prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — RÅ sätter i fråga ominte en ändring av snyltnings-bestämmdserna över huvud taget bör kunna anstå iavbidan på en mera allmän översyn av BrB. förordar i stället fördet föreslagna nya lagrummet en omredigering av det nuvarande stadgandet i 9kap. 2 § andra stycket BrB. Enligt hovrättens mening saknas nämligen skäl attfrångå den nuvarande konstruktionen enligt vilken den som begått ifrågavarandebrott skall dömas för bedrägligt beteende eller, om brottet ej är att anse somringa, för bedrägeri. Hovrätten pekar därvid på dels att i förslaget saknas ensärskild strafflatitud för grova brott, vilket kan få konsekvenser som ärstötande i de fall förutsättningarna för bedrägeriansvar inte är uppfyllda,dels att det föreslagna stadgandet uttryckligen gjorts subsidiärt tUl 9 kap. 1§ och 3 § BrB, vilket i många fall skulle framtvinga prövning huruvidavilseledande ägt mm. I det av utredningenskisserade förslaget till straffbestämmelse för snyltningsbrott harstraffsatsen bestämts till böter för att bl. a. öppna möjligheter att avståfrån lagföring på straffprocessueU väg genom tillämpning av institutetrapporteftergift och i vidgad omfattning åtalsunderlåtdse. Blandremissinstansema har meningarna varit delade om detta förslag. Föreningen anser att en lagändring i den föreslagna riktningen inte böringe betänkligheter. Enligt förenuigens uppfattning utgör den egentligenendast en kodifiering av nuvarande rättstillämpning. Föreningen tillstyrker förslaget och instämmer i utredningens uttalande,att man normalt bör räkna med att bagatellartade fall av snjdtning inte kommeratt föranleda polisanmälan och att formella möjligheter bör föreligga attmeddela rapporteftergift för dylika förseelser. RA framhåUer att det framdeleskan vara av värde att domstolarna inte är för hårt bundna vid bestämmandet avpåföljd. Om fängelse utgår ur straffskalan, uppkommer emellertid ensystematisk olikhet i förhållande till de sekundära förmögenhetsbrotten. Deprocessuella fördelar som man vinner med den föreslagna reformen kan ävenuppnås genom ändringar i administrativ ordning. De olägenheter som enligt vadRl nu anfört är förenade med förslaget framstår dock inte som så väsentliga attRÄ vill avstyrka förslaget. erinrar om de allmännabetänkligheter som kommittén i sitt yttrande över utredningens betänkande (SOU1971: 10) Snatteri anförde mot slopande av fängelse i straffskalorna för demindre förmögenhetsbrotten. Då det emeUertid i det helt övervägande antal faUdär den nya bestämmelsen blir tillämplig torde vara fråga om Prop.1975/76:148 69 mindreaUvarliga brott, vill kommittén inte motsätta sig att endast böter stadgas försnyltningsbrottet. De grövsta fallen av snyltning i vidsträckt bemärkelse tordeenligt kommittén f. ö. oftast vara hänförliga till bedrägeriparagrafen. Sveahovrätt anser av skäl som redovisats i hovrättens yttrande över utredningensbetänkande Snatteri att fängelse bör ingå i straffskalan.Därest fängelse sålunda får ingå i strafflatituden för snyltningsbrott börenligt hovrättens mening införas möjlighet att ge rapporteftergift undermotsvarande förutsättningar som gäller för snatteri. RPS anser avprincipiella skäl att fängelse även i fortsättningen bör finnas i straffskalanför snyltningsbrott. Behålls fängelse i straffskalan för snyltningsbrottenmedför detta visserligen att bestämmelserna om rapporteftergift i 12 §polisinstruktionen (1972: 511) inte blir tillämpliga på dessa brott. Styrelsenanser emellertid, att denna fråga bör lösas på samma sätt som beträffandesnatteribrotten. Styrelsen föreslår därför, att bestämmelserna om rapporteftergiftför vissa snatteribrott i 12 § polisinstruktionen omarbetas så, att dessabestämmelser blir tillämpliga även på snyltningsbrotten. Föreskrifter för tillämpningenav de nya reglerna bör enligt styrelsen utfärdas av regeringen. Styrelsenerinrar i detta sammanhang om att rapporteftergift inte registreras istyrelsens centrala polisregister. Detta medför att det vid bedömningen avfråga om rapporteftergift som regel inte är möjligt att beakta brott, somföranlett rapporteftergift i annat polisdistrikt. Föratt göra det möjligt att gripa en person som gjort sig skyldig till ettsnyltningsbrott har utredningen föreslagit en tilläggsbestämmelse i 24 kap. 7§ andra stycket RB. Förslaget har berörts av några remissinstanser. EnligtSvea hovrätt förefaller det riktigt att möjlighet till ett sådant ingripandestår till buds. som anser det ofrånkomligt att rätt tillgripande fortfarande skall föreligga vid snyltningsbrott, finner det emellertidinte tilltalande att detta brott skall behöva särskilt anmärkas i 24 kap. 7 §RB. Det synes därför enligt kommUtén vara lämpligare att i snyltningsparagrafenange att sådan rätt som avses i 24 kap. 7 § andra stycket RB föreligger,oavsett att fängelse ej kan följa på brottet. Enligt RPS:s uppfattning får detanses mindre tillfredsställande att man gör det möjligt att tillgripa derelativt omfattande ingrepp i den personliga integriteten, varom är fråga i 24kap. 7 § andra stycket RB, beträffande brott som endast har böter istraffskalan. Behåller man såsom styrelsen föreslår fängelse istraffskalan för snyltningsbrotten behövs det inte någon särreglering inyssnämnda lagrum för dessa brott. Föreningen anser attett tvångsmedel av ifrågavarande slag inte bör få förekomma vid brott varsstraffvärde bedöms så lågt att straffskalan endast innehåller böter. Prop.1975/76:148 70 3.2.2Ökad satsning på brottsförebyggande åtgärder Deav utredningen framlagda förslagen i syfte att begränsa lagföringen försnyltning bör enligt utredningen få till följd att utövarna av hotell-,restaurang- och taxinärxng och andra liknande verksamheter i störreutsträckning än nu riktar in sig på att förebygga sådana beteenden.Utredningen räknar därvid bl. a. med att ökade krav ställs på förskottsbetalningsamt att föreliggande kontrollmöjligheter förbättras. Vad utredningen sålundaanfört har inte fått något gensvar hos de berörda näringsutövarna. hotell- ochrestaurangförbund finner den av utredningen framförda tanken på ökade krav omförhandsbetalning från vissa gäster som orealistisk och förbund(Jt anser detuteslutet att man i skulle införa metoder av detta slag som saknarmotsvarighet i utlandet. Dessutom måste gästerna komma att uppfatta det som ihög grad stötande om endast några av dem blev föremål för sådana kontrollåtgärder.Svenska taxiförbundet framhåller att ett system med kontrollavgifter äruteslutet inom taxiverl:samheten eftersom detta system förutsätter att denresande erhåller färdbevis i samband med betalning, som erläggs före det atttjänsten tas i anspråk. Visserligen finns i gällande taxireglementen denbestämmelsen införd, att taxiföraren äger rätt att begära förskottsbetalningoch att han i vissa fall även får avvisa en person som begär körning.Förijundet finner det likväl orealistiskt att begära att taxiföraren redan vidbeställningen skall kunna avgöra om passageraren har för avsikt att snyltaeller ej. En generell begäran om förskottsbetalning å andra sidan medför enligtförbundet alltid speciellt vid kortare körturer att en stor del avkundkretsen anser sig misstänkt för att inte ha för avsikt att göra rätt försig. SJ framhåller att man inte kan skydda sig mot att personer utanfärdbiljett tar plats i tåg och medföljer. En utvidgning av denspärrvaktskontroll som f. n. förekommer inom lokaltrafiken i vissastorstadsregioner skulle nämligen föranleda oförsvarliga kostnader. Tanken attneutralisera den ökning av antalet tjuvåkningar som ett slopande avstraffbarheten kan befaras medföra genom brottsfcirebyggande åtgärder finner SJdärför inte vara verklighetsförankrad. Utredningen har ej heller menar SJkunnat ge anvisning på någon gi;nomförbar åtgärd av detta slag av beskaffenhetatt kunna förväntas ge resultat mot tågsnyltning. I det allmännabetraktelsesättet, som i detta sammanhang måste tUlmätas avsevärd betydelse,lär just straffbarheten och straffmaktens förhandenvaro utgöra det centralaförebyggande elementet i fråga om beteenden som samhället ogillar. Att detmåste kompletteras med omfattande och djupgående åtgärder på det socialaplanet för att man skall ha utsikt att komma till rätta med den grövrebrottsligheten finner SJ visserigen obestridligt. Sådana åtgärder ter sigenligt dess mening emellertid näppe- Prop.1975/76:148 71 ligentjänliga som allmän profylax tUl tågsnyltning, en form av förseelse som, eftervad erfarenheten visat, inte är specifikt förknippad med någon särskUd socialmiljö. 3.2.3Rätt för vissa trafikföretag alt ta ul kontrollavgift Brottmålsutredningensförslag om rätt för vissa trafikföretag att ta ut en särskild kontrollavgifthar fått ett positivt mottagande av flera re-missinsanser. spårvägar finnerförslaget mycket tiUfredsställande. Det framhålls därvid attkostnadsutvecklingen för de flesta trafikföretag är sådan att en kraftigrationalisering av driften varit nödvändig. Som ett led häri har de tidigarekonduktörerna, som hade till uppgift att kontrollera att samtliga passagerareerlagt sina avgifter, måst bortrationaliseras och ersättas medbiljettmaskiner. Ifrågavarande kontinuerliga kontroll har därför måst ersättasmed stickprovskontroUer samt uttagande av avgift i de fall då det visat sigatt en passagerare saknat giltigt färdbevis. spårvägar upplyservidare att man genom en höjning av kontrollavgiften från 30till samt genom en intensifierad uppföljning av och information tillaUmänheten om kontrollverksamheten reducerat fuskåkningen avsevärt så att denunder utgjorde mot under motsvarande tidföregående år. SL framhåller att den av utredningen föreslagna kungörelseninnebär att rätten att utta kontrollavgifter blir enhetligt reglerad för helalandet varigenom bestämmelserna erhåller en större tyngd . Både frånallmänhetens och trafikföretagens synpunkt innebär båda dessa omständigheterstora fördelar. Det nuvarande rättsläget på området upplevs ofta som oklartoch trafikföretagens arbete kommer enligt SL att underlättas om man kan stödjasig på och hänvisa till en av regeringen utfärdad kungörelse i ämnet. SLförutsätter att den plan över kontrollverksamheten, som enligt den föreslagnakungörelsen skall inges tUl i samband med ansökan om rätt attuttaga kontrollavgift, endast skall omfatta principerna förkontrollverksamhetens bedrivande. Genom ett sådant förfarande synes nämligen enstörre enhetlighet vid de olika trafikföretagen kunna ernås och det torde äveninnebära en styrka för trafikföretagen att inte blott rätten att uttagakontrollavgifter utan även sättet för verksamhetens bedrivande harsanktionerats av myndighet. Föreningen finner detriktigt att förenklingar sker i sanktionssystemet på det sättet, att rätten förtrafikföretag att ta ut kontrollavgifter författningsregleras och förutsättsbli tillämpad i de allra flesta fall av snyltning med allmänna trafikmedel.Föreningen konstaterar vidare att taxiverksamheten är bunden av såvältillståndstvång som beträffande tillämpade taxor. Det torde därför enligtföreningens mening inte finnas principiella invändningar av de slag som gällerbeträffande hotell- 1975/76:148 72 ochrestaurangsnyltning att även på detta område tillämpa en taxemässigtfastställd tilläggsavgift för snyltningsfallen. Den av handeln tillämpadefaktureringsavgiften är liten och jämförelsen i betänkandet med denna ar interättvisande, efter:>om avgiften gäller avtalad kredit. En tilläggsavgift avhär avsett slag, motsvarande en kontroUavgift, bör enligt föreningens meningutgå oavsett på vUket sätt passageraren i efterhand gör rätt för sig, och lärfå sin huvudsakliga betydelse i fall där passageraren efter avslutad färd intekan eller vill göra rätt för sig. Föreningen anser att bestämmelser i ämnet, omsådana finnes böra tas i författning, skulle kunna införas i den föreslagnakungörelsen. Sveahovrätt finner det befogat att regler utfärdas på förevarande område. Avgiftenbör dock enligt hovrättens mening inte få sättas högre än vad som motsvararskäliga kostnader för kontroUen. Beträffande 4 § i den föreslagna kungörelsenanser hovrätten att detta stadgande bör avfattas på likartat sätt som skett iden föreslagna ändringen i kungörelsen om upprätthållande av ordning ochsäkerhet inom järnvägsområde. Vid den fortsatta beredningen av utredningensförslag bör också enligt hovrättens mening ställning tas till frågan om detrafikföretag, som är berättigade att uttaga kontrollavgift, skall varaskyldiga söka tillstånd enligt den föreslagna kungörelsen. Det bör vidareklargöras om talan får föras mot beslut meddelat av jämlikt 5 §kungörelsen. i län uppger att det inom län hittillsinte i något fall har begärts fastställelse av kontrollavgift med stöd av 29 §förordningen (1940: 910) angående yrkesmässig automobiltrafik m. m. Detta tordeenligt bero på att något större behov därav inte ansettsföreligga, eftersom resenärerna betalar vid påstigningen. Även svårigheten attanpassa avgiftens storlek med hänsyn till kostnaden för kontrollverksamhetenkan ha spelat in. anser att denna svårighet inte kommer attminska med det nu föreliggande förslaget. Vidare finner attförekomsten av två författningar på området kan komma att medföra oklarhet omvad som gäller. föreslår därför att det i övergångsbestämmelsernatUl den föreslagna kungörelsen anges dels den framtida gUtigheten av äldre länsstyrelsebeslutom förhöjd färdavgift och kontrollavgift enligt 29 § förordningen angåendi;yrkesmässig biltrafik m. m., dels att kontrollavgiften i fortsättningen endastskall kunna fastställas med stöd av den föreslagna nya kungörelsen.Länsstyrelsen tar även upp frågan om hur fastställelse och indrivning avkontrollavgift skall ske mot resenärer som inte frivilligt betalar en sådanavgift. Som fattat saken har utredningen tänkt sig atttrafikföretaget liksom skall bli tvunget att väcka skadeståndstalanmot resenären för att på så sätt få en exigibel fordran mot denne, om integärningen leder till åtal och åklagaren i samband därmed för trafikföretagetsskadeståndstalan. Åtal kan dock endast bli möjligt fömtsätt att bedrägerirekvisiteninte är Prop.1975/76:148 73 uppfyllda om utredningens alternativa förslag följs och är även då tänkt endast som ettundantagsfall. finner därför att den nu redovisade ordningenkommer att få till följd att trilskande resenärer i praktiken nästan aldrigbehöver riskera att få betala någon kontrollavgift, eftersom trafikutövarenmed hänsyn till avgiftens ringa belopp säkerligen kommer att dra sig för dekostnader och besvär som ett skadeståndsmål med personlig inställelse kan kommaatt medföra. Ytterligare en avskräckande faktor i detta sammanhang är attutsök-ningsavgiften, som är vid verkställigheten hos kronofogdemyndigheten,måste förskjutas av sökanden, utom i fall då en kommun driver trafikföretaget iegen regi. föreslår därför en ordning som innebär attlagsökningslagen görs tillämplig på mål angående fastställelse av krav påutfående av kontrollavgift. Dessutom förordar att trafikföretagetbefrias från ansöknings- och expeditionsavgifter vid domstol. Som enalternativ lösning föreslår att kravet på utfåendet avkontrollavgift fastställs av den länsstyrelse som utövar tillsyn öververksamheten. har även vissa erinringar mot innehållet i denföreslagna författningstexten. Rätten att uttaga kontrollavgift enligt 3 § iden föreslagna kungörelsen bör enligt fastställas avlänsstyrelsen i det län där tillståndet meddelats och inte som utredningenföreslagit av i det län där trafiken äger rum. Bestämmelsen i 4§ om rätt att avvisa resande finner missvisande eftersom äventrafikutövare som inte fått tUlstånd att utta kontrollavgift torde äga rätt attavvisa passagerare som inte erlagt färdavgift. anser det vidareolämplig att såsom framgår av 5 § länsstyrelse skall pröva besvär överbeslut om uttagande av kontrollavgift i de fall då resanden betalat avgiften.Med en sådan ordning skulle olika instanser kunna komma att pröva frågan omuttagande av kontrollavgift. Om en resande vägrar att betala denna, kantrafikutövaren nämUgen senare vända sig till allmän domstol för att få kravetfastställt. Det är även oklart vilken rättsverkan prövningskulle få. framhåller dessutom att det av förslaget tillkungörelse inte heller framgår om talan får föras mot beslut som fattas avlänsstyrelse med stöd av 5 §. Vad slutligen angår 6 § i den föreslagnakungörelsen, som innehåller en bestämmelse om att det ankommer på vederbörandelänsstyrelse att meddela närmare föreskrifter om tiUämpningen av kungörelsen,anser att utredningen inte lämnar tillfredsställande besked omvad föreskrifterna skall omfatta och inte heller hur den förutsatta enhetlighetenskall åstadkommas. Enligt mening borde det vara till fördel förenhetiigheten och även i övrigt om tillämpningsföreskrifterna utfärdades fråncentralt håll och inte av varje länsstyrelse för sig. iVästerbottens län avstyrker utredningens förslag tUl en särskild kungörelse omkontrollavgift och menar att regler om en Prop.1975/76:148 74 sådanavgift mer hör hemma inom skadeståndsrätten än inom straff-dierförvaltningsrätten. Rättslig prövning av ett åläggande att utge en avgift bördärför helst ske i form av en vanlig civUprocess eller genom målsägandeanspråki ett brottmål. Ett vanligt inslag i den prövningen måste enligt länsstyrelsensuppfattning bli frågan om trafikanten varit alltför vårdslös eller rent av haftför avsikt att smita. För en sådan prövning finner den allmännadomstolen vara betydligt lämpligare än förvaltningsmyndigheten. Om man däremotser kontrollavgiften som en offentligrättslig företeelse måste man också varaberedd att redovisa dels kostnaderna för samhällsinsatsen, dels effekten av ensådan insats. Någon redovisning av detta slag anser attutredningen inte har presterat. vill i detta sammanhang ocksåpåpeka att länsstyrelserna är svårt arbetstyngda och att dessa därför inte kanåta sig ytterligare arbetsuppgifter utan motsvarande resursförstärkningar.Slutligen anser att frågorna kring kontrollavgiftssystemet är avså stor principiell betydelse att bör delta i utformningen av eneventuell lagstiftning. Flertaletremissinstanser tillstyicker i princip eller lämnar utan erinran i huvudsakutredningens förslag att reglera automatmissbruk i ett särskUtstraffstadgande. Någraremissinstanser ifrågasätter emellertid om förslaget bör genomföras i den formsom det nu föreligger. Åtalsrättskommitténframhåller att det är vanskligt att överblicka vilka manipulationer medmaskinella hjälpmedel som bör anses straffvärda. Frågan torde därför kräva enmer ingående utredning, som inte bara tar sikte på automater. Kommittén ansersig dock kunna godta den föreslagna bestämmelsen som ett provisorium. RÅ anföratt även om missbruk av automater föranlett vissa svårigheter i rättstillämpningenhar dessa svårigheter enligt RÅ:s mening inte varit så stora att det kan ansesmotiverat att införa en särskild straffbestämmelse. Frågan om automatmissbrukbör också ses i ett större sammanhang. Banker, postkontor och andrapenninginrättningar börjar i allt större utsträckning utnyttja maskinellahjälpmedel i sin verksamhet. 1 många fall registreras in- och utbetalningarmed hjälp av datorer. Det har redan förekommit fall där de inrättade s.k. bankomaterna missbrukats. Enligt RA bör frågan om "vilseledande"av datorer och andra apparater liksom annat liknande missbruk ses i ettsammanhang och göras till föremål för en såvitt möjligt enhetlig reglering.Därvid är det inte uteslutet att utformningen av bestämmelserna om bedrägeribehöver underkastas en ändring. RÅ förordar därför att någon bestämmelse omden speciella form av automatmissbmk som utredningen föreslår ännu inte införs. Prop.1975/76:148 75 Vadangår den närmare utformningen av det föreslagna stadgandet ifrågasätter Sveahovrätt om detta täcker alla olovliga förfaranden med automater som kan komma ifråga. Hovrätten anser vidare att uppräkningen av föremål som gärningsmannenkan tänkas använda sig av är alltför vidlyftig och ej heller fullt tydlig.Beträffande påföljden för normalfallen av automatmissbruk har hovrätten denuppfattningen att fängelse bör ingå i straffskalan mensamtidigt bör det införas möjlighet att ge rapporteftergift under motsvarandeförutsättningar som gäller för snatteri. Om emellertid utredningens förslagatt allenast böter skall utdömas för normalfallen av automatmissbruk genomförsbör enligt hovrätten den av utredningen i andra hand föreslagna ändringen i 24kap. 7 § andra stycket RB utvidgas till att avse jämväl sådant brott. Hovrättensätter dessutom i fråga om inte beträffande automatmissbruk bör ges möjlighetäven till kroppsvisitation. Även RPS anser att fängelse bör ingå istraffskalan för normalfallen av automatmissbruk. Enligt styrelsensuppfattning bör nämligen straffsatsen för detta brott inte sättas lägre än försnatteri och snyltningsbrott. Det är menar styrelsen dock här fråga om brott,som alltid kräver åtminstone ett visst mått av förslagenhet. Det bör bl. a. pågrund härav inte hänföras till de rena bötesbrotten. Svenska bankföreningenpåpekar att utredningen i sina kommentarer till det nya straffstadgandet intehar tagit upp det fall då någon som kommit över annan persons bankomatkort ochsifferkod, obehörigen använder sig av dessa och gör ett kontouttag ur en s. k.bankomat. förutsätter dock att en sådan gärning är att bedömasom stöld. Föreningen finner det önskvärt att denna kvalificering av gärningenblir uttryckligen bekräftad under den fortsatta behandlingen avlagstiftningsärendet. Beträffandefrågan om bestämmelsen om automatmissbruk hör hemma i 8 eller 9 kap. BrBställer sig åtalsrättskommittén tveksam till utredningens förslag att införadenna bestämmelse i 8 kap. Kommittén finner lösningen i betänkandet naturlignär del gäller varuautomater men däremot inte när det är fråga om automater medvars hjälp tjänster tUlhandahålles (parkeringsaulomater, spärrgrindar av dentyp som används för flygplatsläktare o. anser i denna delatt brottet lämpligen bör regleras i 9 kap. BrB. 4Utvidgning av tillämpningsområdet för strafföreläggande m.m. Föratt förenkla formerna för beivrande av bagatellförseelser infördes i sambandmed tillkomsten av (RB) ett särskilt ulomprocessuelltförfarande, kallat strafföreläggande, vilket 1975/76:148 76 Ar 1966 kompletterades reglerna om strafföreläggande med en nyform av summarisk, skriftlig handläggning genom polismans föreläggande avordningsbot. Båda handläggningsformerna samordnades genom endelvis ny reglering i 48 kap. RB. Nuvarande ordning på området innebär i stortsett följande (beiräffande äldre regler se 4.1.2), Somallmän förutsättning gäller all de broll som kan bli föremål förstrafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot skall höra under allmäntåtal (48 kap. I §). Vid strafföreläggande skall åklagaren fastställa detbötesstraff som brottet enligt hans mening förskyller. Det blir sålunda härfråga om en straffmälning i det enskilda fallet. Ordnings-boten är däremotredan bestämd i en katalog över hithörande förseelser som RÅ upprättar isamråd med . Polismannen har endast alt pröva om enförseelse har ägt rum och vilken straffbestämmelse som i så fall är tillämplig,däremoi inte bötesstraffets storlek. Gemensamtför de båda instituten är också att föreläggandel även kan ta upp egendomsförverkande eller annan sådan särskild rättsverkan (48 kap. 2 § andrastycket). Vidare gäller att om föreläggande har utfärdats till godkännande inomviss tid, åtal inte kan väckas för brottet förrän har förflutit utanatt godkännande kommit in (48 kap. 3 §). Godkännandet gäller somlagakraftvunnen dom. Strafföreläggandefår enligt 48 kap. 4 § första stycket användas i fråga om varje brott, förvilket inte stadgas svårare straff än böter -dock inte normerade böter - ochvilkel, om dagsböter stadgas, förskyller högsl 50 dagsböter eller, jämte annatbrott, högsl 60 dagsböter som gemensamt straff Regeringen äger vidare enligtparagrafens andra stycke förordna att strafföreläggande får utfärdas ocksåbeträffande brott, för vilket stadgas dagsböter eller fängelse i högst sexmånader men vilket i övrigt är sådant som sägs i första stycket.