prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — Dess ansvarighet skall då bedömasenligt de regler som gäller för det använda befordringssättet, varvid docklagförslagets preskriptionsregler och regler om laga domstol skall tillämpas. åläggs enligtutredningsförslaget principalansvar för sina anställda och andra medhjälparevid järnvägsdriften. Konventionens regler omskadeståndets beräkning och om ansvarsfrihet vid medvållande har avutredningen ansetts förenliga med motsvarande regler i skadeståndslagen, vilkagenom en hänvisning gjorts tillämpliga vid skador som omfattas av lagförslaget.Utredningen framhåller alt det är tveksamt om den i svensk rätt gällandeprincipen, att den efterlevandes egen försörjningsförmåga skall beaktas vidbedömningen av om ersättning bör utgå för mistat underhåll, är förenligt medkonventionens art. 3 § 2. Utredningen anser dock att konventionsbeslämmelsenbara fastslår principen att rätt till ersättning för förlust av försörjareföreligger men alt de närmare förutsättningarna för denna skadeståndsrättskall bedömas enligl den nationella lagen. Även i denna del kan därför enligtutredningen en hänvisning till skadeståndslagen göras. Enligl konventionen ärersättningsskyldigheten vid sakskada begränsad till ett i guldfrancs angivetbelopp f n. motsvarande . Denna begränsningsregel har medtagitsi lagförslaget men begränsningsbeloppet har beträffande inrikes befordranfastställts i kronor i stället för till ett belopp i guldfrancs. Utredningenföreslär att detta belopp fastställs till . Begränsningen avseende sakskadafår ej göras gällande när uppsåt eller grov vårdslöshet ligger järnvägen tilllast. Konventionens möjlighet att införa ett begränsningsbelopp även förpersonskada föreslår utredningen att man ej skall utnytfla. De preskriptionsregler som ges ikonventionen skall enligl förslaget gälla även beträffande inrikes befordran.Däremot ges de detaljerade reklamalionsföreskrifterna ej motsvarandetillämpning. Utredningen anser alt frånvaron av lagregler möjliggör förtrafikföretagen att i sina befordringsvillkor ta in reklamationsbestämmelser,vilka förutsätts ej bli strängare än de som gäller för internationellbefordran. Beträffande internationellbefordran måste däremot enligt utredningen särskilda reklamationsregler tas ini lagen svarande mot dem som konventionen innehåller. Reglerna innebär atlreklamation i princip måste ske från det att den skadelidandefick kännedom om skadan. Har skadan vållats genom fel eller försummelse frånJärnvägens sida eller har järnvägen på annat sätt fåll kännedom om skadanbehöver reklamation dock inte ske. Utredningens förslag tillforumregel gör i den resandes intresse domstol i avreseorten, bestämmelseorteneller, vid skada i samband med lågfärje-trafik, ort på tågfärjelinjen behörigförutom de domstolar som kan vara behöriga enligt . Genom en regel som avses bliflllämplig även för inrikes befordran görs lagförslagets regler omförutsättningar för och begränsningar av järnvägens ansvarighet tillämpligaäven på anspråk som riktas mot på annan grund eller mot någon somjärnvägen ansvarar för. 1975/76:7 30 Förutom de redan nämnda reglerna ombeloppsbegränsning av ansvarigheten vid sakskada och om reklamation innehållerlagförslagets andra avdelning viss särreglering beträffande internationellbefordran. Den skadelidande ges en ovillkorlig rätt att få ut ersättning i formav ett engångsbelopp för hinder eller förlust i sin näring eller för förloratunderhåll. Vidare ges särskilda regler om ränta på ersättningsbelopp och omskadeståndskrav som framställs utan domstols- eller skiljemannaförfarande. Enligt utredningens förslag skalllagförslagets regler ej få åsidosättas genom avtal till den resandes nackdel. Utredningens förslag har i alltväsenfligt tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. Endasti ett fåtal detaljfrågor har några remissinstanser förordat andra lösningar. 6.2 Svensk anslutning till tilläggskonventionen Utredningens förslag att Sverigesnarast skall ansluta sig till tilläggskonventionen tillstyrks av deremissinstanser som särskilt uttalat sig i frågan, nämligen justitiekanslern,hovrätten för Nedre , KO och . SJ, som inte har uttalat sig ifrågan om svensk anslutning till konventionen, framhåller att de av utredningenföreslagna reglerna för internationell befordran, vilka bygger på konventionen,i vissa avseenden är niindre fördelaktiga för de resande än de regler somföreslås gälla vid inrikes befordran. Den resandes rätt till ersättning förförlorat eller skadat handbagage i samband med personskada är sålunda tillbeloppet mer begränsad vid internationell befordran. Vidare gäller vissareklama-tionsfrister vid sådan befordran. Resande med internationell biljetttillerkänns å andra sidan en förmånligare behandling genom att de har enovillkorlig rätt att vid personskada erhålla ersättning med engångsbelopp.Särskilt med hänsyn till att järnvägsdriftens allmänna struktur - bortsett frånfäfletrafiken - är sådan att varje järnvägsföretags verksamhet är begränsadtill del egna landet är det enligt SJ :s mening svårmotiverat att upprätthällaskillnader i järnvägens förhållande till de resande beroende på om de har sinavrese- eller bestämmelseort vid i annat land. Med den förbättradelagstiftning som utredningen föreslagit beträffande järnvägens ansvar gentemotresande i allmänhet synes behovet och lämpligheten av särregler för ClV-resandebli att bedöma med hänsyn endast til] angelägenheten i och för sig alt skapasådan formell överensstämmelse med konventionsinnehållet som krävs för svenskanslutning. 1975/76:7 31 Genom att utredningen föredragitatt samordna reglerna för internationell och inrikes befordran i en gemensamlag med i huvudsak samma regler för järnvägens ansvarighet i båda fallenförfaller enligt hovrättens för Nedre mening frågan om förbehållenligt art. 1 § 2 tUläggskonventionen. Inte heller SJ anser att sådant förbehållbör göras. 6.3 Samordning av reglerna för internationell och inrikesbefordran Remissinstanserna tillstyrkerutredningens förslag att i huvudsak samma regler skall gälla för järnvägensansvarighet vid såväl internationell som inrikes befordran. Även denlagtekniska lösningen att reglerna meddelas i en gemensam lag har godtagits vidremissbehandlingen. Hovrätten för Nedre Norrlanduttalar att tilläggskonventionens ansvarssystem är lämpat även för inrikesbefordran. Reglerna för sådan befordran bör därför bringas i principiellöverensstämmelse med tilläggskonventionens innehåll. Hovrätten anser attutredningens lagförslag är väl disponerat och ägnat att läggas till grund förlagstiftning. KO uttalar sig i samma riktning. Justitiekanslern och Sverigesadvokatsamfund ger likaså uttryck för uppfattningen att reglerna för inrikesoch internationell befordran i princip bör vara enhefliga. Justitiekanslernerinrar också om att formen för lagstiftning i fall av förevarande artdiskuterats i olika sammanhang och även blivit föremål för särskild utredningmen framhåller samfldigt som sin mening att den metod utredningen förordarklart är alt föredraga i fall som det nu aktuella. SJ finner, mot bakgrund av atttilläggskonventionen enligt SJ:s mening godtyckligt begränsats till all avseClV-resande i gränsöverskridande trafik, att det är utomordentligttillfredsställande atl utredningen föreslagit en reglering som för svensk rättsdel i betydande omfattning uflämnar eljest ofrånkomliga skillnader ibehandlingen av resande som onifattas av konventionen och andra resande. Attdenna utjämning inte blivit fullständig bör enligt SJ:s mening inte föranledakritik av förslaget som sådant dä det får tillskrivas egenheter i konventionensom till stor del torde sammanhänga med dess olyckligt snäva inriktning påClV-resande i formell mening. Den teknik utredningen begagnat i sitt förslagvinner SJ:s gillande. Enligt SJ:s mening är det angelägel att införlivande avkonventionens innehåll med svensk lagstiftning sker i den för vår lagstiftningi allmänhet begagnade formen, även om den i konventionstexten användasystematiken därvid kan behöva frångås. Såvitt SJ kan flnna har utredningen påett förtjänstfullt sätt bemästrat de ingalunda lättlösta problem som ärförenade med konventionsinnehållets överföring till svensk lag. Delsamma gällerden företagna anpassningen av reglerna beträffande inrikes befordran tillkonventionsinnehållet. Även SJ tillstyrker därför - trots vissa invändningarmot konventionens sätt att angripa ämnet - att förslaget läggs till grund förlagstiftning i den form det framlagts i betänkandet. 1975/76:7 32 Justitiekanslern ansluter sig tillutredningens förslag i fråga om lagförslagets sakliga tillämpningsområde. EJheller hovrätten för Nedre har någon erinran därvidlag. I det avStockholms läns landsting åberopade yttrandet av SL erinras om att all trafiksom SL med dotterföretag bedriver på tunnelbanor, spårväg och järnvägar redannu är underkastad reglerna i 1886 och lagar. Enligt SL kan någraerinringar knappast göras mot atl också de nu föreslagna reglerna görstillämpliga på dessa trafikmedel. Några remissinstanser uppehållersig vid utredningens uttalanden om resandebegreppet, dvs. vilka personer somskall anses utgöra resande i lagens mening och därmed omfattade av dess regler.KO anser att utredningen anfört övertygande skäl för atl lagförslagets reglerom personskada även vid inrikes befordran bör begränsas till atl avse skada somtillfogas den resande när han uppehåller sig i järnvägsvagn eller stiger påeller av denna. Den personkrets som omfattas av lagförslagets lesandebegrepp ärvidare än vad som följer av konventionsreglerna. Sålunda uppställs inteförekomsten av ett befordringsavtal som en nödvändig förutsättning för att enperson skall betraktas som resande. KO delar den uppfattning utredningenframför härvidlag. Det kan däremot enligt KO ifrågasättas om den skadadesavsikt att företa en resa skall vara avgörande i de fall skada inträffar isamband med en persons av- eller påstigning eller då någon uppehåller sig påtåget före dess avgång eller efter dess ankomst till bestämmelsestationen.Detta kan exempelvis leda lill all ersättningsfrågorna bedöms olika för tvåpersoner, om dessa av samma orsak drabbas av likartade skador och en avpersonerna är resande i lagens mening medan den andre endast tillfälligtbefunnit sig på tåget. I fråga om skador som inträffar under pågående befordranhar valts ett vidsträckt resandebegrepp. Personer som faktiskt befordrats har,oberoende av reseavsikt, i slor utsträckning det utökade skydd lagen ger. Detflnns enligt KO:s mening inte anledning till annorlunda reglering då skadorinträffar under tågs uppehåll. Inträffar skador i sådant fall genom händelsesom sammanhänger med järnvägsdriften bör säledes järnvägens ansvar även omfattade personkategorier som nämnts av utredningen, nämligen varubud, personer somhjälpt resande upp på lägel m. fl, KO instämmer vidare med utredningen i altbestämmelsernas karaktär av minimiregler, sett från den resandes synpunkt,skall framgå av lagen. 6.5 Förutsättningar för ansvarighet De av utredningen föreslagnareglerna om grunderna för järnvägens ansvarighet har över lag godtagits avremissinstanserna. SJ har framhållit att anslutning till konventionenoch genomförande i anslutning härtill av del föreliggande förslaget leder skärpning av järnvägens juridiska ansvar gentemot skadelidande passagerareJämfört med vad som följer av nu gällande regler. Såsom utredningen samtidigtframhållit har Prop.1975/76:7 33 emellertid SJ då det gäller passagerarskador sedan långtid tillbaka anlagt ett betraktelsesätt på frågan om sitt ansvar som i principlåter sig väl förena med grunderna för det objektiva ansvar som föreslåslagfäst. SJ har därför icke anledning att räkna med någon nämnvärd ökning avsin reella ekonomiska risk om förslaget genomförs. riktar kritik motden bestämmelse i lagförslaget (3 § 2 st) som innebär att järnvägen i vissafall går fri från ansvarighet om skadan orsakats av händelse av forcemajeure-karaktär. finner att undantaget ter sig rimligt ochöverensstämmer med konvenflonen men anser att det knappast harmonierar med dennuvarande tendensen inom skadeståndsrätten alt så långt som möjligttillförsäkra den skadelidande ersättning vid personskada. Enligt utredningenkan bestämmelsen bli tillämplig vid naturhändelse och sabotage.Omständigheterna kan emellertid vara sädana att järnvägen inte går fri frånansvar och inåste därför räkna med möjligheten av att få bära fulltansvar. KO anser å andra sidan att de föreslagna ansvarsfrihetsgrunderna fåranses godtagbara från konsumentsynpunkt. Utredningens förslag tillansvarighetsregler beträffande egendom som den skadade bar på sig ellermedförde som handbagage behandlas i några remissyttranden. KO ifrågasätter ominte den föreslagna begränsningen av det objektiva ansvaret till att avse skadasom uppkommer i samband med personskada är alltför långtgående. Utredningensförslag innebär att motsvarande regler i tilläggskonventionen (artikel 2 § 1st. 2) överförts i oförändrat skick. Att konventionen begränsat ansvarighetenpå ifrågavarande sätt bör enligt KO:s mening inte nödvändigtvis varavägledande vid den reglering som rör inrikes befordran. De skäl som utredningenåberopat som grund för en differentierad bedömning av ersättningsfrågor vidskada på handresgods kan inte anses tillräckliga. De av utredningen angivnabevissvårigheterna för järnvägen föreligger även vid personskada. kaninte anses ha större möjlighet att utöva kontroll över den resande än över detbagage denne medför. Den resandes möjligheter att visa fel eller försummelse päjärnvägens sida är i de flesta fall begränsade. För det fall järnvägensobjektiva ansvar generellt får omfatta även handresgods uppnås en lösning somenligt KO:s mening på ett rimligt sätt tillgodoser konsumenternas intressen.Mot den nu förordade lösningen skulle kunna riktas den invändningen att den kange upphov till oberättigade krav. Emellertid åligger det resenären att visa atlskadan orsakats av händelse som sammanhänger med järnvägsdriften. Härigenomföreligger en inte obetydlig garanti för atl bestämmelserna inte kan komma allmissbrukas. möjlighet alt begränsa ersättningsskyldigheten (jfr 8§) bör även tillmätas betydelse, i vart fall då man bedömer vilka ekonomiskakonsekvenser som en utvidgad ansvaisregel avseende handresgods kan medföra förjärnvägen. SJ anser, å andra sidan, att det är opåkallat att göra järnvägensansvar objektivt även då skadan uppkommit utan samband med personskada. SJdelar utredningens uppfattning att den skillnad som görs i ansvarsreglerna,beroende på om personskada 3 1975/76. 1975/76:7 34 uppkommit eller ej, är systematiskt mindrelycklig men framhåller att förhållandet sammanhänger med konventionensreglering av det förra fallet. 6.6 Skadeståndets storlek och beräkning SJ konstaterar atl hänvisningentill skadeståndslagen i lagförslagets 8 § ej i och för sig ger anledning tillinvändning från de synpunkter SJ närmast har att anlägga. Såsom utredningensjälv utvecklat finns det emellertid skäl att ifrågasätta om hänvisningenmedför övertagande fullt ut av konventionsinnehållet i fråga omskadeståndsberäkningen vid försörjarskador. Vad utredningen anför till stöd försin slutsats att så ändå skulle vara fallet finner SJ icke övertygande. EnligtSJ:s bestämda mening som också synes sammanfalla med den tolkning varåtCentralbyrån givit sitt förord - bygger konventionen på den uppfattningen attden lagliga underhållsplikt som avses i art. 3 § 2 bestäms av tillämpligtpersonalslatut. Man måste därför tvärleinol vad utredningen antagit - räknamed risken att en tillämpning av den svenska skadeståndslagen i denna del meddess i Jämförelse med utländsk rätt i allmänhet inskränkta ersättningsplikt kanbefinnas innebära bristande Uppfyllelse av konventionen. 1 fråga om begränsningen avjärnvägens ansvarighet för skada beträffande personliga effekter ochhandresgods anför KO alt denna bör godtas. Han anser emellertid atl man böröverväga att som utgångspunkt för beräkningen välja basbeloppet för allmänförsäkring i stället för ett fast. i kronor angivet belopp. SJ erinrar om attbegränsningsbeloppet vid internationell befordran i svenskt mynt utgör omkring3 . Enligt Sj:s mening bör motsvarande belopp i annan trafik sättas vidnärmaste runda belopp, dvs. , i stället för det belopp om 5 000 kr.som utredningen föreslagit. 6.7 Reklamation, preskription och laga domstol Utredningens förslag att särskildareklamationsbestämmelser inte skall tas in i lagen såvitt avser inrikesbefordran har lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. KO erinrar omatt utredningen ansett alt delta lämnar möjligheten öppen för Irafikföretagenalt i sina villkor för inrikes befordran la in strängarereklamationsbestämmelser än som avses gälla vid internationell befordran.Enligl utredningen finns del - bland annat hänvisas till yttrande från SJ -inte anledning anta att det blir aktuellt alt införa sådanabestämmelser. KO är beredd acceptera att särskilda reklaniationsregler inteinförs i den nya lagen. Villkoren för reklamation kommer att prövas av KOenligt avtalsvillkorslagen i anslutning till granskningen av SJ:s och andrajärnvägsförelags villkor för person- och godsbefordran. Därvid kommer altbeaktas all skilda villkor kan vara motiverade för olika typer avtågtransporter (lokaltrafik, fjärrtrafik etc). 1975/76:7 35 SJ ställer sig dock avvisande tillförslaget atl i inrikes trafik upphäva reklamationsplikten vid skada påhandbagage. Även om SJ för sin del finner enhetliga regler böra eftersträvasför internationell och inrikes befordran anser SJ det inindre välbetänkt atthelt avskaffa reklamations-plikten beträffande angivna typ av skador då deinträffar utan samband med personskada. Visserligen är ersättningsrätten idylika fall beroende av att den skadelidande visar att järnvägen vållat skadan,men det synes ändå tillbörligt att järnvägen får underrättelse om kravet isådan tid att den kan företa meningsfull utredning i ärendet. Med tanke ickeminst på förhållandena i den omfattande lokaltrafik SJ bedriver framstår enkortfristig reklamationsplikt som önskvärd ur SJ:s synpunkt. Reglerna om reklamation vid internationell befordran harkommenterats av ett par remissinstanser. betonar attfrågan huruvida viss skada beror på fel eller försummelse från sidaliksom culpafrågor i allmänhet oftast lär bli svårbedömd. Enligt lagförslagetbehöver frågan om culpa normalt inte heller utredas på grund av järnvägensstrikta ansvar. 1 överensstämmelse med konventionen föreslår emellertidutredningen en regel om att reklamation inte behöver .ske när skadan vållatsgenom fel eller försummelse på järnvägens sida. Enligt advokatsamfundetförefaller det olyckligt om en culpautredning skall behövas endast förställningstagande till reklamationsfrågan. Som utredningen påpekat, torde detockså vara sällsynt att inte på annat sätt fått kännedom om skadan.Samfundet vill därför ifrågasätta om inte reklamationsbestämmelserna kan utgå.Något hinder i konventionen synes inte möta mot att på så sättgenomför en Justering till den resandes förmån, anser samfundet. - Stockholmsläns landsting åberopar i denna fråga ett yttrande från SL. I yttrandet erinrarSL om att reklamation enligt förslaget kan lämnas förutom till den järnvägsom trafikerar den sträcka på vilken skadefallet inträffade eller tillJärnvägen i avreseorten eller bestämmelseorten - till järnvägen i denskadelidandes hemort eller vanliga uppehållsort. Det sistnämnda betyder attäven järnvägar som inte själva utför internationell befordran berörs avreglerna om internationell befordran i så måtto att meddelande om skadeorsakandehändelse vid internationell befordran kan lämnas även till dem. Enligt SL:smening är denna konstruktion inte särskilt välbetänkt. Atl meddelande skallkunna lämnas till exempelvis , som inte alls utförinternationell befordran, synes icke rationellt och måste anses innebära enonödig omgång och dessutom viss risk för missförstånd. Även om denna fräga ipraktiken inte torde kunna bli särskilt betydelsefull, föreslår SL altutredningens förslag ändras därhän att meddelande om reklamation skall kunnalämnas endast lill sådan järnväg i den resandes hemort eller vanligauppehållsort som i omfattas av . Med en sådan konstruktion kommer att inte alls beröras av bestämmelserna om internationellbefordran. Utredningens förslag tillpreskriptionsregler berörs i två, remissyttranden. Hovrätten för NedreNorrland delar utredningens uppfattning att 1975/76:7 36 preskriptionsfristerna även vid inrikes befordran bör hadenlängd som anges i tilläggskonventionen. Enligl uttryckligt stadgande i art.17 är konventionens regler om preskription tillämpliga endast pä anspråk somgrundas på konventionen. Hovrätten ansluter sig till utredningens förslag attpreskriptionsbestänimelserna i lagen görs tillämpliga på vafle talan om ersättningsanspråksom omfattas av lagen, oavsett vilken grund som åberopas till stöd föranspråket. KO flnner det otillfredsställande att ersättningsanspråk på grund avdödsfall kan preskriberas innan anspråket över huvud tagel uppkommit. Som grundför att överföra konventionens regler om preskription vid dödsfall - absolutgräns räknat från den tidpunkt då den avlidne skadades - harutredningen åberopat ett äldre rättsfall (NJA 1903 s. 368), Äldre rättspraxisbör enligt KO inte nu hindra en annoriunda reglering. En gräns vid fråndödsfallet är lämplig för de fall det här är fråga om, anser KO. Endast en remissinstans har hafterinringar mot de av utredningen föreslagna forumreglerna. SJ ifrågasätterbehovet av att beträffande talan mot Järnvägar öppna fora utöver dem där talankan väckas enligt . Den jämförelse som utredningen i denna delgör med lagen om inrikes vägtransport finner SJ i vart fall knappast relevantför bedömningen av forumfrågan när det gäller passagerarbefordran. 7.1 Svensk anslutning lill tilläggskonventionen Den transporlrätlsliga lagstiftningen i är tillstor del grundad pä olika internationella överenskommelser. Dessaöverenskommelser har i regel även bildat mönster för lagstiftningen angåendeinrikes befordran trots att de i och för sig inte är tillämpliga på sådanbefordran. Så är fallet också inom järnvägsrälten där järnvägstraflkstadgan(1966:202) i stor utsträckning bygger på de internationella fördragen om godsbefordranmed () och om befordran med järnväg av resande och resgods (). Det internationellaJärnvägssamarbetet har gamla anor. Tyngdpunkten har länge lagts pågodsbefordran och den första versionen av kom till . Det första fördraget om befordran av resande och resgods () slötsunder . Detta fördrag, som sedermera har reviderats vid fleratillfällen, innehåller inte några materiella regler rörande Järnvägensansvarighet för personskada. Del upptar främst regler om transportavtalet,process- och exekutionsrättsliga regler samt regler om behandling aversättningsanspråk i utomprocessuell ordning. Fördraget upptar även regler omansvar för skada på resgods och handresgods. Avsikten var ursprungligen att iCIV inarbeta också regler om skadeståndsansvar för personskador somtillfogas resande. Man lyckades emellertid inte uppnå enighet härom och förstpå 1975/76.7 37 togs frågan upp pä nytt. Det ansågs emellertid av olikaskäl lämpUgast att järnvägens ansvarighet för personskador reglerades i form aven tilläggsöverenskommelse till . Vid en diplomatisk konferens i år1966 avslutades tilläggskonventionen till det internationella fördraget ombefordran med järnväg av resande och resgods () av omjärnvägs ansvarighet i fall resande dödas eller skadas. Sedan 1961 års CIVersatts av ett nytt CIV-fördrag har träffats en särskildöverenskommelse varigenom tilläggskonventionen i stället anknyts tiU 1970 årsCIV. Tilläggskonventionen har fått enmyckel bred anslutning. Inte mindre än 30 stater har numera tillträttkonventionen, bland dem , och (jfr avsnitt 4.1). Sverigeär nästan det enda land i som ännu inte har anslutit sig tUlkonventionen. Tilläggskonventionen är tillämpUgpå resande i internationell trafik.