prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Denbedömning av de olika brottstypernas lämplighet respektive olämplighet för lagföringgenom strafföreläggande som har gjorts av utredningen delas på många punkter avhovrätten över och . Utredningens ståndpunktstagande beträffandebrottet rattonykterhet ifrågasätts dock av hovrätten. Enligt hovrättenserfarenhet föreligger det vid avgörandet av mål om sådant brott inte sällan sloraproblem alt utreda om den tilltalades alkoholkoncentration i blodet vidkörningen uppgick till eller inte. Oft måste därvid ske en"tillbakaräkning" för att avgöra om så var fallet och måste iblandäven inhämtas yttrande från slatens rältskemiska laboratorium i frågan. Dentilltalades eget erkännande av rattonykterhet torde därför också praktiskttagel sakna bevisning, eftersom det normalt inle torde vara möjligt för honomalt själv göra en sådan "tillbakaräkning". Frågan kommer emellertid iett något annat läge, om skulle anta det i prop. 1974:154 framlagdaförslaget att ansvar för rattonykterhet skall inträda även i sådana fall därden straffbara promillegränsen har uppnåtts först efler färdens slut. Sammainvändningar mol alt lagfora vissa frekvenla typfall av ringa rattonykterhetgenom strafföreläggande synes då inle längre kunna anföras. Hovrätten påpekaremellertid att frågan om så kan ske kompliceras av et annat förhållande,nämligen att det vid rattonykterhet i många fall blir aktuellt att ålägga dentilltalade återbelalningsskyldighel mot statsverket för kostnaderna för läkarundersökningoch analysförfarande. Sådan återbelalningsskyldighel kan enligl nuvaranderegler inle las upp i slrafföreläggande och utredningen har inte hellerföreslagit någon ändring härvidlag. Hovrätten ifrågasätter emellertid om det inleborde införas möjlighet att genom strafföreläggande avgöra fråga härom. Fråganom återbetalnings-skyldighetens storlek avgörs utifrån den misstänktesekonomiska förhållanden och torde inte vara svårare att bedöma än frågan ombeloppet av varje dagsbot. Något större hinder mot att låta strafföreläggandeomfatta även återbelalningsskyldighel av ifrågavarande typ av kostnader synesenligt hovrättens mening därför knappast föreligga. Tvekan inför förslaget attlagfora rattonykterhet genom strafföreläggande yppas också av hovrätten förÖvre . Skall strafföreläggande kunna utfärdas för ett sådant brott,måste enligt hovrätten 1975/76:148 137 ansvarsfråganvara fullständigt klarlagd. Enligt hovrättens erfarenheter från domstolarna ärfall av misstänkt rattonykterhet ofta inte så klara som handlingarna i förstonetycks ge vid handen. Tvärtom synes en domstolsförhandling vara önskvärd i deflesta fall. Hovrätten anser dessutom rattonykterhet vara ett så allvarligt broltatt del, även om endast måttliga böter följer på brottet, bör handläggas infördomstol. På samma grunder förordar att rattonykterhetuttryckligen undantas från tillämpningsområdet för strafföreläggande. Medhänsyn lill de allvarliga skadeverkningar som är förbundna med trafiknykterhelsbrottframför alll från trafiksäkerhetssynpunkt och det allvar med vilket samhälletbetraktar dessa brott, är det enligt tveksamt, om ensringare former av rattonykterhet kan betraktas som mindre brott. Också åtalsrättskommitténställer sig tveksam till om strafföreläggandel över huvud är lämpligt vid rattonykterhet. Domareförbundetär kritiskt till den inställning som kommer till uttryck i betänkandet angåendeverkan av erkännande. Som mindre brott har nämligen på flera ställenkarakteriserats alla broll med straffskalan böter eller fängelse sex månaderför vilka kan ges högst 60 dagsböter. 1 betänkandet sägs att erkännandegenerellt skall kunna accepteras vid mindre brott och läggas till grund fördom. Detta uttalande måste givetvis också kunna avse strafföreläggande. mening måste man även i fortsättningen hålla hårt på att erkännandei denna högre bötesnivå skall positivt stödjas av utredningen i övrigt. Dettamå då beaktas inte bara i det konkreta fallet utan även när det gäller att dragränsen för strafföreläggandeområdet i princip. 1 konsekvens med det nuanförda anser förbundet exempelvis att inte ens ringa rattonykterhet bör kunna strafföreläggas,eftersom brottet som sådant knappast kan erkännas. Utöver synpunkter på brotteninom immaterialrättens område och grov olovlig körning innehåller betänkandetingen genomgång av vilka specialstraffrättsliga bestämmelser som skulle kunnafalla eller inte bör falla under strafföreläggande. Vid en ytlig granskningsynes det förbundet i varje fall tveksamt, om brott mot t.ex. 8 § lagen (1941:282)om sterilisering, 8 § lagen (1941:133) om kastrering, 15 § passkungörelsen(1940:741), 7, 9 och 11 §§ atomenergilagen (1956:306) och 74 § checklagen(1932:131) skulle vara lämpade för strafföreläggande. Föreningen menar att det inte minst med tanke på den allmänna laglydnaden ärangeläget att vissa brott lagfors genom sedvanligt domstolsförfarande, även omde allmänna förutsättningarna för strafföreläggande är för handen. Det tordesålunda få anses mindre angeläget att sådana brott som t.ex. främjande avotukt, ringa mened, förgripelse mot tjänsteman m.fl. inbegrips i gruppen"mindre brott". Utredningen har även föreslagit att grov olovlig körningoch rattonykterhet skall kunna beivras genom 1975/76:148 138 strafföreläggande.Det kan även beträffande denna grupp av brott ifrågasättas om dessa lämpligenbör handläggas summariskt - särskilt gäller detta ratlonyklerhetsbrotlet. Inteheller i tillstyrker alt området förstrafföreläggande utvidgas till grov olovlig körning och rattonykterhet. När det gäller rattonyklerhetsbrottetframhåller RA att återgäldande avkostnaderna för läkarundersökning och blodprovstagning enligt gällandebestämmelser inle kan las upp i strafföreläggande. Oavsett dessa bestämmelsersbetydelse för regleringen av strafföreläggandets tillämpningsområde finns detenligt RA:s mening ingenanledning alt ha kvar skyldigheten för den dömde alt återgälda dessa förundersökningskostnader.Ett liknande uttalande görs av föreningen . anserliksom utredningen att strafföreläggande bör kunna användas även vid fall avnormal varusmuggling (maximistraff är fängelse) somförskyller högst 60 dagsböter. Den rutinmässiga handläggningen inför domstolav de skriftligen erkända varusmugglingsbrotten för vilka rättegångsfullmakthar utfärdats talar för en förenkling av lagföringen. Däremot ställer sigstyrelsen avvisande till utredningens förslag att förutsättning för tillämpningav strafföreläggande skapas genom en sänkning av straffet för normalfallen lillböter eller fängelse i högsl . En sådan sänkning av maximistraffet -i huvudsak motiverad av förenklingsskäl - skulle med hänsyn till bestämmelsernai 35 kap. BrB om bortfallande av påföljd väsentligen minska tullverkelsmöjligheter att beivra bl.a. brott som avses i 1 § andra styckei lagen(1960:418) om straff för varusmuggling. Dessa broll kan förväntas öka sedantullverket numera har övergått till ett s.k. deklarationsförfarande. För beivranav dessa brott, lämnande av oriktig uppgift i tulldeklaration eller annatvilseledande i samband med tullbehandling, som ofta uppdagas sent och krävertidsödande utredning är det av vikl att den utvidgning av preskriptions-lidentill som är en följd av ovan nämnda straffskärpning bibehålls. Somframgår av den redogörelsen förordar de flesta remissinstanserna altden övre gränsen för bötesstraffets storlek sätts vid 60 dagsböter. Ettgenomförande av de tre experternas förslag om en gräns vid 80 dagsböter skulleenligt Ma/wö tingsrätt medföra avsevärd risk för att i en del fall relativthöga bötesstraff bestämdes genom strafföreläggande, medan en handlägg:ning hosdomstol med grundligare underlag för bedömningen skulle leda till annan päföljdsform,t.ex. villkorlig dom eller skyddstillsyn, eventuellt i förening med ett i deflesta fall lägre bötesstraff. Samma inställning i fråga om bötesstraffets 1975/76:148 139 storiekhar bl.a. JK, hovrätten över och , hovrätten för ,och tingsrätter, , brottsförebygganderådet, statskonioret, i och föreningen . i län föreslår att gränsen 60 dagsböterprövas . Är erfarenheterna goda bör enligtlänsstyrelsen gränsen 80 dagsböter kunna införas. EnligtRA bör övre gränsen för antaletdagsböter ligga väsentligt under maximiantalel. RÅ, som närmast förordar altgränsen sätts vid 60 dagsböter, framhåller att vilket alternativ som än väljskommer valet endast i ringa mån i praktiken att påverka frekvensen avstrafföreläggande. anser att det högsta straff som skallkunna föreläggas den misstänkte kan sättas något högre än 60 dagsböter. Stockholmstingsrätt, samt föreningarna statsåklagare och åklagarebiträder uppfattningen all bötesstraffet i strafföreläggande bör kunna uppgåtill 80 dagsböter. Enskiltanspråk i samband med strafföreläggande (RB 22:9) Flertaletremissinstanser är positivt inställda till utredningens förslag altstrafföreläggande skall kunna förenas med ersättningsanspråk från målsägandeeller det allmänna. Till dessa inslanser hör bl.a. JK, hovrätten över ochBlekinge, hovrätten för , , , ochNorrköpings tingsrätter, , brottsförebyggande rådel, statskontoret,i län, samt föreningarna Sverigesstatsåklagare och åklagare. Hovrätten över och Blekingeifrågasätter dock om inte användningsområdet bör begränsas lill anspråk påersättning för egendomsskada. Hovrätten för och är tveksammaom den praktiska betydelsen blir så stor som utredningen räknar med.Erfarenheten visar enligt hovrätten alt skadeståndsanspråk som enskildframställer utan juridiskt biträde i åtskilliga fall är mindre väl ägnade somgrund för rättegång. Åtalsrättskommitténanser alt något hinder inte torde föreligga mot alt enskilt anspråk tas upp istrafföreläggande. Kommittén menar dock att förslaget från flera synpunkter äri behov av ytterligare genomarbetning. Sålunda torde särskilda föreskrifterbehövas om alt den handling som målsäganden får rörande det godkända enskildaanspråket skall utgöra exekulionsurkund. Ytterligare anser kommittén att delförhållandel att den misstänkte godkänner strafföreläggandel endasl i ansvarsdelenmen bestrider det enskilda anspråket inte skall utgöra hinder för allansvarsdelen skall anses avgjord genom strafföreläggandel. Däremot torde detvara olämpligt att låta strafföreläggandel få några rättsverkningar i denomvända situationen, dvs. 1975/76:148 140 delenbestrids men det enskilda anspråket godkänns. Kommittén anser det vidare inlepåkallat alt ge målsäganden ett så avgörande inflytande i fråga ommöjligheterna att använda strafföreläggande som utredningen har kommit fram lill. Trafikförsäkringsföreningenhar i och för sig intet att erinra mot förslaget om att enskilt anspråk skallkunna tas upp i strafföreläggande. En förutsättning härför måste emellertidenligt föreningens mening vara all även försäkringsgivaren bereds möjlighet attla ställning till anspråket i sådana fall då försäkringsersättning kan komma ifråga. Avtalsvillkoren för trafikförsäkring innefattar en bestämmelse enliglvilken försäkringstagaren med för försäkringsgivaren bindande verkan inte ägermedge ersättningsskyldighet utan att ha försäkringsgivarens medgivande härtill.Detta försäkringsvillkor kan försäkringsgivarna inte ge avkall på. I nuvarandeförfarande, där lalan om enskilt anspråk kan föras endasl i samband meddomstolsförfarande, finns för trafikförsäkringens del en spärr mot sådanasituationer genom denuntie-ringsreglerna i 22 § andra stycket lagen (1929:77)om trafikförsäkring. Detta lagrum - som även torde böra ses mot bakgrunden avden skadelidandes räu enligl 3 § irafikförsäkringslagen att vända sig direkl molförsäkringsgivaren - synes inte i sin nuvrande lydelse kunna tillämpas i detfall enskilt anspråk upplages i strafföreläggande. En ytterligare förutsättningför att enskilt anspråk skall kunna las upp i slrafföreläggande bör sålundaenligt föreningens mening vara, att även detta förfarande förknippas medskyldighet för målsägande all underrätta försäkringsgivaren och att denne ävenges möjlighet att ta till vara sina intressen. , som instämmer i trafikförsäkringsföreningens yttrande, påpekar attäven i andra former av ansvarsförsäkring än trafikförsäkring allmänt finns envillkorsbestämmelse, enligt vilken försäkringstagaren inte äger medge ersättningsskyldighetmed för försäkringsbolaget bindande verkan utan bolagets tillåtelse. gäller sålunda även för andra former av ansvarsförsäkring vad somsägs i föreningens yttrande om trafikförsäkring. Övriga remissinstanserintar en mer eller mindre kritisk hållning till utredningens förslag. Sålundahyser RA tvekan om lämplighetenav att i strafföreläggande ta upp enskilt anspråk i den omfattning som utredningenhar föreslagit. För åklagaren innebär det att ytterligare omständighetertillkommer som han har att bedöma och som kan ligga vid sidan av hanserfarenhet. RÅ medger att det förekommer fall där ersättningsanspråken är heltokomplicerade som t.ex. vid de flesta snatteri- och snyltningsbrotten ochkanske också vid skadegörelsebrott. Men detta .är enligt RÅ sällanförhållandel vid exempelvis misshandelsbrott, särskilt som skadan inte får varamera påtaglig för att brottet skulle kunna beivras genom strafföreläggande. 1975/76:148 141 förslag skall strafföreläggande med enskilt anspråk godkännassåväl i ansvars- som skadeståndsdelen för att få verkan av laga krafl. Det kanenligt RA befaras att en delsådana strafförelägganden inle blir godkända i skadeståndsdelen bl.a. därföratt ersättningen har betalats eller annan uppgörelse träffats med målsäganden.Delta medför att åtal skall väckas eller nyti strafföreläggande utfärdas iansvarsdelen. Det är möjligt att man härigenom förlorar en stor del av devinster som man vil) nå med utredningens förslag. Om man å andra sidan lillåierden misstänkte au godkänna endast i ansvarsdelen, skulle han kunna utnyttjadenna möjlighet i hopp om att målsäganden inte på eget initiativ utkräverskadeståndet. Innan man har vunnit erfarenheter av slrafföreläggande med enskiltanspråk bör i vart fall systemet begränsas till fall där ersättningsanspråketsåväl till grund som storlek är otvetydigt. Delta bör enligt R.-K fastläggas ilagtexten. Övre gränsen för ersättningsanspråket bör enligt R.-\ sältas lägreän ell halvt basbelopp. Hovrätten för framhåller attutredningens förslag inle torde få den praktiska betydelse som utredningensynes ha förutsatt. Hovrätten avstyrker vidare att man tar upp skadestånd itrafikmål i strafföreläggande. Tvekan inför förslaget ges till känna också avlänsstyrelsen i . Enligtadvokatsamfundet kan den misstänkte uppfatta enskilt anspråk i slrafföreläggandeså all åklagaren har prövat skadeståndsanspråket och funnit det skäligt.Avsevård risk finns därför att oskäliga skadestånd kommer alt godkännas.Samfundet avstyrker därför förslaget att åklagaren skall kunna ta upp målsägandesenskilda anspråk i strafföreläggande. som i och för sig godtar tanken på alt slrafföreläggande förenas medenskilt anspråk, är det principiellt felaktigt att målsäganden skall kunnahindra användningen av slrafföreläggande i .sådana fall då såväl brottets artsom utredningen talar för att denna handläggningsform är den från praktisk ochprocessekonomisk synpunkt lämpligaste. Vadgäller frågan om körkortsingripanden ansluter sig utredningen till trafikmålskommilténsförslag i betänkandet (SOU 1972:70) Rätten till ratten att det skall bli möjligtall i viss utsträckning föreskriva körkorisåterkallelse i strafföreläggande.Förslaget ger inte anledning till erinran från RA och föreningen . Även statskontoret haren positiv inställning till förslaget. Flertalet övrigaremissinstanser är däremot kritiska mol förslaget. Sålunda framför bl.ä.rikspolisstyrelsen, . 1975/76:148 142 betänkligheteröver förslaget om körkortsspärr i slrafföreläggande. Hovrätten över ochBlekinge, hovrätten för och i avstyrkerbestämt att slrafföreläggande förknippas med körkortsåterkaUelse. Enligt Malmötingsrätt bör en sådan reform skjutas upp i avvaktan inte bara på genomförandetav ny lagstiftning enligl Irafikmålskornmitléns förslag ulan även på att enfast rättspraxis har erhållits i fråga om brottspåföljd och körkorlsingri-pande. 5.4Koppling strafföreläggande - handläggning vid domstol Utredningensförslag i denna del har fåll ett blandat mottagande. Del gäller särskilt de nyahandläggningsruliner som utredningen föreslår för det fallet att den misslänkleinle svarar på strafföreläggande utan bestrider ansvar först när han genomstämningsman delges föreläggandet. Från åtskilliga håll anförs all förslagetinte innebär tillräckliga garantier från rättssäkerhetssynpunkt. Hovrättenför samt , och tingsrätter anseralt förslaget om koppling mellan strafföreläggande och domslolshandläggninginnebär så påtagliga fördelar från arbelsekonomisk synpunkt att den föreslagnaförsöksverksamheten kan tillstyrkas. Samma inställning har statskontoret. Deföreslagna förenklingarna framstår också enligt i länsom önskvärda. framhåller dock att delgivningsfunktionenskapacitet och effektivitet i hög grad kommer att påverka det praktiskaresultatet av utredningens förslag. är med hänsyn till viklenav att alla tänkbara rationaliseringsålgärder prövas starkt positivt. Förbundetframhåller att förhållandena kan variera mycket och att mönstretkanske inte passar alla domstolar. Del är enligl förbundet säkerligenvälbetänkt att det föreslagna kopplingssystemet först prövas vid vissadomstolar, Enliglrikspolisstyrelsen är den föreslagna rutinen rationell, men i praktiken tordedel dock möta svårigheter att genomföra den. Styrelsen pekar bl.a. på ellsärskilt problem, som belyses av förhållandena vid delgivningscentralen iStockholm. Polisdistriktet är fn. uppdelat i 27 delgivningsdistrikt medsammanlagt cirka 35 delgiv-ningsmän. Om varje delgivningsrnan skall bestämmatid för huvudförhandling, finns det risk för att detta kommer att kräva en omständligadministrativ procedur för att inle för många - eller för få - mål sätts uttill samma rättegångstillfälle. Systemet kräver i vart fall kompletteranderutiner på denna punkt. En annan viktig förutsättning för förslagelsgenomförande är att åklagare endasl undantagsvis begär ytterligare utredning imål där den misstänkte redan har delgetts kallelsen. Delta medför altvederbörande åklagare noga måste ha övervägt bevis- 1975/76:148 143 lägel innan slrafföreläggande lämnas till delgivning. Ävenom så sker, torde det enligt styrelsen inte kunna undvikas att kompletterandeutredning krävs i vissa fall med hänsyn lill de uppgifter den misstänkte lämnarvid delgivningslillfället eller senare (t,ex, bevisuppgift). Enligt styrelsenförekommer det ofta, att åklagare begär kompletterande utredning - främslförhör med den misstänkte - med anledning av att denne inte har godkäntstrafföreläggande vid delgivning. Beträffande förslaget om försöksverksamhet ide tre storsladsdislrikten föreslår styrelsen, att försöksverksamheten till enbörjan får omfatta förslagsvis och ett distrikt istorleksordning närmast under de tre storsladsdistrikten. anför Uknande synpunkter. rA ifrågasätter om så mycket står att vinna med del systemtill koppling mellan slrafföreläggande och domstolsförhandling som utredningenhar föreslagit. Delvis innebär förslaget endast en överflyttning av uppgifterfrån domstolen lill åklagaren. RÅ har emellertid ingenting alt erinra mol attfrågan närmare undersöks för anordnande av försöksverksamhet. Inteheller motsätter sig en försöksverksamhet enligt de linjer som utredningenhar tänkt sig. erinrar emellertid om att det här rör sig om en begränsadkategori ärenden, totalt 45.000 , varav 29.000 avser förelägganden som inlehar kunnat delges och resten förelägganden som har bestritls. Avkriminaliserasfylleri- och parkeringsförseelserna - vilkel skulle medför en betydelsefulllättnad av framför allt tingsrätts arbetsbörda - skulle antaletärenden gå ned till 17.000. De fall man närmast vill komma till rätta med är de29.000 ärenden i vilka åtal väcks därför att man inte har kunnat delge denmisstänkte strafföreläggandel. Detta är i stor ulsträckning ell storstadsproblem.Pågående översyn av delgivningsbeslämmelserna kan möjligen leda till sådanaförbättringar att belastningen på delgivnings-centralerna i de större städernaantar rimligare mått. Det kan alltså tänkas att man här har att göra med ettproblem som är begränsat såväl i liden som rummet. ställersig tveksam till om några större vinster är förenade med den av utredningenföreslagna kopplingen av slrafföreläggande och domslolshandläggning. Kommitténvill dock inte motsätta sig att en försöksverksamhet av den begränsadeomfattning som utredningen har föreslagit kommer till stånd. Med hänsyntill de ökade administrativa problem som de föreslagna nya reglerna skullemedföra är det-enligt tveksamt om förslaget totalt settskulle innebära någon förenkling. Tingsrätten vill därför starkt ifrågasätta omtillräckliga skäl föreligger att ersätta det nuvarande förfarandet vidbestridande i samband med delgiv-ningsförrättning med den av utredningenföreslagna kopplingen mellan slrafföreläggande och domstolsförhandling.Föreningen ställer sig också tveksam till den föreslagnakopplingen 1975/76:148 144 mellanstrafföreläggande som inte har godkänts och därav föranlett domstolsförfarande.Strafföreliiggande som inte har godkänts bör enligt föreningen alltid gåtillbaka till åklagaren för prövning av frågan om det fortsatta förfarandet. E,nliknande inställning har föreningen . Hovrättenöver och delar utredningens uppfattning att det på något sättbör genomföras en närmare koppling mellan strafföreläggande ochdomstolsförhandling. Hovrätten är således i princip positivt inställd tillreformer på detta område. De förslag till utformning av en sådan koppling somhar utarbetats av utredningen synes emellertid hovrätten vara behäftade medmånga allvarliga nackdelar. Förslagen kan därför inte tillstyrkas avhovrätten. Vad angår del fallet att den misstänkte inte svarar på strafföreläggandelanser hovrätten det som högsl otillfredsställande att den misstänkte tvingasatt inför stämningsmannen komma med ett bestämt ställningstagandetill föreläggandet och därigenom betas möjligheten att i lugn och ro tänka övervilken inställning han vill inta till det. Bl.a. omöjliggörs enligt hovrätten ipraktiken för honom alt läsa igenom sådant informationsmaterial som enligtutredningens förslag skall bifogas föreläggandet samt att kunna få rådgivningav en advokat eller annan jurist innan han fattar sitt definitiva beslut.Hovrätten konstaterar sammanfattningsvis att det av utredningen föreslagnasystemet synes kunna ge upphov till en mängd praktiska problem. Det synes långtifrån att vara en smidigare och rationellare lösning än den handläggningsgångsom finns . Att bemärka är därvid att det föreslagna systemet tar sikte påen förbättring av handläggningen av cirka 5.000 fall av sammanlagtcirka 72.000 strafförelägganden som delges genom stämningsinan. Ätt dra in alladessa senare i systemet för att möjliggöra en "smidigare" lösning avhandläggningen av de förra, synes vara att gå längre än vad som är nödvändigt.Enligt hovrättens uppfattning skulle ett möjligt alternativ vara en modifieradform av det som skisserats av utredningen men som sedan avvisats av denna. Ettsådant system skulle enligt hovrätten i huvudsak kunna innebära följande.Delgivning av strafföreläggande äger rum på samma sätt som f.n., varvid denmisstänkte ges möjlighet att godkänna föreläggandet inom viss . Omgodkännande inte gäller slrafföreläggandet som stämning. Sedan bestridande av strafföreläggandelhar kommit in till eller tiden för godkännande har utgått,översänds föreläggandet jämte en datamaskinellt framställd kallelse tillåklagaren, som - om han inte finner bestridandet ge anledning till ytterligareutredning eller till nedläggande av förfarandet - genast översänder dessahandlingar jämte sin egen bevisuppgift till tingsrätten. Utsättandet av målettill huvudförhandling och ombesörjandet av kallelser ankommer på tingsrätten.Hovrätten för , Prop.1975/76:148 145