väljs av borgenärerna vid förstaborgenärssammanträdet (se 2.2.1). Det torde enligt vad konunittén anför inte råda delademeningar om att interimsförvaltaren bör utses av kordcursdomaren. Kommitténföreslår inte heller någon ändring i fråga om tillsättande av sådan förvaltare. Vad som däremot kan diskuteras är enligt kommittén formemaför utseende av slutlig förvaltare. Det är han som förvaltar boet under konkursenshuvudskede, då bl.a. realisation av egendom och utdelning till borgenärernaäger rum. Kommittén anser att gäUande ordning inte innefattargarantier för att till slutlig förvaltare alltid utses personer som fyllermåttet. Konkursdomaren skall visserligen se till att den som borgenärerna harvalt är behörig och lämpUg. I praktiken krävs emellertid enligt kommitténstarka skäl för att konkursdomaren skall underkänna den av borgenärerna utseddeförvaltaren. Den nuvarande ordningen kan också, menar konunittén, geupphov till misstarUcar om att förvaltaren gyrmar de borgenärer som har valthonom. Det är inte ovanligt att en förvaltare har varit ombud för någonborgenär i konkursen och inför förvaltarvalet har skaffat sig fullmakter frånytterligare borgenärer, vilket har gjort det möjligt för honom att välja sigsjälv till förvaltare. Även i detta hänseende tror kommittén att det ipraktiken krävs mycket för att konkursdomaren skall ingripa. Det finnsvisserligen knappast belägg för att missförhåUanden förekommer i någon nämnvärdomfattning men det är enligt kommittén ändå angeläget att risken för Prop.1975/76:210 83 partiskhet i förvaltningen så långt möjligt undanröjs. Både detnu anförda och det som har sagts om förvaltares kvalifikationer talar enligtkommittén för att slutlig förvaltare bör tillsättas av konkursdomaren. I sammariktning pekar vidare kommitténs förslag att staten i sista hand skall svaraför konkurskostnadema när ordinär konkurs avskrivs enligt 187 § i förslaget.Det förhållandet att konkurs syftar till att tillgodose borgenäremas intressenbehöver enligt kommittén inte nödvändigtvis medföra att förvaltningenanförtros åt någon som borgenärerna har valt. Huruvida konkursdomaren ellerborgenärerna bör tillsätta slutlig förvaltare är en fråga om vad som är meständamålsenligt. Genom att konkursdomaren får utse förvaltaren erhåUs garantiför att endast tillräckligt kvalificerade personer kommer i fråga. Kommittén framhåller vidare att konkursdomaren f.n. tillinterimsförvaltare brukar utse någon som även kan fungera som slutligförvaltare. 1 allmänhet blir interimsförvaltaren också vald till slutligförvaltare. Från effektivitets- och kostnadssynpunkter menar kommittén det varaen fördel att personbyte kan undvikas. Konkursdomaren bör därför även ifortsättningen sträva efter att till interimsförvaltare utse någon som kan hahand om förvaltningen i dess helhet. Konunittén anför härom att detta emellertidinte irmebär att man bör avskaffa det nuvarande systemet med interimsförvaltareoch slutlig förvaltare. Genom att definitiv förvaltare inte behöver utses förränvid första borgenärssammanträdet vinner man inte bara fördelen att kurma höraborgenärerna i saken. Konkursboets omfattning och beskaffenhet har dessutomhunnit klarna så att man säkrare kan bedöma, vilken insikt och erfarenhet somförvaltningsuppdraget kräver. Det kan t.ex. visa sig att konkursen fordrarsådana specialkunskaper att annan än interimsförvaltaren bör utses till slutligförvaltare. Ett annat skäl att inte utse interimsförvaltaren kan vara att dethar konunit fram omständigheter som gör att hans opartiskhet kan sättas ifråga. Intresset att förvaltaruppdraget handhas av samma person under helakonkursen bör inte avhålla konkursdomaren från att utse någon arman tillslutlig förvaltare, när det påkaUas av omständighetema. På grund av det anförda föreslår konunittén attkonkursdomaren skall vid första borgenärssammanträdet, efter hörande avnärvarande borgenärer, utse slutlig förvaltare att ha hand om konkursboet istället för interimsförvaltaren. Den nuvarande bestämmelsen i 47 § KL att borgenär somutsetts till förvaltare eller granskningsman inte får undandra sig uppdragetutan giltigt skäl kan enligt kommittén utgå, om det läggs i konkursdomarenshand att utse förvaltare. Såvitt gäller granskningsmän påpekar komrmttén härvidatt det knappast torde förekomma att granskningsman förordnas mot sin vilja ochatt uppdrag som granskningsman inte är förenat med rätt till arvode. Prop.1975/76:210 84 3.4 Kostnader för reformen Kominitténhar undersökt vilken kostnadsökning som bestämmelsema om statens subsidiäraansvar för konkurskostnadema kan väntas medföra för statsverket. I fråga omantalet avslutade fattigkorUcurser i hela landet utgår beräkningama från denofficiella statistiken för . Beräkningama avser penningvärdet hösten1973. Kommitténanger att statens kostnadsansvar i samband med ordinära konkurser inte kommeratt aktualiseras annat än i undantagsfall och att det sålunda inte skall behövaröra sig om några större belopp. Om konkursboets StäUning har blivit såundergrävd att kostnaderna inte kan betalas och detta beror på misskötsel ellerförsummelse av förvaltaren eller rättens ombudsman, kan arvodet tiU dem sättasned. En viktig begränsning i statsverkets kostnadsansvar ligger enligtkommittén också i förslaget att konkurskostnaderna skall utgå ur boet medföreträde framför massaskulderna. Om förenklad konkurs avskrivs efterslututdelning, blir något kostnadsansvar för staten normalt heller inteaktuellt. Kostnaderför staten kan däremot enligt vad kommittén anför uppkonuna i de fall dåförenklad konkurs avskrivs utan att slututdelning äger rum. I dessa fallkonuner konkurskostnaderna ofta inte att kunna utgå ur boet, åtminstone intehelt och hållet. Det är vidare möjligt att det begränsade kostnadsansvar somenligt förslaget åvilar sökande borgenär inte heller kan krävas ut på grund avatt denne är insolvent. I nu avsedda fall skall enligt förslaget det allmännaträda in och betala konkurskostnaderna. Kommittén påpekar att redan enligt gällande ordning stateni stor utsträckning betalar kostnader i samband med konkurser. Det belopp somstaten i egenskap av konkurssökande f.n. måste utge i ersättning till godemannen i fattigkonkurser kan beräknas till . Det allmänna svarar ävenför andra kostnader vid fattigkonkurser, nämligen uppskattningsvis ikungörelsekostnader och som kostnad för sådana godmansuppdrag somhar tilldelats jurister vid de allmänna advokat-byråema. Det aUmännas årligakostnader i samband med fattigkonkurser kan sålunda f.n. beräknas tillsammanlagt . Konunitténhar försökt beräkna hur stor kostnadsökning för statsverket som kommer att bliföljden av förslaget att det allmänna i sista hand skall svara för kostnadernai förenklade konkurser. Med hänsyn till de många osäkra faktorer som liggertill grund för beräkningarna måste dessa bli mycket ungefärliga. En särskildomständighet, som inte beaktas i beräkningama men som bör ha en begränsandeinverkan, är den nedgång av antalet tillgångslösa aktiebolagskonkurser som påsikt kan förväntas till följd av den genom SFS 1973:303 företagna ändringen i 2§ lagen (1944:705) om aktiebolag, varigenom aktiekapitalets lägsta belopp harhöjts från 5.000 till (se vidare SOU 1974:6 s. 249). Prop.1975/76:210 85 kommitténs beräkningar blir kostnadsökningen för detallmänna med advokatalternativet . Beräkningarnaför kronofogdealtemativet irmehåller enligt kommittén vissa osäkra faktorer,varför de olika kostnadspostema måste bli mycket ungefärliga. Enligtberäkningama skulle konkursuppgiftema kräva sammanlagt omkring 25.500arbetstimmar vid landets kronofogdemyndigheter. Härav skulle i rundatal 11.200 timmar falla på kronofogdepersonal, 11.400 timmar på exekutivpersonal och resterande 2.900 tirrunar på biträdespersonal. Med dessautgångspunkter kan statens sammanlagda lönekostnad för kronofogdemyndigheternaskonkursuppgifter beräknas till ungefär 1.080.000 kr. Härtill kommer övrigakostnader för lokaler m.m. som föranleds av de nya arbetsuppgif-tema. Dessakostnader kan beräknas till . Kungörelsekostnaderna kanberäknas till . Konkursuppgiftema skuUe alltså medföra en reeUtotalkostnad för det allmänna på (1.080.000 -i- 200.000 + 140.000=) cirka1.420.000 kr och frånsett kungörelsekostnader omkring 1.300.000 krom året. Hela detta belopp torde emeUertid inte behöva anslås tillkronofogdemyndigheternas verksamhet till följd av förval taruppgif terna. Iviss utsträckning kan nämligen dessa uppgifter utföras utan någrapersonalförstärkningar. Kommittén anger att inte är möjligt att göra annat anen grov uppskattning av det ökade anslagsbehovet. I sammanhanget är bl.a. denväntade nya indelningen av kronofogdedistrikten av betydelse. Enligt kommitténsmening kan den erforderliga anslagsökningen uppskattas till 1.000.000 å1.200.000 kr . För större delen av denna kostnad bör emellertidstatsverket få täckning genom medel från konkursbona. Dessutom gäller att detidigare angivna kostnaderna på 700.000 resp. faller bort. Mot den angivna kostnadsökningen står de vinster somstatsverket kan väntas göra på grund av reformförslaget. Kommittén pekar pånågra sådana vinster. Eftersom någon rättens ombudsman inte skall förekomma iförenklad konkurs korruner det utdelningsbara beloppet att öka med vad somarmars skulle ha betalats i arvode till rättens ombudsman (enligt komnutténsberäkning ). Ytterligare besparingar kan uppkomma på grund avandra förenklingar vid förvaltningen. En stor del av det belopp som sålundafrigörs för utdelning tillfaller staten. Det förenklade konkursförfarandetblir vidare effektivare än de nuvarande fattigkonkurserna. Förvaltaren harbetydligt större handlingsmöjligheter än vad gode marmen har vid fattigkonkurs.Detta bör medföra ökade möjligheter att få fram tillgångar som kan omvandlas iutdelning till borgenärema, däribland staten som förmånsberättigadskatteborgenär. Enligt kommitténs förslag skall ett konkursförfarande medutdelning till borgenärerna kunna äga rum redan när tillgångarnas värde räckertill betalning av kostnaderna för en förenklad konkurs. Dessa kostnader blirregelmässigt lägre än kostnaderna för en ordinär konkurs. Prop.1975/76:210 86 utrymme som därigenom öppnas för utdelning även utangäldenärens medgivande torde till avsevärd del komma staten som skatteborgenärtill godo. Att meraexakt beräkna storleken av de ovan berörda vinstema låter sig inte göra,framhåller kommittén. Sammanlagt bör det emellertid röra sig om betydandebelopp. Det är inte uteslutet att den beräknade kostnadsökningen för detaUmänna på vid advokatalternativet helt eller i det närmaste uppvägsav vinstema. Kommittén tror att den eventueUa nettokostnadsökningen under allaförhållanden blir blygsam från stats-finansiell synpunkt. Kommittén tillägger att hänsyn inte har tagits till defördelar som den föreslagna reformen iimebär för konkursborgenärema över lag.Vidare har t.ex. värdet av de ökade möjlighetema att upptäcka och därmed ävenmotverka gäldenärsbrott inte beaktats. Allaremissinstansema synes vara ense om att gällande bestänunelser om fattigkonkursi många hänseenden är bristfälliga och oklara och att ett stort behovföreligger av en reform av konkursförfarandet, särskilt såvitt avserförfarandet i mindre och enklare konkurser. Åtskilliga remissinstanser uttalarockså sin allmänna tiUfredsställelse över att konkurslagskommittén har valtatt behandla förfarandet i sådana konkurser med förtur. Mångaremissinstanser vill emellertid ta upp konkursrättsreformen ur ett något vidareperspektiv än vad kommittén har gjort. Dessa remissinstanser uppehåller sigbl.a. vid frågor om hur samhällsekonomiska intressen skall kunna beaktas ihändelse av konkurs samt frågor om hur samhällets informationsberedskap skallkunna ökas så att skadliga företagskonkurser förebyggs. Utredningenom säkerhetsåtgärder m.m. i skatteprocessen aidör sålunda attgeneralexekutionen av ålder har ansetts utgöra en borgenärernas ensak.Samhällsutvecklingen har emeUertid enligt vad utredningen anför gått i denriktningen att denna grundsyn måste ifrågasättas av flera skäl. Intresset attsanera ekonomiskt ej livskraftiga företag kommer givetvis alltid att varavägande, men hur detta skall ske måste avgöras med hänsyn till även andrafaktorer än borgenäremas krav, såsom sysselsättnings-, lokaliserings- och andranäringspolitiska aspekter (jfr prop.