prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — Även i andrasituationer kan särskilda skäl få anses föreligga, t. ex. när den skadelidandesförsummelse att yrka ersättning är ursäktlig och den skadevållandeskyddas av ansvarsförsäkring. 1975/76:15 84 I praktiken torde anspråk på skadestånd komma attframställas framför allt i sådana fall när elt motorfordon eller egendom sombefordras med detta skadas utan att traflkförsäkringen för något annatmotorfordon bär ansvar för denna skada. Skadan kan t. ex. ha vållats av enfotgängare eller en cyklist. I ett sådant fall uppkommer frågan under vilkaförhållanden jämkning skall kunna ske av motorfordonssidans skadeståndsanspråk.Utredningen har föreslagit att jämkning av skadestånd till ägare, brukare ochförare skall förekomma endast vid styrkt vållande eller bristfällighet på derassida. Enligl gällande rätt sker däremot i stor utsträckning Jämkning redan vidpresumerat vållande. Denna Jämkning grundas på det allmänt sett skärptaskadeståndsansvar som ägare, brukare och förare bär. Utredningens förslag harkritiserats av en remissinstans, som anser att det skärpta trafikansvaret äveni fortsättningen bör inverka reducerande på möjligheten alt få skadestånd frånannan. Inom skadeståndsrätten torde det vara en allmän principatt den som utövar en riskfylld verksamhet och som av denna anledning bär ettobjektivt ersättningsansvar gentemot utomstående redan på denna grund får finnasig i Jämkning av egna skadeståndskrav mot utomstående. Med hänsyn härtill ärdet enligt min mening mest följdriktigt atl det objektiva ansvar som skallåvila trafikförsäkringen för ett motorfordon när det gäller skada som tillfogasutomstående föranleder att skadestånd för skada på fordonet eller egendom sombefordras med fordonet skall kunna jämkas även om inte vållande vid förandet avfordonet eller bristfäUighet har medverkat till skadan. Enligt utredningens förslag skall endast fordonels ägare,brukare och förare behöva tåla Jämkning i de fall som Jag nu har berört. Enligtmin mening bör emellertid också annan som befordrar egendom med fordonetbehandlas på delta säll. I det föregående har Jag förordat att vållande vidförandet av det fordon som befordrar egendom eller bristfällighet på fordonetskall påverka lastägares rätt till ersättning från trafikförsäkringen för ettkolliderande fordon. Skälen för en sådan identifikation är enligt min meningännu starkare i de fall som det nu är fråga om. Från denutomstående.skadeståndsskyldiges synpunkt är det helt ovidkommande i vilketförhållande ägare, brukare och förare samt lastägare står tUl varandra. Med hänsyn till det sagda förordar jag en regel enligtvilken skadestånd med anledning av skada på motorfordon eller därmed befordradegendom Jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Utredningsförslaget innehåller en regel om attfordonsägares skadestånd inte jämkas, om fordonet brukades olovligen. Dettaskulle innebära att skador på fordonet i hithörande fall alllid får bäras heltoch hållet av den utomstående skadeståndsskyldige. Enligt min mening kan en sådanordning inte anses lämplig. Det ligger närmare till hands att fordonsägarengenom en stöldförsäkring e. d. skyddar sig mot risken för ekonomiska förlustermed anledning av det olovliga brukandet. Jag anser alltså inte att den tidigareförordade jämkningsregeln bör förses med ett undantag för fall av olovligtbrukande. 1975/76:15 85 5.6 Skadeförsäkringsgivares regressrätt mottrafikförsäkringen 1 det föregående har jag behandlat rätten tilltrafikskadeersättning och rätten till skadestånd för trafikskada. Denskadelidande kan emellertid med anledning av en sädan skada bli berättigad äventill ersättning i annan form, exempelvis ersättning för vagnskada på grund avvagnskadegaranti eller ersättning från sakförsäkring för lasten. Sådanersättning utgår oberoende av den skadelidandes möjligheter alt få skadeståndeller trafikskadeersättning. Enligt nuvarande regler inträder den som har meddelatskadeförsäkring i vissa faU i försäkringshavarens rätt mot denskadeståndsskyldige. En av de situationer där regressrätt föreligger är närfordon.sägare och brukare har presumtionsansvar enligt bilansvarighetslagen.Trafikförsäkrings-givaren har en ovillkorlig skyldighet atl till tredje manutge det skadestånd som denne har rätt till från fordonsägaren eller brukaren.Den som på grund av skadeförsäkring har utgett ersättning för trafikskador harpå grund härav praktiskt tagel alltid regressrätt mot trafikförsäkrings-givareni fråga om sådan egendom som omfattas av presumtionsansvaret. Under hänvisning till att frågan om försäkringsgivaresregressrätt f. n. utreds inom skadeslåndskommiltén har utredningen föreslagitatt man inte nu gör någon saklig ändring i gällande regler om skadeförsäkringsgivaresregressrätt. Detta förslag har inte mött någon erinran vid remissbehandlingen. Inte heller jag anser att skadeståndskommitténs arbete börföregripas. Liksom enligt gällande rätt bör således skadeförsäkringsgivare fåträda in i försäkringshavarens rätt till trafikskadeersältning. Dennaersättning är emellertid formellt sett inte att anse som skadestånd. De nugällande bestämmelserna om skadeförsäkringsgivares regressrätt är därför intetillämpliga i detta fall. För att uppnå det åsyftade resultatet bör man istället i trafikskadelagen ta in en särskild bestämmelse om alt den som harutgett ersättning på grund av skadeförsäkring träder in iförsäkrings-havarensrätt till trafikskadeersältning. Som Jag närmare skall behandla ispecialmotiveringen bör detsamma gälla beträffande den som har utgett ersäUningur personförsäkring med verkliga beloppet för sjukvårdskostnader m. m. 5.7.1 Återkrav mot försäkringstagaren och motskadeståndsskyldig tredje man Enligt 18-20 §§ försäkringsavtalslagen är den som harmeddelat trafikförsäkring i regel fri från ansvar mot försäkringstagaren, omdenne har framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. Bestämmelserna är dispositiva, och försäkringsgivaren kan alltsåfriskriva sig från ansvarighet mot försäkringstagaren i vidare omfattning änsom medges enligt dessa bestämmelser. Mot skadelidande tredje man kan 1975/76:15 86 Irafikförsäkringsgivare till följd av beslämmelserna itrafikförsäkringslagen inte friskriva sig från ersättningsansvar. Dettainnebär att försäkringsgivaren kan bli skyldig att utge ersättning till enskadelidande även i fall då han är fri från ansvar mot försäkringstagaren.Enligt 20 § första stycket trafikförsäkringslagen har försäkringsgivarenemellertid då regressrätt mot försäkringstagaren för det utgivna beloppet. Försäkringsgivaren inträder vidare enligt 25 § förstastycket försäkringsavtalslagen i försäkringshavarens rätt lill skadestånd avden som har vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller somenligt lag är ansvarig för skadan oberoende av eget vållande.Försäkringsgivaren kan vidare förbehålla sig ytterligare regressrätt. 1 frågaom den som jämte försäkringstagaren är ansvarig för skadan i egenskap av ägare,brukare eller förare är dock regressrätten begränsad genom en tvingande regel i20 § andra stycket trafikförsäkringslagen. Mot en sådan skadeståndsskyldig fårregress utövas endasi i den mån försäkringsgivaren skulle ha varit fri frånansvarighet, om den skadeståndsskyldige i stället hade varit försäkringstagare. EnUgt utredningens förslag skall trafikförsäkringsgivareha regressrätt mot den som har vållat skadan uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. Regress skall även kunna ske mol ägare eller innehavare avJärnväg, varvid ansvaret fördelas efter en riskvärdering. 1 övrigt anserutredningen att regress inte bör tillåtas. Vid remissbehandhngen har RÄ förordat atttrafikförsäkringsgivares regressmöjligheter inskränks på det sättet att regressmot skadevållande får utövas bara när denne uppsåtligen har vållat skadan.Andra remissinstanser menar däremot att man bör gå längre än utredningen ochtillåta regress även mot exempelvis försumliga försäkringstagare ochalkoholpåverkade förare. Också väghållare bör enligt vissa remissinstanseråläggas ett regressansvar. Frågan huruvida ersättning som utges på grund avtrafikförsäkring skall kunna återkrävas från försäkringstagaren eller annan harnära samband med skadeståndskommitténs återstående uppgifter. Jag delar utredningensuppfattning att problemet t. v. bör lösas med utgångspunkt i kommitténsdirektiv. Även om målsättningen bör vara alt så långt möjligt uppnå enbestående ordning, kan det självfallet inte uteslutas att de förslagskadeståndskommittén lägger fram i ett vidare sammanhang kan föranleda viss omprövningav ställningstagandena i detta lagstiftningsärende. Enligt direktiven för skadeståndskommittén börregressrätten vid skadeförsäkring inskränkas betydligt mer än vad som följer avde dispositiva bestämmelserna i 25 § försäkringsavtalslagen. Utgångspunkten börvara att regresskrav skall tillålas bara när detta kan anses nödvändigt avtungt vägande ekonomiska hänsyn eller andra särskilda skäl. Vidare bör reglernaenligt direktiven vara klara och entydiga, så att man så långt möjUgt undgårrisken för tvister om återkrav. Utredningen har lagt fram vissa uppgifter omregressinkomsternas betydelse för traflkförsäkringens ekonomi. 1975/76:15 87 att regresserna f. n. så gott som helt saknar ekonomiskbetydelse. har i sitt remissvar bekräftat attregresserna mot enskilda personer i del stora hela saknar ekonomisk vikt ochatl regresserna mot och SJ har underordnad ekonomisk betydelse. Denobligatoriska trafikförsäkringen innebär som sädan all de storaskadekostnaderna fördelas inom etl kollektiv som väl förmår att bära dessakostnader. Om man t. v. bortser från återkrav mot Järnvägsföretag ochväghållare, kan sålunda ekonomiska hänsyn inte föranleda ett behov attåterkräva trafikskadeersältning. Regressmöjligheten kan dock vara påkallad avandra skäl, exempelvis preventionssynpunkler. Vidare kan önskemål att fördelakostnader mellan motorfordonskolleklivet och annan riskfylld verksamhet görasig gällande. Jag delar lill en böflan utredningens uppfattning atltrafikförsäkrings-givaren inte bör kunna utöva regress mot försäkringstagarenenbart på den grunden att denne har underlåtit atl betala försäkringspremieneller i övrigt åsidosatt sina förpliktelser mot trafikförsäkringsgivaren. Ävenom vissa korrektiv måste finnas mot underlåtenhet att fullgöra försäkringsplikteller att uppfylla olika skyldigheter enligt försäkringsavtalet måsteregressrätt anses vara ett alltför godtyckligt verkande instrument för atlpassa i det sammanhanget. Jag återkommer till frågan om sanktioner mot den sominte fullgör försäkringsplikten i ett följande avsnitt. Regressrätten bör sålunda i likhet med vad som gällerenligt försäkringsavtalslagen inskränkas till situationer därförsäkringstagaren eller annan är ansvarig för skadan enligtskadeståndsrättsliga regler. I fråga om den som har ett skadeståndsansvar pågrund av eget vållande föreligger f. n. regressrätt endast om han har vållatskadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. I likhet med utredningen anserjag alt det främst av preventiva skäl är motiverat att även den som enligt dennya lagen utger trafikskadeersättning har regressrätt i sådana fall. Däremotfinner jag inte anledning att möjliggöra regressrätt mot den som, utan attuppsåt eller grov vårdslöshet föreligger, har gjort sig skyldig lillrattfylleri e. d. Som Jag har sagt i ett tidigare sammanhang får preventionenskrav inom hithörande områden tillgodoses genom straffrättsliga sanktioner.Erfarenheten visar också att försäkringsanstalterna i allmänhet nöjer sig medatt återkräva en begränsad del av den utgivna ersättningen och att denpreventiva effekten av en regressrätt vid sidan av straffsanktioner därförsannolikt inte är stor. Inte heller i övrigt anser Jag atl regressrätten motden som är vållande till skadan bör sträcka sig längre än till fall då uppsåteller grov vårdslöshet föreligger. Påpekas bör emellertid att, som Jag tidigarehar anfört, föraren i samband med rattfylleribrott också kan ha fört fordonetpå sådant sätt atl han måste anses ha vållat skadorna genom grov vårdslöshet. Iså fall inträder regressrätt enligt den nu föreslagna regeln. När det gäller frågan om regress mot den som ansvarar förannans vällande eller som har ett rent objektivt ansvar kan det inte gärna blital om alt införa en generell regressmöjlighet. Tvärtom anser Jag liksom 1975/76:15 88 utredningen att det bara är för väghållare och för ägareeller innehavare av Järnvägsförelag som det över huvud taget kan bli aktueUtatt överväga ett regressansvar. bör i delta sammanhanglikställas spårvägsföretag. Däremot finns det inte tillräckliga skäl attöverflytta en del av fordonsägarkollektivets ansvar på ägare till hundar somhar orsakat trafikolycka. På grund av den ringa ekonomiska betydelse som enregressrätt mot ägare av luftfartyg skuUe ha finns del inte heller anledningatt dra in dem i sammanhanget. I de övriga faU där elt regressansvar skullekunna komma i fråga har detta ansvar enbart marginell betydelse. Med hänsyn till väghållningens betydelse fråntrafiksäkerhetssynpunkt skulle det däremot kunna te sig motiverat att medgeregress från trafikförsäkringen mot väghållare. Det kan också ifrågasättas omdet är befogat att låta motorfordonsägarkollektivet bära ansvaret för skaderiskersom uteslutande är en följd av brister i väghållningen. Regressfrågan tordeemellertid inte heller i detta fall ha någon slörre ekonomisk betydelse. Avtillgängliga uppgifter framgår att den regress från trafikförsäkringen somhiltUls har utövats mot är av blygsam omfattning, och det är intesannolikt att sådan regress förekommer i någon större utsträckning mot andraväghållare. Även om de nya trafikskadercgler som föreslås innebär en ökningav kostnaderna för trafikförsäkringen, framför allt när det gällerförarskadorna, är det inte troligt att en regressmöjlighet mot väghållareskulle få nämnvärt större ekonomisk betydelse . Inte heller förvägunderhållets standard lorde en regressmöjlighet i dessa fall ha någonavgörande inverkan. Från de synpunkter Jag nu har berört kan det alltså inteanses påkallat med särskilda regler om regress från trafikförsäkringen motväghållare. Givetvis tar Jag inte därmed ställning till frågan huruvida regressbör kunna ske från den frivilliga vagnskadeförsäkringen mot väghållare. Denfrågan får tas upp till prövning, när skadeståndskommittén har slutfört sinöversyn av reglerna om regress vid olika former av privat försäkring. Tänkbartär naturligtvis att de lösningar man då stannar för bör påverkatrafikförsäkringens möjligheter till regress mot väghållare. När detgäller frågan om regress mot ägare eller innehavare av är situationendelvis en annan. Visserligen har frågan inte heller i detta fall haft nämnvärdekonomisk betydelse . Man kan emellertid inte bortse från risken föratt en kollision mellan motorfordon och Järnvägståg kan leda till omfattandeskador för tredje man, framför allt Järnvägspassagerare. Särskilt i en sådansituation är det både från allmänna riskfördelningssynpunkter och från striktkostnadsmässiga aspekter naturligt atl båda sidorna bidrar till att täckautgifterna för gottgörelse av de skadelidande. Detsamma gäller vid kollisionmellan motorfordon och spårvagn. På grund härav förordar Jag att trafikförsäkringsgivaremedges regress mot ägare och innehavare av eller spårväg. Vad jag nu har anfört innebär att trafikförsäkringsgivareskall få rätt till regress dels mot den som har vållat skadan uppsåtligen ellergenom grov vårdslöshet, dels mot ägare eller innehavare av ellerspårväg. 1975/76:15 89 Mot den som har vållat skadan uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet bör regress kunna göras gällande i samma utsträckning somskadeståndsansvar föreligger. Däremot bör regressrätten givetvis inte sträckasig längre. Sålunda bör skadevållaren ges samma rätt till invändning omexempelvis medvållande som om talan hade förts mot honom av den skadelidande.Vidare skall regress självfallet inte kunna utövas mot den skadelidande självför vad han har uppburit. Om den skadelidande har vållat skadan uppsåtligeneller genom grov vårdslöshet, får det beaktas inom ramen för demedvållanderegler som Jag har förordat tidigare. Också i förhållande till Järnvägs- och spårvägsföretag börregressrätten inskränkas till skador för vilka företaget bär ettersättningsansvar enligt skadeståndsrättsliga regler. Det bör emellertid idetta fall inte ovillkorligen bli fråga om återkrav moisvarande hela denutgivna trafikskadeersättningen. Som utredningen har föreslagit böransvarigheten fördelas mellan trafikförsäkringstagarkollektivet ochJärnvägsföretaget (resp. spårvägsföretaget) enligt en riskvärdering, dvs. iförhällande till de risker som utövandet av dessa olika former avtransportverksamhet innebär. Lagtekniskt bör reglerna om regressrätt utformas så, atlförsäkringsanstalt som har utgett trafikskadeersättning inträder intill detutgivna beloppet i den skadelidandes rätt flll skadestånd av den som har vållatskadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Vidare bör föreskrivas att omägare eller innehavare av eller spårväg enligt lag eller annanförfattning är ansvarig för skada för vilken trafikskadeersättning har utgått,så får försäkringsanstalten kräva ersättningen åter av den ansvarige i denomfattning som är skälig med hänsyn till grunden för ersättningsansvaret påömse sidor och omständigheterna i övrigt. Liksom uiredningen anser jag att regressreglerna i principbör vara tvingande i den meningen alt försäkringsgivaren inte genom villkor iförsäkringsavtalet skall kunna förbehålla sig återkravsrätt i vidareomfattning. Vidare bör det inte vara möjligt för den regresskyldige att medtillämpning av skadeslåndsrättsliga regler återkräva utgiven ersättning frånnågon som inte själv är regresskyldig, exempelvis därför att hans vållande inteär uppsåtligt eller.grovt. Hinder bör däremot inte föreligga mot återkravmellan flera regresskyldiga inbördes, Återkrav bör också kunna göras gällande,såväl av försäkringsgivaren som av regresskyldig, mot annan änförsäkringstagaren som särskilt har åtagit sig atl slutligt svara förtrafikskadeersättningen. 5.7.2 Ersättningsansvarets fördelning mellan fleratrafikförsäkringsgivare 1 vissa fall kan flera tiafikförsäkringar bäraersättningsansvar för samma skada. Del gäller dels situationer där två ellerflera motorfordon har varit inblandade i en trafikolycka och skada hartillfogats person eller egendom utanför fordonen, dels i vissa fall när fler äntvå motorfordon har varit inblandade och skada har uppstått på något avfordonen eller på befordrad egendom. 1975/76:15 90 Enligt gällande rält är ersättningsansvaret i dessa fallsolidariskt. Det slutliga ansvaret fördelas efter skälighet. Om vållande kanstyrkas på ena sidan medan den andra sidan svarar endast på grund av sittpresumtionsansvar, skall dock den förra sidan i förhållande till den senarevidkännas hela ersättningen. Ocksåenligt utredningens förslag skall ersättningsansvaret vara solidariskt, närtvå eller flera trafikförsäkringar har ett ansvar för samma skada. Om vållandeeller bristfällighet inte kan styrkas i fråga om något av de inblandademotorfordonen, innebär utredningsförslaget atl varje sida skall slutligt bäralika stor del av ersättningen. Kan vållande eller bristfällighet styrkasbeträffande ett av fordonen men inte beträffande det eller de andra, fårtrafikförsäkringen för det förstnämnda fordonet slutligt svara för helaersättningen. Om slutligen vållande eller bristfällighet kan styrkas i fråga omtvå eller flera av fordonen, skall ansvaret enligt utredningsförslagetfördelas mellan försäkringarna för dessa fordon efter skälighet. Vad utredningen sålunda föreslagit har allmänt godtagitsunder remissbehandlingen. Även jaganser atl om ersättningsansvar för en och samma skada har uppkommit för tvåeller flera trafikförsäkringar, så bör den skadelidande kunna vända sig motvilken som helst av dessa försäkringar och få ut hela sin ersättning.Ersättningsansvaret bör alltså i dessa fall vara solidariskt. Om man i en sådansituation skulle utesluta regress mellan försäkringarna, skulle det leda nyckfull fördelning av ersättningsansvaret beroende på vilkenförsäkringsgivare den skadelidande vänder sig mot. Ett sådant resultat äruppenbariigen inle tillfredsställande. Liksom f. n. bör alltså särskilda reglerfinnas om den slutliga fördelningen av det solidariska ersättningsansvaret. Den nuvarande regeln om fördelning efter skälighet närbåda sidor bär presumtionsansvar leder i praxis så gott som undantagslöst likafördelning av ansvarigheten. 1 likhet med utredningen anser Jag attdenna praxis bör lagfästas för de fall när försäkringarna för de berördafordonen enligt de nya reglerna har ett objektivt ansvar och varken vållandeeller bristfällighet kan styrkas på någondera sidan. En regel om hälftendelningi dessa fall synes stå bäst i överensstämmelse med den tidigare förordaderegeln att i sådana situationer någon ersättning över huvud taget inte utgårför skador på fordonen och egendom som befordras med dem, dvs. att varderasidan får bära sin skada. 1 övrigt innebär utredningsförslaget i denna del attnuvarande grunder för ansvarighetens fördelning upprätthålls, dock med detundantaget att bristfäUighet på fordon Jämställs med vållande i samband meddess förande. Jag ansluter mig till vad utredningen sålunda har föreslagit. I utredningens förslag har de angivna fördelningsreglernagjorts tvingande. Detta har kritiserats av trafikförsäkringsföreningen, somanser att försäkringsgivarna bör ha möjlighet att komma överens om andrafördelningsprinciper. Enligt min mening bör lagens regler om den slutligafördelningen av 1975/76:15 91 det solidariska ersättningsansvaret så till vida varatvingande att försäkringsgivarna inle skall flll försäkringstagarnas nackdelkunna generellt förändra kostnadsfördelningen. Detta följer av allmännaförsäkringsrätts-liga principer. Däremot bör det vara möjligt förförsäkringsgivarna alt förenkla skaderegleringen genom generellaöverenskommelser. har framhållit bör man inleheller genom en tvingande reglering lägga hinder i vägen för de svenskatrafikförsäkringsbolagen alt delta i internationella överenskommelser sombygger på andra principer för ersättningsansvarets fördelning än de svenskareglerna. Den totala fördelningen bör dock i huvudsak bli densamma som enligtdessa regler. När endast två fordon är inblandade i en trafikolycka ochdet därvid uppkommer skador på fordonen eller på egendom som befordras med dem,föreligger aldrig ansvar för mer än en trafikförsäkring beiräffande en ochsamma skada. De regler som jag har förordat innebär att sakskador avangivet slag ersätts endast om vållande eller bristfällighet har förelegalbeiräffande fordon på motsidan. Sådan ersäUning skall självfallet inte kunnaflyttas övei' på trafikförsäkringen för del fordon där sakskada har uppkommit. Vad därefter gäller det fallet att förare ellerpassagerare tillfogas skada i samband med trafikolycka där tvä eller flerafordon är inblandade innebär mina tidigare förslag att ersättning utgår på rentobjektiv grund ur trafikförsäkringen för det fordon i vilket föraren ellerpassageraren färdades. Att ersättningen i första hand skall utgå ur det egnafordonets försäkring utesluter dock inle all ersättningen helt eller delvisskulle kunna återkrävas frän försäkringen för annat fordon som är inblandat iolyckan. Utredningen har förordat att regress mellantrafikförsäkringar inte skall få äga rum när det är fråga om ersättning tillförare och passagerare för personskada. Utredningen konstaterar alt en sädanlösning är bäst förenlig med de principer som i övrigt bär upp utredningensförslag på personskadeområdet. Även om den föreslagna inskränkningen iregress-möjligheten kommer att medföra förändringar i fråga om kostnaderna ochdärmed också i fråga om försäkringspremierna för olikaförsäkrings-lagarkategorier, hävdar utredningen att det är fråga om måttligaförskjutrfingar. Detta antagande grundas på vissa kostnadsberäkningar somuiredningen har företagit.