prop · FY0332 · 1975-12-31 00:00:00 — Arbetsgruppen föreslår all en anmälan tillkommunen i nu avsedda fall bör 1975: 32 121 medföraatt bestämmelsen om renhållningsmonopol inle är tillämplig. om anmälningsförfarandet bör meddelas av . Behandlingsföretaget börha samarbete med behandlingsföretag i de övriga nordiska länderna för att fåtiU stånd en lämplig nordisk samordning av resurser på förevarande område.Samarbete bör också etableras med den nordiska avfallsbörsen; Kostnaderna förbehandlingsföretagels verksamhet skall i princip betalas av dem som utnyttjarföretagets tjänster. Pe avgifter som tas ut skall sålunda täcka utöver rörligakostnader också kalkylmässiga avskrivningar och ränta på allt arbetandekapital. Enligt arbetsgruppen bör inflytande avgifter däremot inte ge vinst iföretagsekonomisk mening. Av flera skäl kan det emellertid vara svårt att nåfull täckning för kapitalkostnadema. Intäkterna kan vara svåra att kalkylera pågrund av avfallsmarknadens föränderliga karaktär. Detsamma gäller när resursernaär under uppbyggnad. Arbetsgruppen vill framhållaatt avgift för, transport och behandling av avfallet skaU av kommunemafastställas och tas ut med stöd av lagen om kommunala renhållningsavgifter. Avbehandlingsföretaget tillämpade avgifter kommer sålunda att ligga till gmndför kommunens renhållningstaxa. Arbetsgmppen förutsätter att kommuner ochbehandlingsföretaget kommer att reglera sina mellanhavanden genom avtal.Avgifterna kommer också att få betydelse för industrin när det gäller attavgöra frågan om miljöfarUgt avfall skall behandlas hos behandlingsföretageteller genom utnyttjande av apnan resurs. De avgifter som tas ut föromhändertagande av miljöfarligt avfall som skall långtidsförvaras bör varasatta så att de täcker inte bara för-varingskostnaderna utan även förväntadeframtida behandlingskostnader. Behandlingsföretaget bör vara skyldigt attsärskilt fondera medel som är avsedda för framtida behandlingskostnader. med särskilt tillstånd att behandla miljöfarligt avfall inte tillåtsatt långtidsförvara sådant avfaU, kommer temporär förvaring av avfall att ägarum hos sådant företag. EnUgt arbetsgruppen bör tUlstånd som avses kunnaförenas med föreskrift om att företagel skall stäUa godtagbar säkerhet förbehandlingskostnaderna för temporärt lagrat avfall. Det finns annars risk föratt dessa kostnader drabbar det allmänna, om tillståndet återkallas ellerföretaget av annan orsak upphör med verksamheten. Medhänsyn tUl att det är uttalade sanihälleliga intressen som ligger bakomförslaget att inrätta behandUngsföretaget och bygga ut nuvarandebehandlingsresurser för miljöfarUgt avfall förefaller det naturligt att statenpå lämpligt sätt garanterar finansieringen av företagets fasta investeringar.Också den risk som enligt vad förut sagts finns för att full täckning förkapitalkostnadema inte alltid erhålls talar för att staten bör garanterafinansieringen av dessa investeringar. 1975: 32 122 vändigainvesteringar kan tänkas ske med utnyttjande av befintiiga stat liga stödformer t. ex. enligt kungörelsen om statUgt stöd till avfallsbc- handling. Men även andra former kan tänkas. Formerna för finansie ringen bör avgöras vid förhandlingar mellan behandlingsföretagets; in tressenter. Omreformen genomförs, bör enligt arbetsgmppens mening statligt stöd tillavfallsbehandling varom nu är fråga endast undantagsvis utgå till annat företagän behandlingsföretaget. Behandlingsföretagetsinvesteringar bör avse anläggningar som skall tUlämpa etablerad teknik.Forsknings- och utvecklingsarbete på behandlingsområdet bör sålunda enligtarbetsgmppen bedrivas i huvudsak utanför behandlingsföretaget. Det statligastödet till forsknings- och utvecklingsarbete i fråga om avfallsbehandling börske i samma former som hittiUs. Om det är påkallat, bör behandUngsföretagetdock kunna delta i finansieringen av visst angeläget utvecklingsarbete. Såsomantytts i avsnittet om gällande bestämmelser är lagen om hälso- ochmiljöfarliga varor i prmcip tUlämplig på sådant avfall som avses medarbetsgmppens nu redovisade förslag. Också vissa bestämmelser av allmänkaraktär i kungörelsen om hälso- och mUjöfarliga varor äger tillämpning påmiljöfarligt avfall. Mot bakgrund härav förefaller det både naturligt ochlämpUgt att ha de gmndläggande författningsbestämmelserna för ifrågavarandereform i nämnda lag. Regeringen torde inte med stöd av gällandebcmyndigandebestämmelscr i lagens 5 10 §§ kunna införa den föreslagnaensamrätten för behandlingsföretaget. Arbetsgmppen föreslår därför att det ilagen skall tas in en ny paragraf, som innehåller bemyndigande för regeringenatt föreskriva att yrkesmässig behandlingsverksamhet endast får bedrivas avjuridisk person vari staten har inflytande. och om särskilt tillstånd att vid sidan av företagetbedriva avfallsbehandling kan sedan tas in i nyssnämnda tillämpningskungörelseeller i en särskUd författning. Då det förstnämnda alternativet kräver enrelativt genomgripande omarbeming av kungörelsen i redaktionellt hänseende,har arbetsgruppen stannat för alternativet med en särskild författning. Enligtarbetsgruppen kan erforderliga föreskrifter för att genomföra vad gruppenföreslagit i fråga om anmälningsskyldighet för verksamhet, vari miljöfarligtavfall uppkommer, och i fråga om tillstånd till yrkesmässig transport avmUjöfarligt avfall meddelas med stöd av 9 § resp. 6 § lagen om hälso- ochmiljöfarliga varor. Enligt 9 § kan regeringen föreskriva sådananmälningsskyldighet och enligt 6 § kan regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer föreskriva att hälso- och mUjöfarlig vara av visst slagfår hanteras endast efter särskilt tillstånd eller att för hantering av sådanvara skall gälla annat särskilt villkor. De bestämmelser som behövs för attreglera nu angivna frågor om anmälan och tUlstånd bör tas in i sammaförfattning som bestämmelserna om behandlingsförc- 1975: 32 123 taget.Arbetsgruppen föreslår att författningen kallas förordningen om miljöfariigtavfaU. Föratt undvika tillämpningssvårigheter är det enligt arbetsgruppens meningnödvändigt att i den föreslagna förordningen genom en uppräkning peka ut deavfallsslag som skaU anses miljöfarliga och för vilka den föreslagnaregleringen skall gälla. I huvudsak bör därmed de avfallsslag som inledningsvisnänmdes komma i fråga dvs. olje- och lösningsmedelsavfall, koncentrerat surteller alkaliskt avfaU, metallhaltigt, cyanidhaltigt resp. PCB-haltigt a-vfallävensom bekämpningsmedelsavfall. I det konkreta fallet kan det förhålla sig såatt visst avfall som enligt den angivna uppräkningen skall omfattas av dentänkta förordningen inte kan anses faUa under definitionen på hälso- ochmUjöfarUg vara i 1 § första stycket lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Isådant faU är lagens bestämmelser inte utan vidare tUlämpliga. Inte heller denföreslagna förordningen kommer att gälla i den utsträckning som den meddelatsmed stöd av lagens föreskrifter. Enligt arbetsgmppen torde det från miljöskyddssynpunktframstå som angeläget att angivna avfall omfattas av regleringen i den tänktaförordningen om mUjöfariigt avfall, även om visst avfall i det särskUda falletinte skulle anses utgöra hälso- och mUjöfarlig vara. Med hänsyn härtillföreslår arbetsgmppen att regeringen med stöd av 1 § andra stycket lagen omhälso- och miljöfarliga varor föreskriver att vad i lagen sägs skall gäUa ifråga om de i förordningen uppräknade ävfallsslagen. För att förordningenstUlämpningsområdc inte skall bli för vittomfattande bör fåbefogenhet att undanta visst slags avfaU. Naturvårdsverketbör få bestämma att också annat avfall än som särskilt uppräknats bör omfattasav regleringen, om avfallet kan anses utgöra hälso- och mUjöfarUg vara enligt1 § första stycket nämnda lag. Det bör vidare ankomma på attoffentliggöra vägledande förtecknmg över miljöfarligt avfall. I en sådanförteckning kan avfallsslagen anges mera precist än i förordningen. Genomden av arbetsgmppen nu förordade lagstiftningsmetoden vinns den fördelen attsärskUda ansvars- och tillsynsbestämmelser inte behöver meddelas. Bestämmelseri dessa änmen i lagen om hälso- och miljöfarliga varor blir tillämpliga ocksåpå den reglering av miljöfarligt avfall som föreslås. I fråga om dettaavfall kommer också tillsynsbe-stämmelsema i kungörelsen om hälso- ochmUjöfarliga varor att vara tilllämpliga. Detsamma gäller vissa andra ikungörelsen intagna bestämmelser såsom bestämmelser om rätt förproduktkontrollnämnden att meddela föreskrifter i vissa fall samt besluthumvida viss vara är att anse som hälsofarlig eller miljöfarlig. Somfömt antytts bör föreskrifter om renhåUningsmonopol beträffande miljöfarligtavfall och undantag från sådant monopol tas in i tidigare omtaladrenhållningskungörelse. 1975: 32 124 Närdet gäUer läkemedel och läkemedelsavfall kommer den föreslagna förordningeninte att vara tillämplig. Oskadliggörande av läkemedel regleras uteslutande iläkemedelsförordningen. Enligt arbetsgruppen bör en skärpning av dessabestämmelser ske genom att , i likhet med vad UKA föreslagit,åläggs att meddela föreskrifter om oskadliggörande av läkemedel. Enligt40 § miljöskyddslagen kan meddela föreläggande om sådantförsiktighetsmått eller förbud som är uppenbart behövligt för att lagensbestämmelser skall efterlevas. Sådant föreläggande kan t. ex. gå ul på enskyldighet att låta oskadliggöra visst miljöfarligt avfall som lagrats.Efterkommes inte sådant föreläggande, skall utmätningsmannen enligt 47 § tredjestycket miljöskyddslagen ombesörja att åtgärden vidtas. En bestämmelse medmotsvarande innehåll finns i 39 § andra stycket naturvårdslagen (1964:822). Ifråga om tolkningen av dessa handräckningsbestämmelser kan konstateras alteffekten av förelägganden som är aktuella skulle försämras avsevärt om denförsumlige inte behövde betala kostnaden för handräckningen. Arbetsgmppenanser för sin del att lagstiftaren torde utgått från att den försunilige ,ävenutan uttrycklig föreskrift skulle svara för handräckningskostnaden. Vid tillkomstenav väglagen (1971:948) gjordes emellertid ett uttalande (prop. 1971:123 s. 207)som kan föranleda osäkerhet om innebörden av gällande rätt i förevarandehänseende. För att undanröja den osäkerhet som kan råda bör enligtarbetsgruppen i 47 § tredje stycket miljöskyddslagen läggas lill att åtgärdenvidtas på den försumliges bekostnad. EfterförebUd av 20 § nalurvårdskungörelsen bör i miljöskyddskungörelsen tas in enbestämmelse om att kostnaden för handräckning som avses i 47 § miljöskyddslagenpå begäran av utmätningsmannen skall. förskjutas av allmänna medel, närhandräckningen begärs av statlig myndighet. Handräckningskostnad i fall somavses i 47 § tredje stycket miljöskyddslagen kan i vissa fall t, ex. i fråga omoskadliggörande av miljöfarligt avfall uppgå tUl betydande belopp. Tyvärr kanbefaras att kostnaden i många fall inte kan uttas av den försumlige. Kostnadenkommer följaktligen i sådana fall att få bäras av det allmänna. Med hänsyn lillanförda omständigheter finner arbetsgruppen det vara lämpligt att länsstyrelsensamråder med , innan begär handräckningen.Bestämmelserna om samrådsskyldighet i miljöskyddskungörelsen bör sålundakompletteras. Isammanhanget vill arbetsgruppen fästa uppmärksamheten på att de medel sombehövs för att förskottera sådan handräckningskostnad som här är aktuell ställstill länsstyrelsernas förfogande. Med hänsyn till arten av de åtgärder somhandräckningen i förevarande fall kan komma att avse förefaller det gruppennaturligt atl kostnaderna bestrids från nionde huvudtiteln anslaget Bidrag tUlmiljövårdande ålgärder inom industrin m. m. Det bör ankomma på regeringen altbetala ut behövliga 1975: 32 125 medeltiU vederbörande länsstyrelse efter framställning i varje särskilt fall.Arbetsgruppen föreslår sålunda att regeringen inhämtar bemyndigandetill att få använda nämnda anslag även till ändamål som Bestämmelsernaom renhållningsmonopol, tillslåndsplikt för transportföretag ochbestämmelserna om behandlingsförelaget lorde inte kunna träda i kraft förränden . övriga delar av förslagen bör kunna träda i kraft den 1juli 1975. 15 Slam från kommunala avloppsreningsverk Innehålleti detta kapitel är främst en sammanfattnmg av ett material som naturvårdsverketsammanställt och som i sin helhet kommer att ges ut i verkels publikationsseriei . anvisningar för användning av rötslamsom jordförbättringsmedel redovisas också i delta kapitel. Reningav avloppsvatten innebär att man på olika sätt fångar upp i vatten uppslammadeoch lösta föroreningar som sedan avskiljes i form av slam. Mängdenslam har ökat kraftigt till följd av densnabba utbyggnaden av avloppsreningsverk och de successivt skärpta kraven påeffektivare renmg. Det kan här erinras om att av tätortsbefolkningensaknade rening , medan motsvarande siffra är knappt 1 %.Den högsta reningsgraden kemisk och biologisk-kemisk rening saknades istort sett ; är av tätortsbefolkningen anslutnatill sådana reningsverk. Slammängdenberäknas uppgå tiU närmare 6 milj. m* räknat som slam med 4 %torrsubstanshalt. Den årliga tillväxten har beräknats lill0,51,0 mUj. Detta slam måste fortlöpande undanskaffas eftersomlagringskapaciteten inom reningsverken som regel är mycket begränsad. Isamarbete med samtiiga länsstyrelser har genomfört eninventering av kommunernas slamhantering. Inventeringen avser förhåUandena den1 och omfattar samtliga tätorter. I nedanstående tabell redovisasden årliga avskilda totalmängden slam vid avloppsreningsverken. Den totalatorrsubstansmängden är enligt denna sanunanställning . 13 1975.1 saml Nr 32 1975: 32 126 Slamfr;'in Mängd torrsubstans Anslutenindustri 20 000 " Enskildaslamavskiljaie 10 000 " Tillägg för kalkfällning 10 000 " Beroendepå använd reningsmetod uppkommer vid rening av avloppsvatten följandehuvudtyper av slam. Primärslam (mekaniskt slam)utgörs av uppslammat m.aterial som medföljer avloppsvattnet och som vanligenavskiljs i en försedimen-teringsbassäng. Biologiskt slam (bioslam)bildas vid biologisk rening i luftningsbas-säng eller biobädd. Kemiskt slam (kemslam) bildasvid avloppsvattnets behandling med fällningskemikalier (aluminiumsalter,järnsaller, kalk). Dessaslamtyper skiljer sig från varandra såväl i fråga om sammansättning ochegenskaper som genom den mängd slam per m avloppsvatten, som bildas vidrespektive reningsförfarande. Slammängden ökar avsevärt med effektivare rening ca /person och år vid biologisk-kemisk rening, jämfört med ca /personoch år vid mekanisk rening. Gemensamtför alla slamtyper är att de innehåller stora mängder vatten. Beroende på typav slam och reningsprocess Ugger torrsubstanshalten hos det avskilda slammetpå dvs. slammet innehåller vatien. Slaminnehåller nedbrylbara organiska ämnen som vid förvaring ger upphov tillbesvärande lukt. I primärt och biologiskt slam utgör organiskt material av torrsubstansinnehållet. Kemisktslam består till större delen av oorganiskt material från de användafällningsmedlen. Slam innehåller också stora mängder mikroorganismer bakterier, vii-us, parasiter oorganiska salter, bl. a. växtnäringsämnenafosfor och kväve samt metallsalter. Av undersölmingar som gjorts vet man attdrygt av allt råslam och av allt rotat slam innehållersalmonellabakterier. Om industriavloppsvatlen tillförs reningsanläggningen kanmetallinnehållet i slammet bli betydande. förekommer en rad metaller somkan ha skadliga miljöeffekter. Exempel på sådana ämnen är kvicksilver, bly ochkadmium. Även andra skadliga ämnen exempelvis olja och klorerade kolväten kan på detta sätt tillföras slammet och försvåra dess behandling och/eller slutligaomhändertagande. Föratt på lämpligt sätt kunna hantera och slutligt omhänderta det avskilda slammetfordras som regel att det undergår viss behandling vid reningsverket. Debehandlingsmetoder som främst kan komma ifråga är Prop.1975: 32 127 förtjockning,stabUisering och awattning. På så sätt kan t. ex. transportkostnader sänkasoch behovet av områden för upplag minskas. Utöver dessa metoder kanbehandlingen kompletteras med pastörisering, torkning, förbränning ellerkompostering. Nedan ges en kort beskrivning av de olika behandlingsmetoderna. Genomförtjockning ökar slammets torrsubstanshalt 23 gånger, varvid slamvolymenreduceras i motsvarande omfattning. Lukt-problem kan uppstå vid långuppehållslid i förtjockningsanläggning. Stabiliseringär en kontrollerad biologisk omvandlingsprocess, avsedd att minska risken förluklobehag och smittorisken vid vidare hantering och slutligt omhändertagandeav slammet. Därför måste som regel allt slam främst primärt och biologiskt genomgå sådan behandling. Stabilisering kan ske genom rötning (anaerobstabilisering) eller långtidsluftning (aerob stabilisering). Kalkning kanunder begränsad tid ge motsvarande effekter som stabilisering genom att denbiologiska nedbrytningen hämmas och viss avdödning av smittämnen sker. Genomawattning ökar slammets torrsubstanshalt, medan slamvolymen reduceras imotsvarande grad. Avvattningen har stor betydelse från transportekonomisksynpunkt och reducerar också miljöriskerna vid slammets hantering. Istora tätorter, där svårigheter kan uppstå att kontinuerligt borttrans-porteraoch slutligt omhänderta slam, trots långt driven mekanisk av-vattning, kanytterligare reduktion av slamvolymen ske genom t e r -misk behandling i form avtorkning eller förbränning. Termisk slambehandling kräver relativt storainvesteringar. Även driftkostnaderna kan bli betydande. Värmetorkat slam samtaska och slagg är in-vändningsfria från hygienisk synpunkt, däremot innehållerde fortfarande huvuddelen av slammets ursprungliga oorganiska ämnen(sal-terna). Genom volymmmskning föreligger salter och farliga ämnen i högrekoncentration än i slammet. Vidtorkning kan också betydande luktolägenheter uppslå. Värmetorkat slam med högatorrsubstanshalter har något sämre verkan som jord-förbätlringsmedel änawattnat slam. Det kan också ge upphov lill dammproblem. Slammetsbehandling genom kompostering bygger på förmult-ningsprincipen, som är enlångsamt fortskridande biologisk nedbrytningsprocess. Genom inverkan på olikamikroorganismer under lufttillträde omvandlas organiskt material tUl en stabilhumusliknande substans. Kompostermgseffekten påverkas gynnsamt av en balanseradtillsats av porösa kolhydratrika substanser. Förfarandet erbjuder därför enmöjlighet att med slam behandla flera andra avfallsprodukter t. ex.bark eller hushållssopor. Ett projekt avseende sådan samkompostering pågår förnärvarande i samverkan mellan , STU och kommun. 1975: 32 128 Förutomen avsevärd vikt-, volym- och luktreduktion uppnås genom kompostering en långtgående mineralisering av materialet och näringen blir bättre tillgänglig förväxterna. uppnås en reduktion av smittorisken, medan däremot slammetsmetallinnehåll inte påverkas. Ilikhet med torkning och förbränning är kompostering en relativt dyrbehandlingsmetod, i synnerhet om man för att påskynda processens förloppanvänder sig av en s. k. reaktoranläggning. Från miljösynpunkt kan dockkompostering ha många fördelar. Fleraav de nämnda behandlingsmetoderna medför olika grad av hygienisering avslammet. Effekten är måttlig i samband med stabilisering, ökar vid kemiskfällning med släckt kalk, vid torkning eller kompostering, samt är fullständig-vid förbränning. För att minska de hygieniska riskerna vid hantering av slamär en kompletterande biologisk, kemisk eller termisk behandling önskvärd.Omfattningen och graden av behandlingen måsle avgöras med hänsyn till denepidemiologiska situationen och sättet för slammets slutliga omhändertagande.Behandlingen kan också kompletteras med särskilda åtgärder. Klorering av slamär tänkbar men ger inte tillräcklig reduktion av sjukdomsalstrande organismer.Genom tillsats av bränd kalk uppnås en temperaturstegring (C), som iförening med högt pH i slammet ger en långtgående hygienisering. Liknandeeffekt nås vid pastörisering genom di-rektinblåsning av lågtrycksånga.Pastöriseringsanläggningar fordrar omfattande tillsyn och kan därför kommaifråga endast vid större avlopps reningsverk. Enligten sammanställning som gjorts av undergår avslammet något form av stabilisering. Tas också kalkbehandlingen med i dennagmpp, stiger procenttalet lill omkring 90. Hygienisering förekommer till , främst i form av torkning och kalkbehandling. av slammetavvattnas, till större delen () i mekaniska anläggningar. Någon egentligskillnad i behandling av slam, som deponeras i upplag respektive sådant somanvänds för jordbruksändamål, har inte konstaterats. av allt slamför dessa båda ändamål underkastas såväl stabilisering somawattning. Demetoder för slutligt omhändertagande av slam, som tillämpas, ärinle från alla synpunkter helt invändningsfria. Under vissa betingelser ochunder fömtsättning att hanteringen sker under betryggande kontroll, har de dockbedömts medge god säkerhet vid hanteringen och torde medföra obetydliga riskerför människor och miljö. Enkritisk granskning av de aktueUa metoderna för omhändertagandeav slam ger vid handen, att slutligt omhändertagande kan uppnås endast enligttvå huvudprinciper: Deponering i upplag eller somutfyllnad. Agrikulturell användning (förjordförbättring eller som jordersätl-ning). Prop.1975: 32 129 Torkning,förbränning och kompostering utgör endast led i bearbet-lungen av slammet. Omhändertagandetav därvid uppkomna produkter fömtsätter i sin lur tillämpningen av endera av deovan nämnda huvudprinciperna. Såvälvid deponering som vid agrikulturell användning står marken som slutligmottagare av slanunet. Problemställningarna blir dock något olika, beroende påsättet för omhändertagandet. I det ena fallet är det fråga om att förhindrastörningar från punktvisa avfallskoncentrationer. I det senare falletunderstryks nyttoaspekten en form av återvinning, där främst slammetskvalitet måste ägnas särskild uppmärksamhet. Ianslutning tiU tidigare nänrnda slaminventering redovisasockså en fördelning på olika former av slutligt omhändertagande av slam enligtnedanstående tabell. Form för slutligt omhändertagande Procent av total slammängd Ton torrsubstans per är 92 000 84 000 21 000 3 000 10 000 Storaregionala skillnader visar sig också föreligga i behandlingsmetoderna. I t.ex. och i deponeras det mesta på tipp medan iStockholms och endast några procent går tUI tipp. I Stockholmanvänds slammet i stor utsträckning inom jordbruket som jordförbättringsmedel.I och sker huvudsakligen förbränning. I Malmöhuslän laguneras i stället stora mängder slam. följande ges en närmare beskrivning av de olika formerna av slutiigtomhändertagande. Denna bygger också på anvisningar. Allaslamtyper, oberoende av kvalitet, måste kunna omhändertas i någon form avupplag. För slamprodukter som är starkt förorenade genom industriutsläpp,toxiska substanser eller som av andra orsaker inte kan nyttiggöras, ärdeponering i upplag den enda metoden för slutligtomhändertagande. Medhänsyn tUl miljömässiga och hygieniska risker måste höga krav ställas pådeponeringsplats. Föroreningsrisk för yt- och grundvatten finns alltid undermycket . Därför måste en rad skyddsåtgärder vidtas, som exempelvisavledning av nederbördsvatten från omgivningarna, uppsamling ochoskadliggörande av avrinnande slamvatten, invall-ning, inhägnad ochkontrollåtgärder. Denna risk kvarstår även sedan den egentliga verksamhetenupphört, varför upplaget frahiåt måsle stå under regelbundenkontroll. 1975: 32 130 Beroendepå slammets karaktär kan uppläggning ske i lagun, på torkbädd eller i upplag.Det är viktigt att såväl lokalisering som markförhållanden övervägs noga föreval av plats. Användningav slam och slamprodukter för fyllnadsändamål och markbyggnad måste närmastjämställas med deponering, även om metoden i praktiken innebär ett visstnyttiggörande av avfallet. För markbyggnad kan sannolikt i en framtidjordersättningsprodukter med slam som en väsentiig komponent iallt större omfattning komma till användning. Användningav slam och slamprodukter som fyllnadsmassa eller för markbyggnadsändamål tordenormalt heller inte behöva omges med samma restriktioner som förekommer vid ordinäruppläggning av avfall.