prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Det har nämligen ansetts föra för långt att gekonkursboet en generell rätt till återvinning av ordinära betalningar.Återvinning av en ordinär betalning kan dock enligt förslaget under vissaföiTitsättningar äga rum, om den innebär ett otillbörligt gynnande av någonborgenär framför de andra. De värderingar som sålunda ligger bakompropositionens förslag att inte tillåta återvinning i fråga om vissa speciellatyper av betalningar synes böra leda till den konsekvensen att betalningar avdessa slag inte heller skall kunna medföra straff för mannamån. Det synesnämligen principiellt otillfredsställande om t. ex. en skatteinbetalning inteskall kunna angripas genom återvinning men kunna leda till straffansvar för densom har betalat skatten. Även från dessa synpunkter synes en justering avmannamånsbestämmelsens nuvarande utformning vara påkallad. Den principielltsett mest tillfredsställande lösningen skulle då vara att slopakriminaliseringen när det gäller betalning av förfallen skuld med vanligabetalningsmedel. Kriminaliseringen av betalning av förfallen skuldinfördes genom strafflagsreform. kunde endast betalningav eller ställande av säkerhet för fordran som ej var förfallen eller förvilken förfallotid ej var utsatt leda till straff. Utvidgningen av kriminaliseringenskedde på förslag av straffrättskommittén (SOU 1940: 20 s. 228). Som främstaskäl för denna utvidgning anfördes av kommittén att det mycket ofta beträffandemera betydande fordringar träffas sådana anordningar att fordran förfaller närgäldenären råkar i ekonomiskt trångmål. Det var enligt kommittén bl. a. därförej välgrundat att i förevarande avseende göra skillnad mellan förfallen och ejförfallen gäld. Det sålunda angivna skälet för utvidgningen avkriminaliseringen synes böra beaktas. En betalning av en skuld som harförfallit på grund av uppsägning som skett med anledning av gäldenärensinsolvens bör i princip kunna utgöra straffbar mannamån. Ett skäl härför är attutrymme eljest kan skapas för mer eller mindre fingerade transaktioner ianslutning till konkurs. En liknande fråga har tagits upp under förarbetenatill det i prop. 1975: 6 framlagda förslaget till ändring avåtervinningsreglema. I betänkandet Utsökningsrätt X (SOU1970: 75), som tigger till grund för förslaget i propositionen, behandlarlagberedningen (s. 148149) rekvisiten för återvinning enligt 29 §konkurslagen i gällande lydelse. Där föreskrivs att återvinning under vissaförutsättningar kan äga rum om det rör sig om betalning av gäld "som ickevar förfallen". Regeln har ansetts syfta på formellt tillämpligförfallodag, även om det i realiteten har varit avsett att längre kredit skullegälla. Lagberedningen har ansett detta vara för snävt, eftersom en borgenär bl.a. har möjlighet att betinga sig uppsägningsrätt med anledning av gäldenärensinsolvens. 1975/76: 82 92 ningsom sker på gmnd av sådan uppsägning kan inte generellt godtas som normal menarberedningen. I beredningens lagförslag används uttrycket att betalning sker"". Som förtida betalning skall enligt beredningsförslageträknas bl. a. betalning som har skett efter det att borgenären begagnat sig avklausul som föreskriver omedelbar betalning av ett stående lån, om gäldenärenhar försummat ränte- eller avbetalning. På samma sätt bör bedömas attborgenären har vägrat förlängning av ett lån som klart förutsatts skolaförlängas för exempelvis i sänder, om inte något specielltinträffar. Förslaget har godtagits i propositionen vid avfattningen av 35 §konkurslagen. Där föreskrivs att betalning av skuld under vissa fömtsättningargär åter bl. a. om den gjorts med annat än vanliga betalningsmedel eller"". Genom att vid mannamånsbestämmelsens avfattningknyta an till den föreslagna lydelsen av 35 § konkurslagen och föreskriva ettstraffsank-tionerat förbud mot betalning kan man sålunda komma åt sådanaförfaranden som straffrättskommittén avsåg, även om det tidigare nämndaförslaget genomförs. För ett slopande av det generella straffansvaretsåvitt gäller betalning av förfallen gäld med vanliga betalningsmedel talarockså utredningsekonomiska skäl. Om den åtalsprövningsregel i fråga omvårdslöshet mot borgenärer som har föreslagits i det föregående införs, kan manräkna med att ärenden angående misstanke om detta brott skrivs av i fall då förfarandetframstår som mindre straffvärt. Emellertid är som förut sagts förhållandenaofta sådana särskilt i fall då en rörelse har fortsatts för länge attgäldenären i nära anslutning till konkursutbrottet har betalt exempelvisförfallna leverantörs- eller löneskulder. Det är därför en uppenbar fördel omutredning inte heller behöver ske i fråga om sådana förfaranden utan kaninriktas på fall då gäldenär har satt borgenäremas intressen åsido genomåtgärder som typiskt sett framstår som mera allvarliga från allmän synpunkt. En total bedömning synes sålunda ge vid handen atttillräckliga skäl för bibehållandet av nuvarande straffansvar för betalning avförfallna skulder med vanliga betalningsmedel inte föreligger. Mannamånsparagrafenbör ges en avfattning, som innebär att kriminaliseringen begränsastill att avse handlingssätt, vilka typiskt innebär särskild hänsynslöshet motborgenärerna, och som knyter an till återvinningsrekvisiten. En allmän förutsättning för straffbar mannamån börvara att handlingen otillbörligt gynnar någon av borgenärema. Den form avotillbörligt gynnande som skall straffbeläggas bör särskilt exemplifieras.Därvid bör en utgångspunkt vara att en transaktion i princip lämnas straffri,om den endast innebär ett strikt fullgörande av en skyldighet som direkt följerav de civilrättsliga reglema och som borgenären sålunda utan vidare skullekunna få fastslagen i en exekutionstitel. Prop.1975/76: 82 93 punkt blir två av de typfall som bör nämnas särskiltbetalning av skuld med annat än vanliga betalningsmedel och överlämnande avsäkerhet för skuld vid vars tillkomst sådan inte har betingats. Ett tredjetypfall det i praktiken viktigaste bör vara betalning av skuld som inte ärförfallen. I detta avseende bör man emellertid, i överensstämmelse med vad somsagts förut, vid kriminaliseringen gå ett steg längre än som följer av angivna utgångspunkten. All förtida betalning bör kunna utgöra straffbarmannamån, även om betalningen avser en skuld som sagts upp t. ex. på grund avgäldenärens insolvens och som sålunda formellt sett är att anse som förfallen.Slutligen bör påföljd för mannamån kunna inträda för åtgärder som kanjämställas med de nu angivna typfallen. Liksom f. n. bör förutsättas attden straffbara handlingen avsevärt skall förringa övriga borgenärers rätt. Förslraffbarhet uppställs härigenom ett krav som går längre än de särskildaförutsättningarna för återvinning i de angivna typfallen. Endast förfarandensom innebär en mera betydande rättskränkning kommer att falla inom detstraffbara området. Om brottsbeskrivningen i fråga ommannamån mot borgenärer begränsas på det sätt som sålunda förordats, finns detå andra sidan anledning att släppa det nu föreskrivna kravet på att konkursskall ha varit förestående för handlingen. Det finns i ställetskäl att utforma ett tidsrekvisit som anknyter till vad som i det föregåendehar föreslagits i fråga om brottet oredlighet mot borgenärer. Tidsrekvisitetsynes böra utformas så att straffansvar skall kunna inträda i första hand dågäldenären för handlingen var på obestånd. Härmed bör emellertidjämställas det fallet att gäldenären vid den aktuella tidpunkten visserligeninte var på obestånd men en uppenbar fara förelåg för att han skulle komma påobestånd. Om tidsrekvisitet utformas på detta sätt blir det nuvarandestadgandet i första stycket andra punkten som riktar sig mot bokföringsskyldiggäldenär överflödigt och bör utgå. Under åberopande av vad som harsagts föreslås att första stycket i mannamånsparagrafen ges det innehållet attgäldenär som, då han är på obestånd, otillbörligt gynnar borgenär genom attbetala skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller elleröverlämna säkerhet för skuld, vid vars tillkomst säkerhet ej var betingad,eller genom att vidta annan sådan åtgärd, skall dömas för mannamån motborgenärer, om åtgärden avsevärt förringar andra borgenärers rätt. Vidareföreslås att detsamma skall gälla, om gäldenären för åtgärden ejär på obestånd men uppenbar fara föreligger för att han skall komma påobestånd. Beträffande regeln i 11 kap. 4 §andra stycket angående gäldenär som i hemlighet lämnar eller utiovar betalningeller annan förmån för att främja ackord föreslås inte någon ändring av vad somf. n. gäller. 1975/76: 82 94 Bestämmelsen i 11 kap. 5 § BrB riktar sig motgäldenär som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter honom åliggandebokföringsskyldighet på ett sådant sätt att ställningen och rörelsens gånginte kan i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen. Enligt andra stycket iparagrafen får åtal ske bara om gäldenären från det att brottetförövades försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sinabetalningar. Mot denna förskrift svarar en särskild preskriptionsbestämmelse i35 kap. 4 § andra stycket BrB, enligt vilken preskriptionstiden skall räknasfrån dagen för konkursbeslutet eller från den dag åtal eljest tidigast kundeske. Bestämmelsenom straff för bokföringsbrott har betydelse främst som sanktion av reglerna ibokföringslagen (1929: 117). I denna lag finns nämligen ingen särskildstraffbestämmelse. För aktiebolag och vissa andra rättssubjekt sanktionerasgenom paragrafen också de regler om bokföringsskyldighet som finns iaktiebolagslagen, lagen (1951: 308) om ekonomiska föreningar, lagen (1948: 433)om försäkringsrörelse m. fl. I förarbetena tillstraffbestämmelsen (SOU 1940: 20 s. 229233) framhålls att bokföringsskyldighetkan åsidosättas inte bara genom en positiv åtgärd, såsom oriktig införing iräkenskaperna, utan också genom underlåtenhet att göra erforderlig införing.Ätt förstöra något som enligt bokföringslagen skall förvaras hör även underbrotts-beskrivningen. Påsenare tid har kriminaliseringens omfattning vid bokföringsbrott diskuterats iolika sammanhang. betänkande med förslag till lag om skyldighet attföra räkenskaper m. m. (SOU 1967: 49) förordades en utvidgning avtillämpningsområdet för 11 kap. 5 § BrB. Det i betänkandet upptagna förslagettill lag om skyldighet att föra räkenskaper innehöll vidare en särskildstraffbestämmelse. Förslagen i betänkandet har inte lett till lagstiftning. Vidsidan av den aktuella bestämmelsen i BrB har numera införts en betydelsefullsanktion av bokföringsskyldigheten genom 10 § skattebrottslagen (1971: 69).Där föreskrivs straff för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhetåsidosätter bokföringsskyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevararäkenskaper som föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga och som därigenomallvarligt försvårar myndighets kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbördav skatt eller avgift. Fråganom kriminaliseringens omfattning vid det allmänna bokföringsbrottet harnyligen övervägts av utredning om bokföringslagstiftningen i detförut omnämnda betänkandet Förslag till bokföringslag (SOU 1973: 57).Utredningen anser att det nuvarande regelsystemet ger en i princip tilltalandeordning för bestraffning av sådana brister i bokföring som går ut över enskildaintressen och att en utvidgning av 1975/76: 82 95 straffansvaretskulle ge en osäker och ojämn effekt. Med en utförlig motivering (betänkandets. 256263) har utredningen stannat för att föreslå att nuvarande ordning ifråga om kriminaliseringen bibehålls. Denna ståndpunkt har vidremissbehandlingen av betänkandet lämnats utan erinran av det övervägande antaletremissinstanser som yttrat sig i frågan. F. n. är det inte aktuellt med någonändring av kriminaliseringen när det gäller bokföringsbrottet. Det böremellertid beaktas att ett genomförande av det förslag om utvidgadbokföringsskyldighet som har lagts fram i det nyssnämnda betänkandet medför atttillämpningsområdet för 11 kap. 5 § BrB vidgas avsevärt. I överensstämmelse med vad som anförts i denallmänna motiveringen har första stycket enligt förslaget ändrats så attstraffansvar kan inträda inte bara om någon särskilt kvalificerad åtgärd av detslag som anges i stycket framkallar eller förvärrar obestånd utan också omåtgärden framkallar uppenbar fara för obestånd. Uppenbar fara för obestånd bör anses föreligga, omgäldenären genom sitt handlingssätt har skapat en överhängande risk för atthan inte skall bli i stånd att betala sina skulder. Den straffbara handlingenbehöver däremot inte stå i direkt orsakssammanhang med ett efterföljandeobestånd. Handlingen måste emellertid vara av sådan beskaffenhet att den ibetraktande av gäldenärens förmögenhetsställning och övriga omständigheterinnefattar ett allvarligt åsidosättande av borgenärernas intressen.Kriminaliseringen riktar sig endast mot förstörelse av egendom eller gåva ellerannan liknande åtgärd som avser egendom av betydenhet. Med gåva kan iöverensstämmelse med vad som uttalats i tidigare förarbeten jämställasexempelvis att gäldenären säljer egendom till underpris, ingår en förbindelsemot otillräckligt vederlag eller eljest efterger sin rätt. Även en otillåtenvinstutdelning i strid mot t. ex. aktiebolagslagens bestämmelser eller enbenefik överföring av medel till pensionsstiftelse kan vara att jämställa medgåva. För ansvar krävs att faran är till men för deborgenärer som gäldenären hade när han vidtog åtgärden. Lika litet som f. n.fritas enligt förslaget gäldenären från ansvar i det fallet att borgenärernasedermera får full betalning. Förslaget går emellertid så till vida längre ängällande rätt att det inte nödvändigtvis förutsätts att obestånd över huvudtaget har inträtt. Brottet blir i princip fullbordat så snart en enligtlagrummet kvalificerad handling, som medför uppenbar fara för obestånd, har vidtagits.Från denna synpunkt torde emellertid förslaget knappast medföra någon ändring ipraktiken i förhållande till nuvarande ordning. 1975/76: 82 96 handlinginnefattat uppenbar fara för obestånd torde nämligen endast undantagsvis kunnastyrkas innan gäldenären har försatts i konkurs eller annan exekutivförrättning misslyckats. För att en gäldenär med tillämpning av detföreslagna nya rekvisitet skall kunna fällas till ansvar förutsätts att han haruppsåt som omfattar att åtgärden framkallar uppenbar fara för obestånd.Eventuellt uppsåt är här liksom eljest tillräckligt. Enligt den föreslagna avfattningen av förstastycket i denna paragraf skall gäldenär som, då han är på obestånd,otillbörligt gynnar borgenär genom att betala skuld med annat än vanligabetalningsmedel eller eller överlämna säkerhet för skuld, vid varstillkomst säkerhet ej var betingad, eller genom att vidta annan sådan åtgärd,dömas för mannamån mot borgenärer, om åtgärden avsevärt förringar andra borgenärersrätt. Detsamma skall enligt förslaget gälla om gäldenären vid tiden föråtgärden ej är på obestånd men uppenbar fara föreligger för att han skall kommapå obestånd. Som allmän förutsättning gäller att handlingenskall innefatta ett otillbörligt gynnande. Förfarandet skall alltså för attbli straffbart vara av samma kvalificerade slag som fömtsätts för att rätt tillåtervinning skall inträda enligt 30 § konkurslagen i den lydelse som dettalagrum avses erhålla enUgt prop. 1975: 6. Vid tolkningen av uttrycket"otillbörligt" bör alltså förarbetena till denna paragraf varavägledande. I överensstämmelse med vad som där har framhållits bör även enunder vanliga förhållanden ordinär åtgärd i vissa fall kunna utgöra enstraffbar mannamånshandling, nämligen om situationen var så prekär attåtgärden i det aktuella fallet framstår som ett otillbörligt gynnande av vissborgenär framför andra. Det är för straffbarhet tillräckligt att en viss gruppav borgenärer (t. ex. löneborgenärer) har blivit lidande. Denna"grupp" kan i det särskilda fallet t. o. m. utgöras av en endaborgenär,' exempelvis staten när det gäller fordran på skatt. Som exempel på en transaktion som kan leda tillansvar för mannamån nämns först betalning med annat än vanliga betalningsmedel.Beträffande gäldenär som är näringsidkare får härvid förhållandena i hansbransch beaktas, liksom mottagarens bransch har betydelse. Vad gäller betalningi förtid är inte den formellt tillämpliga förfallodagen utan vidare avgörande.Har borgenären betingat sig uppsägningsrätt med anledning av gäldenärensinsolvens, blir en betalning som sker med anledning av en sådan uppsägning attanse som förtida, om det i realiteten har avsetts att längre kredit skullegälla. Med överlämnande av säkerhet avses säkerhet i varje form, vare sig detgäller vanlig lösegendom, företagsinteckning eller pantbrev i fastighet. Ävenåtgärd som kan jämställas med någon av de särskilt angivna Prop.1975/76: 82 97 skall kunna leda till ansvar, om rekvisiten för mannamån iövrigt är för handen. Med betalning med ovanliga betalningsmedel kan sålundaJämställas exempelvis att gäldenären låter borgenären köpa varor på kredit föratt på så sätt bereda honom möjlighet att genom kvittning få gottgörelse fören tidigare uppkommen fordran mot gäldenären. Med överlämnande av säkerhet kanjämställas lösöreköp eller annan rättshandling som ikläds formen avöverlåtelse. Under uttrycket "annan sådan åtgärd" kan även i övrigtinbegripas fall då en gäldenär företar en med förtida eller ovanlig betalningeller överlämnande av ej betingad säkerhet jämförbar transaktion. Detavgörande blir därvid om åtgärden lill förmån för viss borgenär företagits utanatt det förelegat någon civilrättslig skyldighet. Det i förarbetena tillgällande bestämmelse särskilt nämnda fallet att gäldenären kommer överens meden person av vilken han har köpt varor på kredit om återgång av köpet kansålunda liksom förut vara att hänföra till straffbar mannamån. I förutsättningen att åtgärdenskall avsevärt förringa andra borgenärers rätt ligger givetvis ett krav på atthandlingen skall ha varit till nackdel för någon eller några borgenärer. Enbetalning av borgenärs fordran som är förenad med sådan förmånsrätt att han underalla förhållanden kan påräkna betalning träffas således inte av straffansvar. Betalning av förfallen skuld som ejsker och ej görs med ovanliga betalningsmedel är enligt den föreslagnalydelsen inte straffbar. I överensstämmelse härmed avses inte heller annangottgörelse till borgenär som direkt skulle ha kurmat framtvingas på exekutivväg kunna falla under bestämmelsen, om inte gottgörelsen har skett i förtideller eljest är att jämställa med de särskilt uppräknade fallen. Av attbetalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel faller utanför detstraffbara området följer att sådana betalningar, som enligt 28 § konkurslageni konkurslagspropositionens lydelse inte kan återvinnas, ej heller träffas avmannamånsbestämmelsen. Med uppenbar fara för obeståndavses liksom i 1 § enligt förslaget att en överhängande risk föreligger för attgäldenären inte skall bli i stånd att betala sina skulder. Faran skall varatäckt av uppsåt hos gäldenären, direkt eller eventuellt. I fråga om andra stycket har inteföreslagits någon ändring av vad som gäller f. n. I enlighet med vad som har anförtsi det föregående har denna bestämmelse utformats så att vårdslöshet motborgenärer enligt 3 § första stycket föreslås få åtalas av åklagare bara omåtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. Liksom i de övriga fall då sådansärskild åtalsprövningsregel gäller kommer målsägande att ha subsidiäråtalsrätt enligt 20 kap. 8§RB. 1975/76: 82 98 Vad angår innebörden av uttrycket ur allmänsynpunkt bör åtalsprövningen, på samma sätt som framhållits i tidigarelagstiftningsärenden, ske med hänsyn såväl till brottets art och straffetssyfte som till omständigheterna vid brottets begående. I överensstämmelse medvad som också har framhållits i andra sammanhang bör sociala hänsyn tas, äventill målsägandena. Vid brott av denna typ kan finnas särskild anledning attbeakta om gärningsmannen personligen och hans familj har blivit svårt drabbadetill följd av konkurs eller annan egendomsavveckling. När det gäller fall dågäldenären har drivit rörelse för länge bör det även kunna verka i mildranderiktning, om det kan antas vara omtanken om de anställda som har varitanledningen till lagöverträdelsen. Det anförda får givetvis inte hindra attfall i vilka gäldenären visat påtaglig likgiltighet för borgenärernasintressen eller som rör mera betydande värden beivras. Särskilt gäller dettaom gäldenärs uttag ur rörelse för egen del har varit en bidragande orsak tillobeståndet. En annan omständighet som bör beaktas kan vara att gärningsmannenäven i tidigare sammanhang har satt borgenärsintressen åsido. Medden föreslagna bestämmelsen ankommer, liksom i övriga fall då särskildåtalsprövning har föreskrivits i BrB, prövningen i princip på den åklagare somenligt sin instruktion har att föra talan i målet. Det bör dock i dettasammanhang erinras om länsåklagares resp. överåklagares skyldighet att verkaför att bestämmelserna om beslut att ej tala ä brott och om annan särskildåtalsprövning lillämpas riktigt och enhetligt (19 och 29 §§åklagarinstruktionen). Vidare gäller enligt 36 § åklagarinstruktionen attdistriktsåklagare skyndsamt skall underrätta länsåklagarmyndigheten om sådanamål beträffande vilka anledning kan förekomma att länsåklagare bör fullgöraåklagaruppgiften på grund av att denna är särskilt krävande eller av annanorsak eller som länsåklagaren bör ha kännedom om för utövande av sin lednings-och tillsynsuppgift. I 7 § lagen (1964: 163) om införande av BrBföreskrivs att åklagares befogenhet att tala å brott skall bedömas efter denlag som gäller när åtal väcks. Härav följer att den nu föreslagnaåtalsprövningsregeln blir tillämplig också när det gäller brott somhar begåtts före ikraftträdandet, om inte åtal har väckts för brottetdessförinnan. Prop.1975/76: 82 99 Förstag till lag om ändring i ........................ 48 1 Rättshistorisk återblick ............................................... .. 50 2 Gällande bestämmelser .............................................. .. 51 2.1 strafflagsreform......................................... 51 2.3 Vissa bestämmelser i konkurslagen ...................... 55 2.3.1 Reglema om återvinning ................................. 55 2.3.2 Anmälningsskyldighet vid misstankeom gäldenärsbrott 56 2.4 Åklagarinstruktionen ............................................ 57 3 Vissaändringsförslag m. m............................................ 57 4 Förslag tilländringar i konkurslagen ............................ 62 4.1 Reglerna om återvinning.......................................... 62 4.2 Förenklat konkursförfarande .................................. 63 5 Vissauppgifter om utländsk rätt ................................... 64 6 Statistiskauppgifter ................................................... 68 7 Övervägandenoch förslag............................................. 71 7.1 Allmänna synpunkter .............................................. 71 7.2 Kausalitetskravet vid oredlighetoch vårdslöshet mot borgenärer 76 7.3 Åtalsprövningsregel vid vårdslöshetmot borgenärer... 80 7.4 Mannamån mot borgenärer .................................. 87 7.5 Bokföringsbrottet ..................................................... 94 7.6 Specialmotivering ................................................ 95 Prop.1975/76: 82 Bilaga 2 (Det remitterade förslaget) Lag om ändring i Härigenomföreskrives i fråga om dels att 11 kap. 1 och 35 §§ skall hanedan angivna lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 11 kap.8 §, av nedan angivna lydelse. Gäldenär, som förstör eller genomgåva eller annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydenhet ochdärigenom försätter sig på obestånd eller förvärrar sitt obestånd, dömes föroredlighet mot borgenärer till fängelse i högst .