prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — omdetta och vissa andra likartade fall i en särskild straffbestämmelse, somfördes in som ett andra stycke till bestämmelsen om bedrägligt beteende i 21kap. 2 § strafflagen. Dåvarande departementschefen uttalade i propositionenatt förslaget i denna del innebar att en lucka i då gällande rätt syntes bli päett lyckligt sätt avlägsnat genom att enligt paragrafens nya lydelse den somåker tåg eller intager förtäring på restaurang utan att göra rätt för sig ellergör sig skyldig tUI därmed jämförlig handling förklaras förfallen till ansvar,oavsett om han vilselett nägon. Vid BrB:s tillkomst fördes den särskildabestämmelsen om bedrägligt beteende i sak oförändrad över till 9 kap. 2 § andrastycket i balken. Som jag har nämntär straffskalan för bedrägligt beteende böter eller fängelse i högst sexmånader medan snyltning, som inte är ringa, skall bedömas som bedrägeri varvidendast fängelse förekommer i straffskalan. Den omständigheten attfängelse ingår i straffskalan är av viss betydelse för tillämpningen avgällande straffprocessuella regler. Därmed begränsas sålunda möjlighetema attersätta rättegängen med summariska förfaranden eller att helt avstå från lagföring.Ä andra sidan är fängelse i straffskalan en fömtsättning för att vissatvångsmedel skall få tillgripas mot dem som förövar brott. Eftersom fängelse ingår istraffskalan för bedrägligt beteende kan polisen inte meddela rapporteftergift,dvs. underlåta att till vederbörande förman rapportera brott som bedöms vara obetydligtoch i stället låta saken bero vid ett påpekande eller en erinran till denfelande. Inte heller kan institutet ordningsföreläggande komma ifråga. För attdetta skall kunna tillämpas gäller nämligen de fömtsättningama att endastpenningböter med undantag för normerande böter får följa på brottet samt attordningsbot är faistställd. Lagstiftningen i värt landbygger f.n. på principen att åklagaren har absolut åtalsplikt, dvs. denne är iregel skyldig att väcka åtal så snart han anser sig ha tillräckliga bevis föratt styrka den misstänktes skuld. Av vad jag har anfört framgåremellertid också att det finns viktiga undantag från denna princip. Åklagarenhar sålunda möjlighet att i vissa fall meddela åtalsundeiiåtelse enligt någonav de i 20 kap. 7 § RB angivna punkterna. Vad särskilt gäller de mindreförmögenhetsbrotten har vidtagUs en del åtgärder i syfte attytterligare öka fömtsättningarna för tillämpningen av dessa bestämmelser. Somtidigare har berörts har sålunda åklagarinstruktionen och polisinstruktionenändrats är 1972 i samband med att ett särskilt cirkulär till polismyndigheternaom rapporteftergift för vissa snatteribrott utfärdades. De nya bestämmelsernasyftar tiU att begränsa det straffrättsHga ingripandena vid s.k. butikssnatterierav obetydlig art och att skapa förutsättningar för en snabbare handläggning avmål om sådana brott. Prop.1975/76:148 155 Medanledning av de nya bestämmelsema utfärdade RÄ samma är ett cirkulär (C 70)vari vissa närmare riktlinjer ges för möjligheterna att underlåta åtal förmindre förmögenhetsbrott. Under hänvisning till syftet med reformen framhållsdärvid bl.a. att åtal borde kunna underlåtas även då värdet av det tillgripnaligger över den gräns som avsetts gälla för att rapporteftergift skall kunnameddelas (enligt cirkuläret till polismyndighetema om rapporteftergift förvissa snatteribrott ligger denna gräns vid ).Sammanfattningsvis uttalade RA att åtal bör underlåtas om brottet vid en samladbedömning kan anses ha ringa straffvärde. När den som är misstänktför t. ex snyltning ännu inte fyllt kan åtalsunderlåtdse också komma ifråga enligt lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare. För personer som är intagna pä allmän inskrivna vid ungdomsvårdsskola gäller dessutom särskilda regler omåtalsprövning enligt 57 § nykterhetsvårdslagen (1954:579) och 69 §barnavärds-lagen (1960:97). Ifräga om olovligt förfogande över egendom som sålts med äganderättsförbehållfinns bestämmelser i 10 kap. 10 § BrB av den innebörden att sådant brott intefår åtalas av åklagare med mindre åtal av särskilda skäl finnes påkallat frånallmän synpunkt. Såvitt gäller bl.a.bedrägligt beteende har åklagaren även möjlighet att utfärda strafföreläggandei stället för att väcka åtal. I praktiken torde emellertid denna möjlighet varabegränsad vad gäller hotell-, restaurang- och taxisnyltning eftersom de sommisstänks för sådana brott ofta förnekar detta och redan av den anledningeninte kan antas vara beredda att godkänna ett strafföreläggande. Andraförhållanden som inte sällan hindrar en tillämpning av institutet är att målsägandenför talan om enskilt anspråk eller att det är fräga även om andra brott än denaktuella snyltningen. Väckeråklagaren åtal för ett snyltningsbrott avgörs målet som regel efter enhuvudförhandling där domstolen består av en lagfaren domare med nämnd. Vissa tvångsmedel kan somtidigare nämnts komma i fräga vid snyltningsbrott. Eftersom fängelse ingår istraffskalan kan gärningsmannen om han "träffas på bar gärning eUer flyendefot", gripas enligt 27 kap. 7 § RB av målsäganden eller annan. Under vissafömtsättningar kan den gripne även anhållas och häktas. I stället för häktningkan reseförbud komma i fråga. Ytterligare tvångsåtgärder som kan vidtas ärhusrannsakan och kroppsvisitation. Som jag harredovisat har brottmälsutredningen mot bakgrund av sina allmännakriminalpolitiska överväganden intagit den principiella ståndpunkten att någotsärskilt straffskydd för vissa näringsutövares anspråk på betalning inte ärmotiverat. Prop.1975/76:148 156 straffbarhetpä detta område bör bestämmas genom bedrägerirekvisiten. Som en konsekvens avdetta slåndpunktstagande föreslär utredningen att stadgandet i 9 kap. 2 § andrastycket BrB upphävs. Straffbarheten vid snyltning kommer därigenom attbegränsas till sådana fall, i vilka gärningen täcks av rekvisiten förbedrägeri. förslag går emellertid längre. Ett annatviktigt led i reformen är nämligen att andra åtgärder än straff skall kunnasättas in mot snyltning, oavsett om gärningen är straffbar enligtbedrägeriparagrafen eller inte. Enligt utredningens mening bör målsättningenvara att mindre överträdelser skall kunna upp utan att de rältsvårdandemyndigheterna behöver engageras. Iandra hand föresläs att nuvarande bestämmelser om snyltning i 9 kap. BrBersätts med ett nytt delvis begränsat straffstadgande som omfattar endast 1. snyltningpä aUmänt näringsställe (hotell, pensionat, restaurang, kafé o.d.), 2. taxisnyltning,3. snyltning pä kollektivt samfärdsmedd och 4. s.k. plankning. Underremissbehandlingen av brottmålsutredningens betänkande har utredningens iförsta hand framförda förslag om att upphäva de särskilda straffbestämmelsernaom snyltning i 9 kap. 2 § andra stycket BrB avstyrkts eller kritiserats av detövervägande antalet remissinstanser som yttrat sig i denna fråga. Viden bedömning av frågan synes till en början följande uppgifter och övervägandenom den nuvarande tillämpningen av dessa bestämmelser böra beaktas. Vidde överläggningar som brottmålsutredningen haft med företrädare för hotell-,restaurang- och taxinäringen har utredningen inhämtat att snyltningen inomdessa verksamhetsområden inte upplevs som något större ekonomiskt problem. Ävenom sädana brott inte sällan förövas får nämligen förlusten satt i relation tillverksamhetens aUmänna omsättning betraktas som obetydlig. En av orsakerna tillde låga förlustsiffrorna anses dock vara att de flesta snyltningsfallen klarasupp genom att gästen eller kunden självmant betalar i efterskott. S.k.snyltning på allmänt samfärdsmedd, dvs. gratisåkning på tåg, tunnelbana, buss,uppges medföra större problem. Med hänsyn till dessa gärningars stora frekvensfår det som utredningen har anfört emellertid av praktiska ochprocessekonomiska skäl anses uteslutet att polis och andra rättsvårdande organskall kunna ta upp och utreda alla upptäckta fall. Såväl SJ som de lokalatrafikföretagen har därför i stor utsträckning blivit tvungna att försökabemästra problemet genom egna åtgärder. De i huvudsak allmänna trafikföretagsom det här är fräga om har ocksä tagit konsekvenserna av detta förhällande ochefter hand utvecklat egna kontrollsystem. På vissa häll har man som jagtidigare har redogjort för därvid infört ett system med en särskildkontrollavgift, som tas ut då en passagerare påträffas utan att inneha Prop.1975/76:148 157 Därigenom har man kunnat avstå frän att polisanmäla flertalet fall. Vadgäller plankningsfallen leder dessa enligt vad utredningen har funnit som regelmycket sällan till polisanmälan, åtminstone inte i storstäderna. Den som svararför ordningen på den plats där den aktuella tillställningen hälls brukar istället förpassa snyltaren ut frän lokalen eller området, om något ingripandeöver huvud taget anses erforderligt. Beträffandesnyltning mot andra serviceutövare vilka enligt vad som tidigare nämntsformellt sett också omfattas av ifrågavarande straffskydd förekommer detsåvitt utredningen har kunnat utröna ytterst sällan att fall av denna typ bUrpolisanmälda. Det kan som utredningen har anfört hållas för troligt att dettaberor pä att flertalet människor inte ens är medvetna om att underlätenhet attbetala i dessa fall kan leda till straffrättsliga påföljder. Om man ser till skadansvärde vid snyltningsbrotten står det klart att det här i regel är fräga omgärningar av jämförelsevis ringa beskaffenhet. Jag har redogjort fören undersökning av fall, dä den misstänkte åtalats och dömts för brottet (190fall) eller meddelats ätalsunderlåtelse (20 fall). Äv dessa fall läg värdet idrygt . vid hoteUsnyltning, i . vid restaurangsnyltningoch i . Trots att snyltningsbrottensålunda i flertalet fall avsäg jämförelsevis laga belopp visar det sig att desom dömts för brottet till saknat möjlighet att betala för sig vidanmälningstillfället och att endast en liten del av dem (4,) betalat undertiden fram till domen. Över huvud taget ger de undersökningar sombrottmålsutredningen redovisat en bild av att det är de ekonomiskt och socialtsämst ställda i samhället som gör sig skyldiga till snyltningsbrott av typenhotell-, restaurang-och taxibedrägerier. Det tillgängliga materialet visarockså att det utmärkande för snyltningsklientelet är dess mycket högakriminella belastning. Undersökningama av snyltningsklientelet ger vidaresamstämmiga uppgifter om att det finns ett klart samband mellanalkohol-påverkan och förövade restaurang- och taxibedrägerier. Äv den tidigarenämnda stockholmsundersökningen framgår att över hälften av de personer sombegär restaurang- och taxisnyltning är påverkade av alkohol och/eller annatberusningsmedel vid brottstillfället. Inte sällan är berusningsgraden så högatt snyltaren direkt omhändertas för fylleri. Eftersom påföljden för snyltningsbrottregelmässigt är böter torde det meningsfulla i ett domstolsförfarande medefterföljande bötesindrivning på goda grunder kunna sättas i fråga när det gäUerett sä socialt nedgånget klientel som det här ofta är fräga om. Starka skältalar i stället för att man här allmänt mer har anledning söka tillgodosebehovet av vård och stöd än att beakta de rent straffrättsliga aspekterna päifrågavarande beteenden. Prop.1975/76:148 158 Avvad som anförts framgår bl.a. att de som dömts för hotell-, restaurang-eller taxisnyltning i ett övervägande antal fall saknat möjlighet att betalaför sig vid anmälningstillfället och att endast en liten del av dem betalatunder tiden fram till domen. Om man däremot ser tUl de personer beträffandevilka en anmälan om snyltning inte lett till fällande dom, därför att målet avskrivitsunder eller efter förundersökningen eller därför att åtalet ogillats sä ärförhållandena helt annorlunda. Utförda undersökningar visar sålunda att dessapersoner inte sällan frivilligt gjort rätt för sig efter det att polisanmälaningetts. harobserverat att man inom vissa polisdistrikt tUlämpar en praxis som innebär väntar med att registrera en anmälan om snyltning iavvaktan på om den anmälde betalar i efterhand. I de fall diir det under tidenblir klart att målsäganden inte längre har nägot anspråk, rivsminnesanteckningen och nägon anmälan kommer aldrig in i kriminalstatistiken.Visar det sig däremot efter väntetiden att skulden är oreglerad,diarieförs anmälan och brottet utreds i vanlig ordning. Några säkra uppgifterom hur pass vanligt detta förfaringssätt är finns inte. Klart är emellertid atten sådan ordning när den tillämpas inte bara förstärker intrycket av attifrågavarande straffhot har sin främsta funktion som ett effektivtpåtryckningsmedel att fullgöra vissa civilrättsliga förpliktelser utanytterligare bidrar till det tidigare påtalade förhällandet nämligen att polisanmälannästan uteslutande drabbar de sämst lottade i samhäUet. Gärningsmannens socialaoch ekonomiska ställning är naturligtvis en omständighet som i praktiken mereller mindre medvetet tillmätts stor betydelse för ställningstagandet tillfrågan om polisanmälan skall ske inte bara vid snyltningsbrott utan vid näranog alla förmögenhetsbrott, även om urvalet torde bli särskilt utpräglad vid snyltning.Som utredningen har påpekat förutsätts för ansvar för snyltning att gärningsmannenhaft uppsåt att inte göra rätt för sig. Det räcker sålunda inte att hanfaktiskt saknat betalningsförmåga, då han krävts på betalningen, eller att hant.ex. inte kan visa kvitto på erlagd färdavgift. De flesta målsägande tordeinte heller vilja påstå att det föreligger nägot brott, om gästen eller kundenvid betalningstillfället uppger att han t.ex. glömt att ta med sin plånbok, ifall där vederbörande kan lämna sädana uppgifter om sin person ochställning som uppfattas som betryggande frän kreditsynpunkt. Kravet pä snyltningsuppsåtanses i så fall inte vara uppfyllt. Att det inte har förelegat brott bekräftas,menar man, också av det förhåUandet att den betalningsskyldige i allmänhet görrätt för sig i efterhand. Om den misstänkte däremotinte tycks motsvara dessa personliga krav är målsäganden i regd inte likabenägen att sätta tilltro till hans uppgift om orsaken till den uteblivnabetalningen. Det tycks då ligga Prop.1975/76:148 159 näratill hands att påstå snyltningsuppsåt och vägra betalningsanstånd. I många fallanses därför en polisanmälan här vara den naturliga åtgärden. En betydande selektionsker sålunda såväl före som efter det att ett snyltningsbrott polisanmälts.Denna selektion synes utan tvekan drabba de sämst lottade i samhället. Att enstraffbestämmelse fär sädana konsekvenser anser jag vara i hög grad betänkligtfrän rättvisesynpunkt. De som i enlighet med den praxis som utvecklats på vissahåll kan skaffa fram pengar som polisen "ligger på"anmälningarna blir privilegierade och kan "köpa sig fria" frånstraff. Genom en sådan ordning kommer straffbestämmelsen främst att tjänasyftet att tillgodose vissa målsägandens krav pä betalning och polisens roll isammanhanget kan otvivelaktigt komma att uppfattas som liknande en in-kasserares. Mot bakgrund av detanförda är det naturligt att jag hyser stark sympati för utredningens principieUaståndpunkt att det särskilda straffansvaret för snyltning bör avskaffas. Jagkan dock inte underlåta att framhålla att utredningen enligt min mening somgrund för en reform något överbetonat principen att något speciellt straffskyddför vissa näringsutövares anspråk på betalning inte är motiverat och att dessanäringsidkare i stället bör ändra på systemet främst genom krav påförskottsbetalning så att brottstillfällena minskas. Det är inte enbartnäringsidkare som drabbas av snyltningsbrotten. Som framgår av det anfördahar dessa brott ofta ringa betydelse från rent ekonomisk synpunkt. Däremottorde anställda taxichaufförer, servitörer och andra som åtminstone mästeförsöka förmå kunden att betala känna stark otrevnad, om försöken misslyckas.Taxichaufförer kan tvingas sitta och vänta för att se om passagerare som sagtsig skola besöka butiker och liknande återkommer eller inte. Man kan utgå frånatt ett system med förskottsbetalning av rent praktiska skäl inte kommer atttillämpas i fråga om kunder som utåt sett framstår som välbeställda. Systemetskulle därför otvivelaktigt begränsas till personer som på en eller annan grundmisstänks inte komma att göra rätt för sig. I fräga om det stora flertaletskulle dessa misstankar säkert vara helt obefogade och därför framstå som såmycket mera kränkande. Självfallet kan man starktifrågasätta betydelsen av att ett visst beteende medför just straffpåföljd.Som utredningen har anfört behöver det förhållandet att samhället helt avstårfrän ingripande mot ett förfarande som inte anses straffvärt intenödvändigtvis föra med sig att beteendet därefter blir accepterat av den enskilde.Ä andra sidan framstår det otvivelaktigt för det alldeles övervägandeflertalet människor som klart otillåtet att bo pä hotell, äta och dricka pärestaurang eller åka taxi, tåg eller buss utan att betala för sig eller attplanka in på idrotts- eller nöjestillställningar. I sin kärna torde därför snyltnings- Prop.1975/76:148 160 bestämmelsenstå i klar överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet. Viktigareän de principiella synpunkter som sålunda kan läggas på utredningens förslag ärdock atv, förslaget enligt min mening inte innebär någon praktisk lösning avproblemet. Förslaget medför sålunda inte att huvuddelen av de förfaranden somdet här är fräga om blir helt straffria. Ansvar för snyltning skall enligtutredningens förslag fortfarande kunna komma i fråga i sädana fall då gärningentäcks av rekvisiten för bedrägeri. Huruvida så är fallet torde i mänga fallytterst bli en bevisfråga. De fall där en person som helt saknar betalningsmöjligheterförmår en annan att tillhandahålla viss nyttighet under sken av att betalningskall erläggas kontant men sedan avviker utan att göra rätt för sig torde i deflesta fall kunna bedömas som bedrägeri eller bedrägligt beteende. De faktiskaomständigheterna att beställaren saknar pengar vid beställningen samt sedansmiter från betalningen torde i regel anses tala för att han redan från börjanhandlat med uppsåt att bedra. Sädana slutsatser torde ocksä i fortsättningen iförsta hand komma att dras beträffande de sämst lottade i samhället. Omkunden däremot påstår att han glömt att ta med sin plånbok och faktiskt betalari efterskott torde nägot uppsåt i allmänhet inte kunna anses föreligga. Enpolisanmälan i syfte att framtvinga betalning frän kundens sida kommer därförfortfarande att framstå som me-ningsfuU. Även med utredningens förslag tordedärför straffbestämmelserna pä området komma att drabba medborgarna ytterstojämnt. Jagvill i det sammanhanget inte underlåta att nämna att utredningen tänkt sig ettsystem med rapporteftergift för vissa fall av bedrägligt beteende där alltsåuppsåt att vilseleda anses styrkt. Innebörden av rapporteftergift är attpolisen låter saken bero vid ett påpekande eller erinran till den felande. Ilikhet med vad som f.n. gäller beträffande snatteri torde emellertidmöjligheterna till rapporteftergift få begränsas till sädana fall där brottetmed hänsyn till värdet och omständigheterna i övrigt framstår som obetydligt.Värdegränsen vid snatteri ligger f.n. i princip , enligt minmening är en sädan begränsning av straffansvaret för snyltning intetillräcklig. Detta torde i och för sig överensstämma med utredningensuppfattning. För att utredningens intentioner skall bli tillgodosedda tordesålunda krävas att i fortsättningen gällande bestämmelser om bedrägligtbeteende inte till-lämpas enligt sin ordalydelse i fräga om snyltningsbrotten.Detta är emellertid en från principiell synpunkt mindre tillfredsställandeordning. Ioch för sig är det möjligt att antalet fällande domar för snyltning skulle gäkraftigt ned med utredningens förslag pä grund av svårigheten att styrkauppsåt att vilseleda. Som jag antydde skuUe de sämst ställda dåfortfarande utgöra majoriteten av de dömda. Det kan däremot betvivlas attbelastningen pä polis- och åklagarmyndighet skulle Prop.1975/76:148 161 nämnvärtnedbringas genom utredningens förslag. Om uppsåt att vilseleda bäst motbevisasgenom att betalning erläggs i efterskott, skulle det fortfarande vara lönandeför näringsidkarna att använda polisen som indrivningsmyndighet. Polisensutredningsarbete i det enskilda fallet skulle öka genom att det mäste inriktaspä frägan om kunden har haft uppsåt att vilseleda eller inte. Enligt min mening Uggerdet närmare till hands att för att nå utredningens syfte gå en annan väg somtidigare har tillämpats när det visat sig att polisen anlitats iindrivningssyfte. Jag tänker på den åtals-prövning som skall ske i fråga omolovligt förfogande över egendom som sålts med äganderättsförbehäU. Sädant olovligtförfogande fär inte åtalas av åklagare om inte åtal av särskilda skäl ärpåkallat från allmän synpunkt. Bestämmelsen ersatte en tidigare regelsom gjorde gärningen tUl målsägandebrott. Bakgrunden till att åtalsplikten för aUmänåklagare upphävdes var att det visat sig att åtalsskyldigheten avavbetalningsäljare användes som påtryckningsmedel för att de skulle fåbetalning. Genom att beta säljarna möjligheten att kostnadsfritt anlita allmänåklagare som indrivningsorgan ville man tvinga säljarna tiU en vissförsiktighet vid anskaffande av köpare. Den möjlighet till aUmänt åtal efter åklagarprövningsom lagen numera öppnar är inte avsedd att komma till användning annat än iundantagsfall. Enligt min mening börsålunda snyltningsbrott som är ringa få åtalas av allmän åklagare bara om detav särskilda skäl finnes påkallat frän allmän synpunkt. Ätalsmöjligheten bör däkomma till användning endast i undantagsfall. Detta torde i praktiken komma attinnebära att åtal väcks bara när uppsåt att vilseleda har förelegat. Jag anserdet dock inte meningsfullt att i ringa fall inrikta utredningen pä frågan om sädantuppsåt har förelegat eller inte. Dessutom kan det även om uppsåt har förelegati åtskiUiga fall vara motiverat att underlåta att väcka åtal. Detta gällersärskilt när omständigheterna varit sädana att det för den som tillhandahöllprestationen mäste ha framstått som tveksamt om kunden skuUe betala ellerinte. Det gäller också i sådana fall när straffansvar kan ersättas av annanpåföljd, t. ex. en kontrollavgift. Som exempel på fall däråtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt vill jag i första handnämna att vilseledandet framstår som särskilt påtagligt och omfattas avgärningsmannens uppsåt eller denne i allt fall varit vårdslös på ett sätt sominte är ursäktligt. Så kan vara fallet om t.ex. en taxichaufför eller enservitör före färden resp. serveringen frågar kunden om han har pengar attbetala med och denne försäkrar att sä är fallet men det efteråt visar sig attkunden inte kan göra rätt för sig. En sådan förfrågan kan nämUgen framstå somett godtagbart alternativ till krav på förskottsbetalning. Ett annat fall äratt kunden enligt vad som är utrett satt i system att låta bli att betala. I båda de angivna fallenligger gärningarna nära bedrägeri men de II Riksdagen1975/76. 1975/76:148 162 behöverinte falla under ansvarsregeln i 9 kap. 1 § BrB eftersom de kan avse ringavärden. Ett annat fall där det kan vara påkaUat med åtal frän allmän synpunkttrots att vilseledande över huvud taget inte föreligger är att en passagerarefärdats en mycket lång sträcka med tåg innan han upptäcks av tågpersonalen ochdet visar sig att han saknar biljett. Åtal kan sålunda i första hand varapåkallat om vilseledandet är kvalificerat eller om gärningen utan attvilseledande föreligger avser ett mera betydande värde. Jag vill i dettasammanhang något beröra den brottsförebyggande verksamheten. Som framgår av vadjag fömt anfört anser jag det inte realistiskt eller ens önskvärt attnäringsidkarna skulle kunna pä egen hand vidta åtgärder för att reducerariskerna för snyltning i den utsträckning som utredningen förutsagt. Å andrasidan anser jag det beklagligt att den betoning av behovet av en kraftigaresatsning på den rent förebyggande verksamheten som utredningen gjort har väcktså pass liten anklang hos de serviceutövare som det här är fräga om. En hel delförbättringar kan säkert åstadkommas.