prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Visserligen står del klart att detkan finnas renodlade fall där broltsrekvisilen ulan svårighet går alt applicerapå gärningen och där omsländighelerna talar för en lindrigare bedömning. Ensådan situation kan t.ex. föreligga när någon ändrar dala på enspårvagnsbiljelt för att denna skall gälla som giltigt färdbevis, manipulerarmed en uppgifl i anställningsbetyg för att komma i bättre dager, eller självförfärdigar ett kvitto på erlagd betalning. Den rättsliga prövningen bör enliglutredningen normalt göras av domstol. Motsvarandekan enligt utredningen sägas om andra broll mol 14 kap. BrB, vilkas straffsatsi normalfallet tar upp enbart fängelse men där i lagrummet anges alt straffet,om brottet är ringa, skall vara böter eller fängelse . Så ärförhållandel vid undertryckande av urkund (4 §), signaturförfalskning (5 §),penningförfalskning (6 §), märkesförfalskning (1 §) och förfalskning av fastmärke (S §). Osannförsäkran och vårdslös försäkran (15 kap. 10 § BrB) utgör de mest frekvenla avde brott sorn behandlas i 15 kap. BrB framhåller utredningen. För straffansvarkrävs att en skriftlig utsaga enligt lag och författning avges under edligförpliktelse, på heder och samvete eller under annan sådan försäkran, att densom avger utsagan lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen samt attåtgärden innebär fara i bevishänseende. Det förefaller utredningen inte varalämpligt alt handlägga dessa brolt i summarisk ordning genom strafföreläggande.Den straffrättsliga bedömningen är inte sällan komplicerad genom attansvarsfrågan i slor utsträckning hänförs lill de subjektiva rekvisiten. Deallmänna förutsättningarna för tillämpning av strafföreläggande vid övrigabrolt mot 15 kap, BrB, såsom osant intygande och brukande av osann urkund (§), mi.s.shnik av urkund (12 §) samt förnekande av underskrift (13§) ifrågasätts också av utredningen. 1975/76:148 103 förekommerrelativt sällan och de är från straffrättslig synpunkt ofta svårbedömbara. Detär angelägel att brolt av sådan art prövas i rättegång för att man skall kunnauppnå en enhetlig rättstillämpning. Dock förekommer det även situationer sominte är särskilt allvarliga och som avser relativt okomplicerade rättsfrågor,t,ex, sådant osant intygande som består av att någon uppger oriktigt namn vidinskrivning på hotell. Enligt utredningens mening måste man anse att brottenmot 15 kap. BrB som regel inte lämpar sig för strafföreläggande. 1 fråga omvissa brottstyper är detta uppenbart, t.ex. ringa mened (I §), osann partutsaga(2 §), ovarsam utsaga (3 §), falskt åtal (5 §), falsk eller obefogad angivelse(6 §), falsk eller vårdslös tillvitelse (7 §), bevisförvanskning (8 §) ochunderlåtenhet att avvärja rättsfel (9 §). Någraav brotten i 16 kap. BrB har tillkommit eller varil föremål förlagändring. 1 samband med ratifikationen av Förenta Nationernasrasdiskrimineringskonvention infördes straffbestämmelsen i 9 § omolaga diskriminering (prop. Bestämmelsen innebär att straffansvarådöms näringsidkare som i sin verksamhet diskriminerar någon på grund av hansras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse genom attinte gå honom till hända på de villkor som näringsidkaren i sin verksamhettillämpar i förhållande till andra. Detsamma gäller anställd i näringsverksamhetoch anställd i allmän tjänst. Även diskriminering vid tillträde till allmänsammankomst och offentlig tillställning kan bestraffas. 1 propositionenanfördes alt de handlingar som kan bestraffas enligl straffbestämmelsennärmast skulle vara att jämställa med förolämpning som är grov. Straffsatsen ärdensamma som vid detta brott. Utredningenställer sig tveksam till lämpligheten att lagfora såväl olaga diskrimineringsom grov förolämpning (5 kap. 3 § BrB) genom slrafföreläggande. Dessa brott ärav sådan art att en domstolsförhandling i de flesta fall förefaller varaoundviklig. En sådan ordning motiveras också av angelägenheten att få framprejudikat för tolkningen av dessa slraffstadganden. har de tillämpatsmycket sällan. 1 samband med ändring itryckfrihetsförordningen infördes en ny straffbestämmelse i 16 kap. 11§ BrB om otillåtet förfarande med pornografisk bild, vilken ersatteförutvarande straffbestämmelse om sårande av tukt och sedlighet. 1 prop.1970:125 framhölls att det var angeläget att införa en straffbestämmelse sombegränsade rätten alt skylta med eller på annat liknande sätt förevisapornografiska bilder på eller vid allmän plats. Föreskrifier i ämnet bordeutformas med utgångspunkt i den principiella uppfattningen att pornografiskaframställningar inte borde påtvingas någon mot hans uttalade eller på annalsätt tillkännagivna önskan. Varje slag av skyltning o.d. av 1975/76:148 104 pornografiskbild avsågs dock inte vara straffbar. Det krävdes att bilden eller bildernaförevisades på ett sätt som var ägnat att väcka allmän anstöt. Vid bedömningenom denna förutsättning var uppfylld borde beaklas varje bilds speciellakaraktär men även helhetsintrycket av skyltningen. Vid fastställande avstraffsatsen anfördes i propositionen alt samma slraffskala borde gälla somför brottet förledande av ungdom. Bakom ansvarstalan skall sålunda ligga envärdering av förfarandets anstötlighet enligt allmän uppfattning konstaterarutredningen. Det är uppenbart alt en bedömning i delta hänseende kan vara svåratt göra och alt olika meningar kan anföras. Principiellt bör det vara enuppgifl för domstolarna att här bestämma straffbarheiens gränser. I praktikentorde det inte heller finnas utrymme för lagföring genom slrafföreläggande.Samma synpunkter kan läggas på brottet förledande av ungdom (\6 kap. 12 § BrB). Enligtförslag i prop. 1970:125 har även ändring skett i straffbestämmelsen omuppvigling (\6 kap. 5 § BrB). Detta brott består i att någon muntligen införmenighet eller folksamling, i skrift eller annat meddelande till allmänhetenuppmanar eller eljest söker förleda lill brottslig gärning, svikande avmedborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myndighet. Lagändringen innebärall ett nytt andra stycke har införts, enligt vilket i ringa fall inle skalldömas till ansvar. Vid bedömandet huruvida ringa fall är för handen skallsärskilt beaktas om det har förelegat endast obetydlig fara för att uppmaningeneller försöket skulle leda lill efterföljd. Genom all de ringa fallen på dettasätt har avkriminaliserats synes det utredningen inte längre finnas någotutrymme för lagföring genom strafföreläggande vid detta brolt. Tidigarevar straffsatsen för dobhleri (16 kap. 14 § BrB) begränsad till böter ellerfängelse . Genom lagändring infördes en nybestämmelse i 16 kap. 14 a § BrB om grovt dobbleri, varvid straffsatsenbestämdes lill fängelse i högsl . Ändringen motiverades av att illegaltäventyrligt spel på sina håll bedrivs i betydande omfattning under organiseradeformer med stora sociala skadeverkningar och personliga tragedier som följd. 1972:96 framhölls att brottsligheten på detta område lill viss del ändratkaraktär. Det var inte längre fråga om bara ett ordningsproblem ulan dobblerielhade efter hand kommit alt spela en allt mer framträdande roll som ett betydandesocialt faromoment och som en inkörsporl till annan brottslighet av allvarlignatur. En straffskärpning för de grova formerna av dobbleri var därförmotiverad. 1 propositionen undersiröks dock att lagändringen inte berördedeltagande i äventyrligt spel. Inte heller syftade den till en generellskärpning av straffet för de övriga former av dobbleri som den nuvarandelagstiftningen närmast avser. Dessa former borde alltså även i fortsättningenbedömas som ordningsförseelser. Enligl utredningens mening bör också förutsätt- 1975/76:148 105 ningarfinnas att lagfora sådant brott genom strafföreläggande. Blandövriga brott mot 16 kap. BrB berör utredningen också ohörsamhet motordningsmakten (3 §) och störande av förrättning eller av allmän sammankomst (4§). Det förra brottet förutsätter att en folksamling stör allmän ordning, attbefallning har meddelats för ordningens upprätthållande eller att ett områdeför sådani ändamål har avspärrats eller fridlysts samt alt någon deltagare ifolksamlingen underlåter alt efterkomma befallningen eller tränger in påområdet ifråga. Det andra brottet innebär att någon genom våldshandling elleroljud eller på annat sätt stör eller söker hindra förrättning eller allmänsammankomst. Gärningsbeskrivningarna vid båda dessa brott rymmer fall som äratt bedöma som mindre allvarliga från slraffvärdesynpunkl. Utredningen anseratt hinder inte bör möta mot att här tillämpa strafföreläggande. Utredningenpåpekar att det är sällan de nu genomgågna brotten mot 16 kap. BrB beivras. 1den mån lagföring sker blir påföljden så gott som alltid böter. Att utredningenlikväl i många fall har ställt sig avvisande till tanken alt föra in dessabrolt inom strafföreläggandets tillämpningsområde beror framför allt på attbrotten är av sådan art alt domstolshandläggning enligt utredningensuppfattning ter sig naturlig. 1 fråga om vissa av de genomgångna brotten liksombrott mot griftefrid (10 §) skulle en tillämpning av strafföreläggande ipraktiken vara på anförda skäl mindre lämplig. Emellertid står det klart att idetta kapitel också las upp brott som närmast har karaktär avordningsförseelser och där allmänna förutsättningar otvivelaktigt finns förlagföring genom slrafföreläggande. BrB upptas våldsamt motstånd (4 §) och missfirmelse mot tjänsteman (5 §)bland de brott som f n. ryms inom strafföreläggandets tillämpningsområde. Deövriga här aktuella brotten förgripdse mot tjänsteman (2 §), obehörigtjänsteutövning (14 §) och föregivande av allmän slällning (15 §) är samtligarelativt sällsynta. De fall som lagfördes ledde alla lill böter. 1fråga om ringa våld eller hot mot tjänsteman (1 §) ger rällsslalistiken ingaupplysningar om frekvensen-. Övriga brott - otillbörligt verkande vid röstningoch tagande av otillbörlig förmån vid röstning (8 §) saml brolt mol rösthemlighet(9 §) - har inle registrerats 1971. mening är brotten mol allmän verksamhel av sådan beskaffenhet attdet i och för sig kan anses föreligga allmänna förutsättningar för handläggninggenom strafföreläggande i ringa fall. Men del kan ändå från allmän synpunktvara påkallat att lagföring sker vid domstol. Detta synes under allaförhållanden vara fallet om brottet gäller sådant olaga förfarande vid röstningsom avses i 8 och 9 §§. I praktiken skulle en tillämpning avstrafföreläggandeförfarandet här få mycket begränsat utrymme. 1975/76:148 106 Generelltkan enligt utredningen sägas alt nära nog alla brott i specialslraffrätten medböter och fängelse i straffskalan i praktiken betraktas som rena bötesbrott.Den officiella kriminalstatistiken visar sålunda att dömdes tillhopa179.048 personer för brolt mol andra lagar och författningar än BrB. Av demdömdes 172.880 personer lill böter. Resterande 6.168 personer hänförshuvudsakligen lill vissa typer av grövre brott för vilka straffskalan iallmänhel upptar enbart fängelse. 1 den mån även böter kan följa på dessa brottbrukar uttryckligen förutsättas att omständigheterna skall vara mildrande, t.exalt brottet skall vara alt bedöma som ringa. Motbakgrund av dessa uppgifter har utredningen övervägt om allmännaförutsättningar finns för en utvidgning av strafföreläggandetstillämpningsområde inom specialstraffrätten. bedömning visar en genomgång av vissa brolt i specialstraffrättenatt det i fråga om flertalet sådana brott, för vilka stadgas högre straff änböter eller fängelse , är svårt att acceptera lagföring genomslrafföreläggande. Som exempel nämns överträdelse mot valulalagen (1939:350),narkotikabrott som inte är ringa, brott mot miljöskyddslagen (1969:387), olagabruk av skjutvapen, rattfylleri samt åtskilliga allvarliga brolt motnäringslag-stiflningen. Broll av denna kategori bör enligl utredningens uppfattninggenerellt falla utanför strafföreläggandets tillämpningsområde. Ilikhet med vad som gäller brottsbalksbrolten har utredningen i ställetkoncentrerat intresset till den stora kategori av brott som har böter ellerfängelse i högsl i straffskalan. Efler reform harstrafföreläggande! blivit tillämpligt på några av de mera frekvenla brotten -olovlig jakt och olaga jakt, olovligt fiske och olaga fiske, brott motrusdrycksförsäljningsförordningen (olaga rusdrycksförsäljning, olovligtinnehav av och olaga tillhandagående med anskaffande av rusdrycker) brolt motnaturvårdslagen saml vissa brolt mot sjömanslagen. Utredningenframhåller att brotten med denna straffsats inte utgör någon enhetlig kategoriom man bedömer deras olika straffvärden och de intressen som lagstiftningenavser att skydda. Straffbestämmelserna avser i många fall underlåtenheten altfullgöra anmälnings- eller uppgiftsskyldighet eller obehörigt yppande avuppgift. I sådana fall synes som regel förutsättningar finnas för tillämpningav strafföreläggande. Detsamma gäller sådana överträdelser som otillåtenförsäljning av öl (32 § ölförsäljningsförordningen 1961:159) eller av tobak(Il § förordningen 1961:394 om tobaksskatt), vidare hembränning (7 §förordningen 1961:180 om tillverkning av sprit och vin), utlösande av falsktbrandlarm (numera 24 § andra stycket brandlagen 1974:80), brott motbyggnadsstadgan (1959:612) osv. Självfallet måste dock gälla för institutetstillämpning av brottet i det konkreta fallet är av sådan art att 1975/76:148 107 summariskhandläggning bör komma i fråga. Från sistnämnda synpunkt kan man hysabetänkligheter mol att använda strafföreläggande i fråga om brotten påimmaterialrättens område (varumärkes-intrång, intrång i upphovsrätten,patentintrång, mönsterinlrång, intrång i växtförädlarrätt). Vissa brott inom dennakategori påkallar enligt utredningen särskild uppmärksamhet med hänsyn till attde är frekvenla och från vissa synpunkter kan framstå som specielllslraffvärda. Del gäller olaga vapeninnehav, grov olovlig körning ochrattonykterhet. Enligl 37 § 1 och 2vapenlagen (1973:1176) dömes den som uppsåtligen innehar skjulvapen ulan attvara berättigad därtill eller överlåter eller upplåter skjutvapen lill den sominle är berättigad att inneha vapen till fängelse i högst . Har gärningenbegåtts av oaktsamhet eller är brottet ringa utgör straffet böter ellerfängelse . Denna straffsats gäller också för en rad andragärningar begagna uppsåtligen eller av oaktsamhet, t.ex. missbruk av rätt attinneha skjutvapen genom att använda del för annal ändamål än innehavaren ärberättigad till, förvärv av ammunition utan att vara berättigad därtill ochidkande av handel med skjutvapen utan tillstånd. 1 motiveringen tillansvarsbestämmelserna anfördes i prop. 1973:166 bl.a. all en av RÄ företagenundersökning i vissa åklagardistrikt av påföljderna för olaga vapeninnehav gettvid handen all den genomförda straffskärpningen pä området inte hadeslagit igenom i praxis i den utsträckning som man haft anledning att vänta sig.1 propositionen framhölls alt normalstraffel för olaga vapeninnehav och därmedjämförliga brott mot vapenllagens bestämmelser om överlåtelse eller upplåtelseav vapen är fängelse. Den skärpta inställning som sålunda utmärkervapenlagsiiflningen medför enligt utredningen au del i praktiken blir relativtlitet utrymme för ringa brott. 1 den mån gärningen blir alt bedöma som sådantoch alltså straffsatsen bestäms lill böter eller fängelse ,bör förutsättningar finnas för tillämpning av strafföreläggande. Det finnsenligt utredningen uppenbarligen fall av olaga förfarande med vapen ellerammunition som måste tillmätas relativt lågt straffvärde. Straffbestämmelseni 3§ första styckei lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (olovligkörning) fick sin nuvarande lydelse i samband med den då genomfördareformen på trafikrättens område. Straffet för olovlig körning utgör dagsböter,lägst tio. Om föraren har innehaft körkort som har blivit återkallateller om brottet skett vanemässigt eller om del eljest är alt anse som grovt,kan straffet i stället för böter bli fängelse . 1 praxisförekommer det inle sällan att återfall i grov olovlig körning bestraffas meden eller några månaders fängelse. Ar 1971 togs sålunda 149 personer in påfångvårdsanstall, dömda till fängelse för grovt sådant brolt som huvud-brott. 1975/76:148 108 Utredningenerinrar om att det finns förutsättningar för att tillämpastrafföreläggande vid olovlig körning som inte är grov. Det finns emellertidockså fall av grova sådana brott som framstår som mindre kvalificerade. Somexempel nämner utredningen den situationen alt en person som saknar körkort ärnödsakad alt färdas lill och från sin arbetsplats - varigenomrekvisitet "vanemässigt" täcks - eller att en pe:rson, som fått sittkörkort återkallat, tillfälligtvis och under speciella omständigheter kör bil.Även om gärningen i dessa fall är att bedöma som grovt brott utgör den adekvatapåföljden böter. Utredningen anser att del här bör vara möjligt att tillämpastrafföreläggande. Enligt4 § 2 mom. trafikbrottslagen (rattonykterhet) skall - om rattfylleri inte kanstyrkas - likväl dömas lill straff, om alkoholkoncentrationen i förarens blodligger mellan 0,5 och . Straffsatsen är dagsböter, lägst tio, ellerfängelse . Utredningen nämner att den har låtit undersökadomstolarnas straffmätningspraxis vid rattonykterhet. Denna undersökninggrundas på uppgifter från s.k. omläggningsregister som för19681970 upptar samtiiga domar i riket. Undersökningen visar följande (endast"rena" fall av rattonykterhet, singelbrott) har tagits med. Undertreårsperioden 19681970 dömdes 95,7 procenl av samtliga som straffades förrattonykterhet till böter. Antalet till fängelse dömda utgjorde 368, dvs. Au märka är vidare all straffet var 50 dagsböter ellerdärunder i av fallen, dvs. beträffande i genomsnitt ca 1.600personer , samt högst 60 dagsböter i 72,8 procenl av fallen, dvs.beiräffande ca 2.100 personer . Avdenna straffmätningspraxis framgår enligl utredningen all domstolarna i vissafall har utdömt relativt låga böter för rattonykterhet. Det kan t.ex. varafråga om mopedfylleri på icke trafikerade vägar eller en körning som begränsaslill flyttning av bil in i ett garage eller ett kort stycke på en gata, 1sådana och liknande fall, där alkoholkoncentrationen i blodet ligger omedelbartöver gränsen , förefaller det vara rimligt att bedömarattonykterhelen som ringa. Utredningen anser också alt ringa fall avraltonykierhel bör kunna lagforas genom slrafföreläggande. Vissa begränsningarför tillämpligheten torde dock böra krävas. Systemet bör sålunda främst tasikte på vissa frekvenla typfall som framstår som mindre straffvärda, t.ex.rattonykterhet med moped. Vidare måste ansvarsfrågan vara fullständigtklarlagd. På grundval av denna redogörelse finner utredningen att det finnsallmänna förutsättningar för en breddning av strafföreläggandetstillämpningsområde. Härigenom skulle åtskilliga nya brott och brottskalegorierkunna föras dit. Utredningen slår emeUertid fast alt strafföreläggandel endaslbör betraktas som ett komplement till den ordinära domslolshandläggningen ochall del alltid måste finnas möjligheter alt i det särskilda fallet avstå från 1975/76:148 109 tillämpningav slrafföreläggande, om lagföring vid domstol framstår som en önskvärd ellereljest lämpligare form för lagföringen. Utredningensståndpunktstagande bygger på det förhållandet alt brottens nuvarande indelningefter straffsatser kommer att behållas. Utredningen framhåller emellertid attstarka skäl talar för en översyn av gällande straffskalor i ochframför allt i specialslraffrätten. Förutsättningar bör enligt utredningenfinnas alt i stor utsträckning mönstra ul fängelse ur straffskalan för demindre brotten och här bestämma straffsatsen till enbart böter. En sådan reformskulle medföra att dessa brolt automatiskt faller under strafföreläggandetstillämpningsområde. Utredningen riktar i dettasammanhang uppmärksamheten mol vissa brott som enligt nuvarande straffskalaupptar högre maximistraff än fängelse . Enligt 5 §irafikbroltslagen bestraffas smitning från olycksplats med fängelse i högst ellår eller dagsböter. Det finns enligt utredningen ringa fall av sådan smitningsom borde kunna lagforas genom strafföreläggande. Ett annat exempel utgör varusmuggling.Enligt I § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling utgör straffet inormalfallen böter eller fängelse i högst . Är brottet med hänsyn tillgodsets värde och övriga omständigheter vid brottet alt anse som ringa är medvissa undantag straffet penningböter, högsl . Generaltullstyrelsenhar i samråd med RA meddelatanvisningar för deposition av böter vid smuggling. Gränsen mellan ringa brott(där strafföreläggande kan tillämpas) och "normalbrott" bestäms medhänsyn till antalet insmugglade cigaretter, cigarrer, buteljer starksprit, vinosv. Penningböterna vid ringa brott och antalet dagsböter vid"normalbrotl" beräknas också efler godsets värde. Det finns enligtutredningen starka praktiska skäl som talar för alt strafföreläggande bordekunna tillämpas även om gränsen för ringa varusmuggling har passerats, dock medundanlag för fall då smugglingen avser narkotika. Utredningenföreslår sålunda att den av utredningen förordade översynen av straffskalornabl.a. inriktas på de nu berörda båda brotten. Om straffsatsen här bestämdestill böter eller fängelse för normalfallen skulle allmännaförutsättningar finnas för tillämpning av strafföreläggande. Ett allernalivtill en sådan reform skulle vara att vid regleringen av strafföreläggandetstillämpningsområde särskilt ange dessa brott utöver dem, för vilka stadgasböter eller fängelse . Utredningen anser dock inte alt dennasist nämnda lösning är lämplig. Ifråga om området för användningen av slrafföreläggande har tre av utredningensexperter i särskilda yttranden förklarat alt de anser all utredningen hade bortföreslå att strafföreläggande skall kunna användas vid alla brott med böter istraffskalan. 1 yttrande av en av 1975/76:148 110 experterna(kanslichefen ), lill vars ståndpunkt två andra experter(och byråchefen ) i allt väsentligt ansluter sig,framhålls bl.a. följande. Den detaljerade koppling som f.n. finns mellanbestämmelsen om användningen av strafföreläggande och straffskalorna ärprincipiellt felaktig. Denna koppling bygger på tanken att alla brott med sammastraffskala är jämförbara och all del därför som utredningen har föreslagit ärlämpligt att direkt knyta regler om förenklad handläggning till frågan om ettvisst straffmaximum har valts för del aktuella brottet. En sådan jämförbarhetfinns emellertid . Detta gäller särskilt inom specialstraffrättendär det i många fall torde vara svårt all finna rationella förklaringar tillall ett visst straffmaximum har valls. Utredningen har också pekat på någrabrott (t.ex. varusmuggling) med mer än sex månaders fängelse i straffskalan mensom trots detta i många fall är lämpat för strafföreläggande. Det förhållandetatt det i vissa fall kan vara olämpligt att ulfärda strafföreläggande trots attformella förutsättningar för sådant föreläggande finns, kan åklagarna beakta.De erfarenheter som hittin-tills har vunnits visar närmast att åklagarna är förrestriktiva då det gäller att ge den misstänkte möjlighet erkänna genomföreläggande. Del är angeläget - särskilt med beaktande av att den enskildeinte skall belastas med en mera omfattande process än som från preventivsynpunkt och rättssäkerhetssynpunkt är nödvändig - alt böiesgränsen höjs. Denenskilde måste , inte minst med beaktande av de möjligheter lill rättshjälpsom bör finnas, anses kompetent all ta ställning till yrkande frän åklagareäven om förhållandevis höga bötesbelopp. Den föreslagna utvidgningen avstrafföreläggandets tillämpningsområde skulle medföra en ökad avlaslning avbötesmål från domstolarna och därigenom ge dessa bättre möjligheter att ägnasig åt kvalificerade mål. mening kan man genom att bestämma det högsta antal dagsböter, sombrottet in concreto får förskylla, klart markera att systemet medstrafföreläggande skall begränsas till mindre allvarliga överträdelser som rymsunder den aktuella straffbestämmelsen.