prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — Kommitléns förslag innebär all man frän skadestånd förinkomstförlust eller förlust av underhåll skall avräkna dels periodiskaersättningar från socialförsäkring, dels periodiska förmåner som utges avarbetsgivare pä grund av anställningsavtal eller som utgår från privatförsäkring i form av kollekliv pensionsförsäkring eller i form av kollekliveller individuell olycksfalls- eller sjukförsäkring. Från samordningen undantar kommittén övrigalivförsäkringar samt engångsersättningar från olycksfalls- ellersjukförsäkring. Som skäl för att inte samordna livförsäkringsförmåner medskadestånd anför kommittén bl. a. att livförsäkringen ofta inrymmer ettsparande och att sparmomen-tet inle bör påverka skadeståndet, eftersom man dåhamnar mycket nära ett system med skälighelsprövning av skadeståndet med hänsyntill den skadelidandes förmögenhetsförhållanden. En uppdelning av försäkringarefter sparmomenl och riskpremie blir ä andra sidan alltför komplicerad. Även i de fall då livförsäkringen endast täcker risken fördödsfall, uppstår svårigheier all samordna ersättningen med skadestånd. Enavräkning på skadeståndet av ett livförsäkringsbelopp som kanske avseromställningskostnader med anledning av dödsfallet, oförutsedda uigifter samtideell skada i lika hög grad som kompensation för förlust av underhåll är enUglkommittén inle särskilt tilltalande, särskilt som dessa poster i vissutsträckning inte gollgörs inom skadeståndsrätlen. Däremot anser kommittén altlivförsäkringsbelopp, som , skall kunna beaktas skönsmässigt, närskadestånd bestämts lill efterlevande för förlust av underhäll. Vad därefter gäller engångsersättningar frånolycksfalls-eller sjukförsäkring framhåller kommittén att de i myckel högregrad än periodiska ersättningar är avsedda att läcka andra skadeföljder äninkomstförlust, framför alll omställningskoslnader och ideell skada.Visserligen är del praktiskt genomförbart att samordna skadeståndet med endasien del av försäkringsersättningen. Förfarandel kompliceras dock. En möjligutväg skulle enligt kommittén kunna vara alt från ersättningen avräkna exempelviskapitalvärdet av ett årligt basbelopp. I så fall skulle emellertid de flesta nuvanliga engångsersättningar komma att utgå i sin helhet vid sidan avskadeståndet. Möjligheten av en ökad samordning mellan skadeståndoch andra , förmåner när det gäller kostnader och ideell skada berörs endastkortfattat av kommittén. Något förslag i denna del läggs inte fram. Kommitléns sätt atl bestämma vilka försäkringsförmåner somskall samordnas med skadestånd har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen.Viss krilik har dock framförts. Sålunda anser man frän någol håll attengångsbelopp frän olycksfalls- eller sjukförsäkring i viss utsträckning börsamordnas med skadestånd för inkomstförlust. Ä andra sidan anser bl. a. LO ochTCO att ersättning från privat olycksfalls- eller sjukförsäkring inte böravräknas ens när ersättningen utgår periodiskt. Vidare ifrågasätter elt parremissinstanser om inte avräkning bör ske även beträffande förmåner som utgårenligt arbetsmarknadskungörelsen (1966:368) och i liknande fall. Enligt min mening bör det, som jag redan lidigare harsagt, vara en strävan att samordna skadestånd med andra förmåner, som utgär medanledning av en skada, på sådant sätt att såväl över- som underkompen-salionundviks. Det är uppenbart alt gällande samordningsregler inte ärlillfredsställande från denna synpunkt. Ovidkommande omständigheter medför atlskadestånd och annan ersättning samordnas i vissa fall men inte i andra. Dettafår till följd att den skadelidande inte sällan blir överkompenserad, något sombl. a. innebär att samhällets resurser utnyttjas på ett sätt som inte ärrationellt. Det finns således anledning alt söka fä till stånd en ökadsamordning pä del nu behandlade området. bör reglerna utformas så,att man ökar betydelsen av sådana generella förmåner som utgår oberoende av dentillfälliga omständigheten om rätt lill skadestånd föreligger. Härigenomminskar skadeståndsrättens betydelse på personskadeområdet, något somallmänt sett måste vara en fördel. Mot denna bakgrund innebär kommitténs förslag ettbetydande framsteg jämfört med gällande rätt. Förslagel medför bl. a. att man isiörre utsträckning än nu kommer att kunna undvika överkompensation. Samtidigttillgodoses det självklara iniresset alt den skadelidande inte skall få bäranågon del av förlusten själv. Från den synpunkten är det befogat att man frånsamordningen undantar sådana förmåner som är resultatet av sparande eller sompå annat säll avser annal än den uppkomna skadan. Från renl principiella synpunkler anser jag visserligenalt starka skäl talar för atl driva samordningen längre än vad kommittén harföreslagil. a. är det givelvis angeläget att undvika överkompensation inlebara när det gäller ersättning för inkomstförlust eller mistat underhåll utanockså i fräga om ersättning för kosinader och ideell skada. Vidare kan delfinnas skäl att låta samordningen omfatta även engångsbelopp från olycksfalls-eller sjukförsäkring. Jag är emellertid medveten om att avsevärda praktiskaproblem kan uppstå, om samordningen ulvidgas utöver vad som följer avkommitténs förslag. I detta lagstiftningsärende saknas i allt fall tillräckligtunderiag för ett ställningslagande till hur en mera långtgående samordningskall utföras. En fråga som har nära samband med en vidgad samordning ärbestämmelserna om försäkringsgivares regressrätt. Denna fråga har kommitténkvar att ta ställning lill. Enligt direktiven (Ju 1972:30) bör regressreglernautformas sä all ersättning från såväl skadeförsäkring som summaförsäkring istörsta möjliga omfattning stannar på den skadelidandes försäkringsgivare. Moldenna bakgrund anser jag alt man inte nu i nägot väsentligt avseende bör avvikafrån kommitténs förslag. Frågan om en vidgad samordning kan emellertid kommaatt tas upp till förnyad prövning, när kommittén har lagt fram sina förslagrörande försäkringsgivares regressrätt. Vad jag nu har sagt innebär att man i delta sammanhanginle bör införa några bestämmelser om samordning med ersättning för kostnadereller ideell skada. 1 slället bör samordningsreglerna begränsas till posternainkomstförlust och förlust av underhäll. Härvid blir det aktuellt atl samordnaskadeståndet med förmåner från socialförsäkring, anslällning samt liv-,olycksfalls- och sjukförsäkring. 1 huvudsak bör dock endast periodiskersättning avräknas. Även om kommilléns förslag i enlighet med det sagda ihuvudsak bör godtas, kan det dock diskuleras i några avseenden. Förslagetinnebär, såvitt gäller ersättning för inkomstförlust, att en viss förmånbeaktas antingen i sin helhet eller inte alls. När det gäller ersättning förföriust av underhåll skall däremot vissa typer av förmåner beakiasskönsmässigt. Enligt min mening är en sådan mjukare avgränsning mellan olikaförmåner alt föredra även vid samordningen av ersättning för inkomstförlust. En annan svaghet med kommitténs förslag är att del inleger någon möjlighet att la hänsyn lill atl en del försäkringsförmåner ärresultatet av den skadelidandes egel initiativ. Del torde främst vara inlresselav alt kunna ta sådan hänsyn som ligger bakom LO:s och TCO:skritik av förslaget att full avräkning alltid skall ske för periodiskersättning frän individuell olycksfalls- eller sjukförsäkring. Även jag finnerall man pä denna punkl bör frångå förslagel. Resultatet skulle i annat fall bliatt den skadevållande alltid skulle komma att dra fördel av den skadelidandesförtänksamhet att skaffa sig egen försäkring. Uppenbarligen skulle ett sådaniresultat i vissa fall kunna uppfattas som slötande. Som jag slrax skallåterkomma lill anser jag dock inte alt avräkning skall vara hell utesluten närdet gäller individuella olycksfalls- och sjukförsäkringar. I stället börperiodisk ersättning från sädana försäkringar beaktas efter skälighet. Vad jag nu har sagt leder till all samordningsförmånernavid såväl ersättning för inkomstförlust som ersättning för mistat underhåll bördelas in i tvä grupper, en där avräkning sker fullt ut och en där avräkningsker efter en skälighetsbedömning. 1 likhel med kommittén anserjag att tUl denförsta gruppen bör föras ersättningar från socialförsäkringen, sjuklön ellerpension som utges av arbetsgivare på grund av anställningsavtal samt pensionsom utgär pä grund av kollekliv Ijänstepensionsförsäkring. Förmåner som utgårlill följd av frivillig sjukpenningförsäkring enligl lagen om allmän försäkringeller frivillig försäkring enligt lagen om yrkesskadeförsäkring bör dock intehänföras tiU den grupp där avräkning sker fullt ul utan i slället till denandra gruppen. När det gäller periodiska ersättningar frän olycksfalls-eller sjukförsäkring bör gränsdragningen ske så, att full avräkning alltidsker om försäkringen har meddelats på grund av kollektivavtal. Har försäkringentecknats individuellt bör man däremot, som jag har antytt, göra avräkningefter skälighet. Härigenom kan man i erforderlig mån premiera den skadelidandesförtänksamhet genom att hell eller delvis underlåta avräkning. En vissavräkning lorde dock i många fall vara befogad så atl man undviker en alltförstor överkompensation. Vid fastställande av ersättning för mistat underhäll bör,som jag har nämnt i föregående avsnitt, även andra förmåner än de angivnaavräknas efter skälighet. I princip anserjag liksom kommittén att man vidbestämmandet av ersättning för förlust av underhäll bör kunna ta skälig hänsyntill alla andra lyper av förmåner än sädana som enligt vad jag har sagtskall avräknas fullt ul. Jag återkommer till denna fräga i specialmoiiveringen. Kommittén har inle diskuterat möjligheten att samordnaskadestånd med utländska förmåner. Enligt min mening bör emellertid de nuföreslagna samordningsreglerna utformas så, att de även omfattar utländskaanställnings- och försäkringsförmåner. Det bör i detta sammanhang påpekas all, oavsett på vilketsätt man skall ta hänsyn till en viss förmån, så är det en förutsättning församordning all förmånen avser att täcka samma föriust som skadeståndet.Samordning fär således inte ske i den män förmånen avseratt täcka annanförlust. Hithörande problem kommer all behandlas närmare i specialmoiiveringen. En särskUd fråga är om man vid samordningen skall beaktaden omständigheten att en samordningsförmån hell eUer delvis är skattefri förförmånstagaren. Denna fråga har numera fält minskad betydelse, sedansjukpenning enligt lagen om allmän försäkring har blivit skattepliktiginkomst. 1 rättspraxis har man inte lagit hänsyn till atl en samordningsförmånär skattefri (se NJA 1961 s. 215). Jag anser emeUertid atl skadeståndet iprincip bör påverkas av atl samordningsförmån ej beskattas men skadeståndet ärskattepliktig inkomst. Så skall också ske inom ramen för trygghetsförsäkringen.Jag anser det dock inte påkallat att införa en särskild lagregel pä denna punkt. Samordningmellan skadestånd och andra förmåner kan ske antingen enligt en brullomelodeller enligt en neltomelod. Bruttometoden innebär att skadeståndet fastställstill ett belopp som i princip svarar mot hela skadan och att avräkning däreftersker vid utbetalning av skadeståndet för de förmåner som dä är akluella. Enligtnellometoden däremoi sker en sluilig avräkning redan när skadeståndet bestäms.Skadeståndet fastställs därvid lUl elt nettobelopp, motsvarande skillnadenmellan den totala skadan och de andra förmånerna till deras aktuella belopp. Omdessa förmåner därefter ändrar storlek, påverkar detla inle skadeståndet.Sådana förändringar kan alltså medföra att de olika metoderna leder till skildaresultat. När en förmån som skall samordnas med skadestånd är förenad medregressrätt, kan inte nellometoden ulan endast brutto-metoden användas. Dåmåste nämligen skadeståndet kontinuerligt anpassas till förmånen för att inteden skadeståndsskyldige skall drabbas av större samlad börda än som svarar mol självaskadan. Enliglkommitte'ns mening bör samordningen i fortsättningen alltid ske enliglnettometoden och regressrätten som följd härav avskaffas belräffande deförmåner som skall ingå i samordningen. Delta förslag har inle mött någonerinran vid remissbehandlingen. Nägra remissinstanser påpekar dock attnettometoden förutsätter att skadeståndet kan omprövas, omsamordningsförmånerna utvecklar sig annorlunda än som antagits vidskadeståndets bestämmande. Enligt minmening lalar flera skäl för en samordning enligt netto-metoden. Härigenomunderlättas skaderegleringen, och metoden har vidare den fördelen att parternaredan frän början kan med säkerhet beräkna skadeståndets storlek. Nackdelen mednellometoden ligger i svårigheterna att beräkna utvecklingen avsamordningsförmånerna. Enligt min mening bör man dock i de flesta fall kunnauppnå lillfredsslällande resullat, om man beaktar storleken av förmånerna vidlidpunkten för skaderegleringen samt sådana förändringar som kan förutses kommaatt inträffa . Och skulle förmånerna komma att avsevärt avvika frånvad som från början har antagits, bör den tidigare förordade regeln omomprövning av skadestånd vid väsentligt ändrade förhållanden kunna tillämpas. Som jagnyss har sagt förutsätter emellerlid en tillämpning av netto-metoden att manupphäver den regressrätt som f. n. föreligger beträffande vissa förmåner somskall samordnas med skadestånd för inkomst- Enligl min mening finns det också starka skäl altslopa regressrätten i dessa fall. a. torde denna rätt, som kommittén harframhållit, ha ringa ekonomisk betydelse. När det gäller skadestånd för förlustav underhåll är regressrätt redan nu utesluten till följd av det sätt pä vilketdetla skadestånd skall bestämmas (se NJA 1960 s. 569). Med hänsyn lill vad jag nu har anfört förordar jag attsamordning i fortsättningen skall ske enligt nettometoden. Delta bör ilagtexten komma till ullryck pä sä sätt att man anger att samordningsförmånernaskall avräknas frän skadeståndet redan när detta besläms. Även om de regler om samordning som jag har förordal idetta avsnitt endasi tar sikte på skadeslåndsposterna inkomstförlust ochförlust av underhäll, följer det av andra bestämmelser eller principer attsamordning i viss utsträckning skall ske även när det gäller andraskadeständsposter. Sålunda mäste man vid bestämmandet av ersättning förkostnader ta hänsyn till dels förmåner från socialförsäkring, dels förmåner somär förenade med regressrätt. Sådan rätt föreligger i första hand i fråga omförmåner som utges direkt av arbetsgivare. Försäkringsgivare har vidareregressrätt när ersättning frän olycksfalls- eller sjukförsäkring utgår medverkliga belopp av utgifterna eller förlusten, vilket kan vara falletexempelvis vid ersällning för sjukvårdskostnad, saml när försäkringsgivarenförbehållit sig rätt att återkräva ersättningen. Avräkningen mäste i dessa fallske i form av brutlosamordning. Ersättning frän socialförsäkring kan däremothär liksom annars avräknas enligt nellometoden. Utöver skadestånd och andra förmåner som jag har behandlati det föregående kan en skadelidande ofta bli berättigad lill stöd av allmännamedel, t. ex. arbetslöshetsstöd och bostadstillägg. 1 den män dessa förmåner f.n. påverkar skadeståndet, sker det i den formen atl de anses minska den kostnadeller förlust som skall ersättas genom skadeståndet. Sälunda kan vissa formerav arbetslöshetsstöd jämställas med sådan inkomst som beaktas vid besiämmandeav storleken av inkomstförlust. På samma sätt kan sjukvårdskostnader somersätts genom den allmänna försäkringen medföra en minskning avlevnadsomkostnaderna och därigenom påverka förlustens storlek. Däremotpåverkar de nu behandlade stödformerna inte skadeståndet i den formen att deavräknas därifrån. I många fall torde en sådan påverkan f. ö. vara uteslutenredan till följd av atl sambandet mellan stödet och den skada som skallersättas genom skadeståndet är alltför avlägset. Dessutom är många stödformerinkomslprövade och sålunda sekundära lill bl. a. skadestånd. 1 vissutsträckning undviks kumulation mellan olika förmåner genom den samordning somenligt 17 kap. 4 § lagen om allmän försäkring skall ske mellan socialförsäkringoch vissa andra förmåner. Om vällande på den skadelidandes sida har medverkat tillskadan, skall skadeståndet enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen jämkas efter vadsom är skäligt. Bestämmelsen är tUlämplig i alla de faU dåskadeslåndsskyldighet 1 sami Nr 12 föreligger enligt skadeståndslagen, alltså såväl vidpersonskada som vid sakskada eller ren förmögenhetsskada. Jämkning på grund avmedvållande kan ske också vid skadeståndsansvar som grundas på oskrivnarättsregler, t. ex. vid rent strikt ansvar på grund av farlig verksamhei, ellerpå föreskrifter i skadeständsrättslig speciallagstiftning i den mån denna inteinnehåller särskUda bestämmelser om verkan av medvållande. Vid den skälighelsprövning som föreskrivs i 5 kap. 5 §skadeståndslagen har i rättstillämpningen graden av skuld pä den ansvarigesoch den skadelidandes sida spelat den viktigaste rollen. Även vissa andrafaktorer har dock kunnat inverka, bl. a. hur stor del av skadan som denskadelidandes medverkan kan ha orsakat och hur pass farUgl handlandet på ömsesidor har varil. När den skadesländsskyldiges ansvar vUar pä annan grund änbevisat vållande, kan skälighetsbedömningen inte ske genom en jämförelsemellan vällandet på ömse sidor. Sannolikt lorde då graden av skuld på denskadelidandes sida spela en viktig roll vid skälighetsbedömningen. Vare sigskadeståndsansvaret grundas på vållande eller ej saknas dock i gällande rättstöd för alt låla parternas ekonomiska förhällanden påverka jämkningen. Enligl kommitténs mening bör möjliglielerna all jämkaskadestånd på grund av medvållande från den skadelidandes sida begränsas ipersonskadefallen. I enlighet härmed föreslär kommittén all jämkning i dessafall fär ske endasi om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet har medverkat tUl skadan eller om annars synnerliga skäl föreliggerlUI jämkning, säsom atl skadan väsentligen framstår som självförvållad elleratl den skadelidande medvetet och ulan rimlig anledning har utsatt sig förrisk alt skadas. Kommittén föreslär vidare att i de fall när det blir aktuelltatl jämka skadestånd på grund av den skadelidandes medvållande, vare sig dettasker vid personskada eller vid sakskada, även parternas ekonomiska förhällandenskali kunna vägas in vid bedömningen av vad_som utgör skälig jämkning. Kommitténs uppfattning atl jämkning i princip inte skallkunna ske vid medvållande tiU personskada biträds av praktiskt taget samtligaremissinstanser. Ett par remissinstanser vill dock gå ännu längre än kommillénoch ylterligare begränsa möjligheterna lill jämkning i dessa fall. Ocksäförslaget alt man när jämkning skall ske bör kunna la skälig hänsyn även lUlparternas ekonomiska förhållanden tUlstyrks av nästan alla remissinstanser,även om några framför anmärkningar mot förslagel från lagteknisk synpunkt. Nuvarandegrundsatser om jämkning av skadestånd på grund av skadelidandes medvållande harutbUdals vid då rättvisa och billighet ansågs fordra atl de ekonomiskaföljderna av en skada skulle bäras av alla dem som uppsåtligen eller avoaktsamhet hade skuld till skadan, den skadelidande inbegripen. Sedermera haräven andra argument anförts till stöd för regler om jämkning. Sålunda har detgjorts gällande att en möjlighet lill jämkning på grund av medvållande skullevara värdefuU från prevenlionssynpunkl, dvs. att enskilda personer lUI följd avjämkningsrisken skulle föranledas atl iaktta siörre försiktighet. har medvållandereglerna ansetis ha vissa fördelar fränrättssystemalisk och rättsteknisk synpunkl, främsi med hänsyn tUl sambandeimellan dessa regler och de allmänna förutsättningar för skadeståndsansvar sombeslår i alt den skadegörande handlingen skall ha skelt uppsåtligen eller avoaktsamhet samt att skadan skall ha orsakats av denna handling.Medvållandereglerna har också försvarats med hänvisning lUl det allmännarättsmedvetandet. 1 varje fall har behov ansetts föreligga av enjämkningsmöjlighet för atl man skall kunna uppnå resultat som i det enskildafallet framstår som en rimlig kompromiss. Som jag har sagt bör skadeståndsreglerna uiformassä alt de tUlgodoser sociall motiverade ersältningsbehov som de ledertill en samhällsekonomiskt rationell fördelning av förlusterna genom skadefall.Vid personskador kan emellertid en liUämpning av de nuvarandemedvållandereglerna få konsekvenser som inte är förenliga med dessa krav.TUlgängUga ekonomiska resurser ulnyltjas bäst om skaderiskerna i samhällel slåsut på så många händer som möjligt. Om fullt skadestånd utgår, leder del oftaliU en acceptabel riskspridning efiersom skadeslån-del i de flesta fall täcksav en ansvarsförsäkring. RimUgtvis kan man inte räkna med all de skadelidande imolsvarande mån skall ha skyddat sig genom atl teckna frivilliga sjuk- ocholycksfallsförsäkringar osv. Visserligen läcks uppkomna personskador till endel av socialförsäkringsförmåner o. d. I de flesta fall torde emellertid enjämkning av skadestånd på grund av medvållande medföra att skadan delvis kommeratt stanna på den skadelidande. Från sociala och humanitära synpunkter kan detinte anses rimligt att den som drabbas av en skada på delta säll skall blilidande för all framlid av en tUlfällig oaktsamhet e. d. Och även om denskadelidande kan skaffa sig behövlig ekonomisk hjälp från annat håll, i sistahand från socialhjälpen, kan detta inte anses innebära en rationell användningav samhällsresurserna. När det gäller egendomsskador (sakskador och renaförmögenhels-skador) är en lillämpning av nuvarande jämkningsprinciper inteförenad med lika stora nackdelar. Här talar inle sociala och humanitära synpunktermed samma styrka för en begränsning av jämkningsmöjlighelerna. Del är även attmärka att det på sakskadeområdet finns goda möjligheter för den enskilde attskaffa sig ett försäkringsskydd till rimUga kostnader. Hithörandeförsäkringsanordningar har också en vidsträckt utbredning, framförallt i form av obligatoriska moment i kombinerade försäkringar av typenhemförsäkring. F. ö. kan del ofta framstå som en lämplig och rimligriskfördelning att skadeståndsansvaret sträcker sig till den del av skadan somden skadelidande inte har kunnat förhindra, men inte längre. Vad jag nu har sagt utesluter inte atl de nuvarandejämkningsgrund-satserna i vissa fall kan leda lill otillfredsställande resultatockså vid egendomsskador, 1. ex. när den skadelidande mister oförsäkrad egendomav vital betydelse för hans försörjningsmöjligheter som den förskadan ansvarige skyddas av försäkring. För sådana i prakliken mera sällsynia faU kan det finnas anledning att öppna en möjlighet för domstolarna all undvika klart obilliga resultat. Detlaåterkommer jag lill i det följande. I övrigl bör man emellerlid inte föregendomsskadornas del överväga några mer ingripande förändringar av medvållandereglerna.När medvållandereglerna nu tas upp lill behandling bör därför det huvudsakligaintresset inriktas pä deras utformning med avseende på personskador. De utan jämförelse vanligaste personskadorna är de sominträffar i arbetslivet och i trafiken. Dessa skador kommer emellerlid endast ibegränsad omfattning in i bilden i detta sammanhang. De flesta yrkesskadorersätts numera inom ramen för den Irygghetsförsäkring som sedan september 1974gäller för större delen av arbetsmarknaden. Denna försäkring täckerarbetsgivarens eventuella skadeståndsansvar för yrkesskador. a. särskUda regler om medvållande. Dessa regler innebär attendasi mera kvalificerad medverkan från den skadelidandes sida inverkar pårätten till ersättning. Jämkning fär nämligen ske endast dä den skadelidandesjälv har vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller ialkoholpäverkat tUlständ. Dessa medvållanderegler Iräder alltså i stället förde skadeslåndsrättsliga principer som annars skulle tUlämpas. Beträffande personskador i Irafiken hartrafikskadeutredningen övervägl frågan om vilken inverkan den skadelidandesmedvållande bör ha pä rälten tUl skadestånd. I det avlämnadebetänkandet Trafikskade-ersältning föreslår ulredningen bl.