prop · FZ033 · 1975-12-31 00:00:00 — Har egendom belagts med beslag torde på motsvarande sätttidsfristen kunna bestämmas till en månad. Härvid får hänsyn tas till den betydelseden beslagtagna egendomen kan ha för enskild person. Den sålunda skisseradeordningen i kombination med de förut berörda möjligheterna för den andra statenatt begära utlämning eller utfående av beslaglagen egendom utgör enligt minmening en effektiv inbördes rättshjälp mellan berörda stater somnödvändiga rättssäkerhetssynpunkter kan tillgodoses. 2.3.5Framställning om överförande av lagjöring till I6 § första stycket och 7 § promemorieförslaget anges under vilka förutsättningaren framställning om överförande av lagföring lill skall resp. fåravslås. Bestämmelserna härom ansluter till art. 10 och 11 i konventionen.Lagtexten innehåller i huvudsak en direkt transformering av konventionstexten. Enligt art. 10 är den anmodadestaten skyldig alt vägra efterkomma framställningen, om dubbel straffbarhetinte föreligger i det konkreta fallet, om lagföring skulle strida motkonventionens "ne bis in idem"-regler eller om brottet varpreskriberat i den anmodande staten när framställningen gjordes. För att kravetpå dubbel straffbarhet skall vara uppfyllt fordras inte attbrottsbeteckningarna i och den främmande staten är identiska. Vidprövning av frågan om gärningens straffbarhet i skall vidare de s.k.allmänna straffminsknings-grunderna, t.ex. nöd, nödvärn och samtycke, beaktasmen inte reglerna om preskription. Hinder mot lagföring av det skälet attdubbel straff- Prop.1975/76:3 30 barhet inte föreligger kommer sålunda endast i fräga dågärningsmannen på grund av gärningens beskaffenhet eller förhållandena viddess begående över huvud taget inte skulle ha kunnat fällas till ansvar här ilandet. Motsvarande gäller om gärningsmannen inle har uppnått slraffmyndigålder. Konventionen kräver vidare att dess principer om "ne bis inidem" respekteras i lagföringssamarbetet. 1 det föregående har jag redanframhållit atl dessa principer i allt väsentligt har godtagits och införlivatsmed svensk rätt i samband med tillträdet till brottmålsdomskonventionen. Genomhänvisningen i 6 § första stycket 2 promemorieförslaget till 2 kap. 5 a § BrBuppnås likformighet även vad gäller de begränsade förbehåll som från svensksida tidigare gjorts mol nämnda principer och som föreslås upprepade i sambandmed tillträde lill lagföringskonventionen. I art. 11 räknas upp sådana fall då avslag får ske meninte år obligatoriskt. Ansökan får avslås om den anmodade staten anser att deskål på vilka framställningen grundats enligt art. 8 inte är berättigade.Detsamma gäller om den misstänkte inte har hemvist i den anmodade staten ellerom han inle är medborgare i denna stat och inte heller hade hemvist där vidtiden för brottet. Framställning får avslås även i åtskilliga andra fall,exempelvis om den anmodade staten bedömer brottet som politiskt, militärt ellerfiskaliskt eller om lagföringen skulle strida mot den anmodade statensinternationella åtaganden eller mot grunderna för dess rättsordning. Omfattasgärningen av den anmodade statens ursprungliga straffrättsliga kompelens, fårframställningen avslås om brottet vid tiden för mottagandet av framställningenenligt den statens egen lagstiftning är preskriberat. Art. 26.2 är i sådantfall inle tillämplig. Enligt sistnämnda stadgande skall preskriptionsavbrytandeåtgärd som vidtagits i den anmodande eller den anmodade staten ha samma verkani den andra av dessa stater. Föreligger endast subsidiär behörighet fårframställningen avslås om åtalspreskription inträtt enligt den anmodade statenslag även med beaktande av den förlängning av preskriptionstiden med sex månadersom föreskrivs i art. 23. Om i enlighet med vad jag harförordat reserverar sig mot denna artikel blir förlängningsregeln utanbetydelse för svensk del. Bestämmelserna i 6 § första stycket och 7 §promemorieförslaget har endast föranlett kommentar från en remissinstans.Sålunda framhåller Föreningen all flera av de fallsom har tagits upp i 7 § är sådana atl en framställning uppenbarligen aldrigskall bifallas. Detta gäller exempelvis de fall som anges under punkterna 5, 6,8 och 9. Del bör enligt föreningen övervägas alt överföra sådana fall från 7 §till 6 §. Den avvägning som i promemorieförslaget har gjorts mellangrunder som obligatoriskt skall leda till avslag på framställning om överförande Prop.1975/76:3 31 avlagföring och grunder som i övrigt får åberopas för avslag överensstämmer medkonventionens bestämmelser i dessa frågor. Konvenlionen är allmänt settomfattande och dess bestämmelser delvis komplicerade och svårtolkade. Det ärdärför enligt min mening angeläget att man vid utformningen av den svenskalagstiftningen endast i undantagsfall frångår konventionens regelsystem.Överensstämmelse mellan lag och konvention bör eftersträvas när inte tungtvägande skäl talar häremot. Överväganden av nu berördaslag har måst göras även vid tillträdet till brottmålsdomskonventionen (jfrart. 5 och 6 i brotlmålsdomskonventionen och 5 och 6 §§ lagen ominternationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom). Sålunda hari den konventionen som fakultativt hinder mot verkställighet ställts upp delsatt åtgärden skulle strida mot grundläggande principer för rättsordningen i detanmodade landet, dels att den skulle strida mot samma stats internationellaåtaganden. 1 den internationella verkställighetslagen har likväl nämnda hindergjorts obligatoriska. Vid transformeringen av lagföringskonventionen bör sammaprincip följas. Enligt art. 6 (1)brottmålsdomskonventionen får verkställighet vägras om påföljden redan ärpreskriberad enligt den anmodade statens lag. Motsvarande bestämmelse hargjorts fakultativ i lagen om internationellt samarbete rörande verkställighetav brottmålsdom (6 § första stycket 8). Skälet härför torde närmast vara attdet skulle kunna framstå som lämpligt från humanitära synpunkter attpåföljden fick verkställas här trots att påföljdspreskription inträtt. Sammaskäl torde i och för sig kunna åberopas för att åtalspreskription får utgöraett fakultativt hinder såvitt gäller nu förevarande lag. Emellertid skulle etlbifall till en framställning om överförande av lagföring i ett sådant fallotvivelaktigt leda till en ogillande dom vid rättegång inför svensk domstol.Domstolen skall nämligen ex offlcio iaktta gällande preskriptionsbestämmelserrörande brott. Om en fakultativ regel av nu åsyftat slag skall införas krävsdärför att undantag kan göras från de svenska reglerna om åtalspreskription. Ensådan ordning synes emellertid betänklig från principiell synpunkt. På grund avdet nu anförda anser jag övervägande skäl tala för atl åtalspreskription ansessom absolut hinder för bifall till framställning om överförande av lagföringlill . Iövrigt vill jag ansluta mig lill konventionens uppdelning i obligatoriska ochfakultativa hinder. Det kan enligt min mening förutsättas att stor försiktigheti allmänhet kommer all iakttas i fråga om bifall till framställningar närkonventionen ger utrymme för avslag. Den nu föreslagna ordningen anser jagdärför innebära tillräckliga rättssäkerhetsgarantier. Som länsåklagaren iMalmöhus län dock har påpekat har skattebrotten kommit atlalltmer jämställas med BrB:s Prop.1975/76:3 32 förmögenhetsbrott.Jag delar därför länsåklagarens uppfattning att det är önskvärt att staternakan lämna varandra ömsesidigt bistånd på detta område. 12 anges under vilka förutsättningar den anmodade staten är skyldig altåterkalla sitt beslut om bifall till framställning om överförande av lagföringresp. när samma stat i övrigt får vidta sådan åtgärd. Bestämmelserna omobligatoriskt återkallande motsvaras av regleringen i art. 10 om hinder molbifall till framställning. Den anmodade staten får återkalla sitt beslut ombifall om det visar sig att den misstänktes personliga närvaro vid förhandlinginte kan säkerställas där eller en eventuell dom inte kan verkställas där, omgrund för avslag enligt art. 11 framkommer innan målet anhängiggjorts viddomstol eller, i andra fall, om den anmodande staten samtycker därtill. Bestämmelsernai art. 12 motsvaras av 8 och 9 §§ promemorieförslaget. Endast en remissinstanshar yttrat sig i fråga om grunderna för återkallande av bifall tillframställning från annan stat. Sålunda framhåller åtalsrättskommittén alt omsvensk förundersökning, som har föranlelts av framställning från annan stat,leder till atl misstanke om brott visserligen finns men tillräckliga skäl föråtal inte framkommer, svensk åklagare på vanligt sätt torde ha att besluta attåtal inte skall ske, eftersom tillräcklig bevisning inte föreligger. 1 sådanafall anser kommittén att något återkallande av beslutet om bifall inte behövergöras. framför är enligt min mening belysande för svårigheternaatt transformera komplicerade konventionsbestämmelser till lag. Ett närmarestudium av art. 6.1, 10 (a) och 12.1 ger dock vid handen att den anmodadestaten är skyldig att återkalla sitt beslut om bifall när misstanke om brottinte längre föreligger i den anmodande staten. 1 sådana undantagsfall bristerförutsättningarna för ett inbördes samarbete på lagföringens område. När frånbevissynpunkt tillräckliga skäl att väcka åtal här inte bedöms föreligga fårdäremot vidtas de åtgärder som kommittén omnämnt. Deenligt konventionen fakultativa möjligheterna att återkalla beslut om bifall omålalspreskription har inträtt vid tiden för mottagandet av framställning häreller när lagföring skulle strida mot våra internationella åtaganden eller motgrunderna för vår rättsordning bör av motsvarande skäl som har anförts i frågaom avslag på sådan framställning vid transformationen till svensk lag görasobligatoriska. Något hinder häremot möter inte enligt konventionen omåterkallandet görs innan åtal väckts. Efter nämnda tidpunkt kan återkallelseske om den anmodande staten samtycker därtill. I annat fall torde vederbörandeundersökningsledare, åklagare eller domstol ha att fatta det beslut, vartillsituationen föranleder. Frågan berörs ytterligare i specialmotiveringen till 8§. Prop.1975/76:3 33 Ifråga om brott av eller mot person i offentlig ställning och vissa liknandebrott gäller enligt art. 7.2 att brottet i den anmodade staten skall anses sombegånget av eller mol person i offentlig ställning där. I promemorian anförsatt bestämmelserna i art. 7.2 inte innebär någon utvidgning av det straffbaraområdet i förhållande till bestämmelserna i art. 7.1 om krav på dubbelstraffbarhet utan endast anger vissa kvalifikationsgrunder. Som exempel nämnsalt utan en sådan regel våld mot polisman i annan konventionsstat här i Sverigeendast skulle kunna bestraffas som misshandel. Enligt promemorian skulle vidareutformningen av art. 7 inte i och för sig utesluta atl konventionen tillämpaspå s.k. territoriellt begränsade brott. Konventionen torde dock enligtpromemorian inte omfatta sådana brott som har en så nära anknytning till annanstats speciella intressen att det inte föreligger något som helst motsvarandeintresse hos den anmodade staten att lagfora brottet. Bestämmelsen i art. 7.2motsvaras av 6 § andra stycket promemorieförslaget. Den i promemorian förordadeordningen har mött kritik från några remissinstanser. Sålunda ifrågasätter Sveahovrätt om inte en anslutning till konventionen i denna del medför atttillämpningen av svensk strafflag utsträcks och anger som exempel att enutländsk ämbetsman synes få samma skydd som en svensk sådan här i landet.Hovrätten är tveksam om en sådan utvidgning bör ske. Som en belysning av dekonsekvenser, som enligt hovrätten kan bli följden av att lagförslaget i dennadel godtas, nämns atl en utomlands begången gärning, som med stöd avbestämmelsen är att betrakta som brott enligt svensk lag för det fall denskulle ha begåtts här, stundom inte skulle kunna bestraffas. Mutar exempelvisnågon en utländsk ämbetsman i är 17 kap. 7 § BrB inte tillämplig. Begåssamma brott utomlands skulle enligt den föreslagna bestämmelsen straffbarhelföreligga. Enligl hovrätten för torde art. 7.2 äga störreräckvidd än som framgår av den föreslagna lagen. Bestämmelsen bör därför tasupp som etl självständigt stadgande. Hovrätten nämner som elt exempel på dennavidare räckvidd ett fall av hot mot tjänsteman i den andra staten, där vidprövning i om preskription inträn svaret beror på om hänsyn får tastill vederbörandes egenskap av tjänsteman. Föregen del vill jag först framhålla att tilllräde till konventionen medför vissutvidgning av svensk strafflags tillämplighet. Enligt art. 2.1 är nämligenfördragsslutande stat vid tillämpningen av konventionen behörig att enligt sinegen strafflag lagfora varje broll beträffande vilket strafflagstiftningen iannan fördragsslutande stal är tillämplig. Konventionen tillåter inte attförbehåll görs mot art. 2.1. Denna utvidgning av den straffrättsligabehörigheten har också föranlett förslag om ändring i 2 kap. BrB. Art. 2.1 omfattarformellt sett även s.k. territoriellt begränsade brott, t.ex. skattebrott /jfrart. 11 (d)/. 3-Riksdagen 1975/76. 1975/76:3 34 anmodadestatens straffrättsliga behörighet inskränks dock i väsentlig mån genom art.7.1, som ställer upp krav på dubbel straffbarhet, dvs. gärningen måste, om denhade begåtts i den anmodade staten, också där ha utgjort en lagöverträdelse. 1fråga om territoriellt begränsade broll kan till belysande av det sagda nämnasvarusmuggling till annan konventionsstat. Om införsel här i landet avmotsvarande gods skulle ha utgjort brott mot svensk tullagstiftning, kan ocksålagföringen överföras hit. Art.7.2 är att se mot denna bakgrund. Har brottet begåtts av person i offentligställning i den anmodande staten eller mot sådan person eller offentliginstitution eller egendom med offentlig karaktär i denna stat, skall enligtdenna bestämmelse brottet i den anmodade staten anses begånget av person ioffentlig ställning i den staten eller mot sådan person, institution elleregendom som i denna stat motsvarar den mot vilken det begåtts. Inte heller motdenna bestämmelse får förbehåll göras. Bestämmelsen synes i första hand ha tilluppgift att överföra vissa kvalificerande moment, som annars inte skulle kunnabeaktas i den anmodade staten. Detta får betydelse för frågor sombrottsrubricering, tillämplig straffskala och preskription. Som anförs ipromemorian kan med stöd av bestämmelsen våld mot polisman som har begåtts iannan konventionsslat efter överförande av lagföringen här i landet bedömas somvåld mot tjänsteman. På motsvarande sätt kan omfattande förstörelse avoffentlig egendom i annan stat bedömas som sabotage i . Somhar berörts av torde art. 7.2 innebära en viss utvidgning av det straffbaraområdet i förhållande till vad som gäller enligt art. 7.1. Som ett exempel kannämnas bestickning av utländsk ämbetsman. Ett annat utgör mened begången införutländsk domstol. 1 allmänhet lär det dock inte bli aktuellt att överföralagföring i fall av nu berörda slag. Dennu förordade tolkningen ger uttryck för att - som en remissinstans harframhållit - an. 7.2 har en ganska självständig karaktär. Den har sålunda inteendast betydelse vid prövning av framställning om överförande av lagföring vadgäller brottsrubricering här och därmed sammanhängande frågor utan riktar sigäven till alla de myndigheter i övrigt som har att ta befattning med ärendet.Enligl min mening bör därför en bestämmelse motsvarande art. 7.2 ingå i denföreslagna lagen som en särskild paragraf. Härmed markeras att bestämmelsen fårbetydelse inte bara vid prövningen av en framställning om överförande avlagföring utan också vid bl.a. domstols prövning av åtal som väckts här ilandet efter del att överförande har skett. 1975/76:3 35 2.3.6Verkan av framställning om överförande av lagföring till 2326 anges vilken verkan en framställning om överförande av lagföring fåri den anmodade staten. Som framgår av det föregående föreslås att förbehållgörs från svensk sida mot bestämmelsen i art. 23 om förlängning av tiden föråtalspreskription vid subsidiär behörighet. Om åtal är beroende av angivelse ibåda staterna har enligl art. 24 angivelse i den ena staten verkan även i denandra. Krävs angivelse endast i den anmodade staten får vidtas de åtgärder somnärmare har beskrivits i konventionen. Enligt huvudregeln i art. 25 skall denanmodade staten tillämpa sin egen lag beträffande påföljd för brottet.Föreligger endast subsidiär behörighet får dock inte ådömas svårare påföljd änden som stadgas i den anmodande statens lag. 1 art. 26.1 föreskrivs atl åtgärdför lagföring i den anmodande staten har samma giltighet i den anmodade statensom om den hade vidtagits där men inte får tillerkännas större bevisverkan än denhar i den förra staten. Denna bestämmelse motsvaras av art. 26.4 ibrottmålsdomskonventionen. Preskriptionsavbrytande åtgärd i den ena avstaterna har enligt art. 26.2 samma verkan i den andra. Som nämnts förutföreslås atl något förbehåll häremot inle görs. En likartad regel finns i art.8 i brottmålsdomskonventionen. Bestämmelsernai art. 2426 motsvaras av II13§§ promemorieförslaget.Utformningen av lagtexten har endast föranlett några redaktionella påpekandenfrån remissinstanserna. I fråga om tolkningen av 13 § första stycketpromemorieförslaget anför länsåklagaren i attbrottsplalsundersökning, blodprovstagning och inhämtande av rättsmedicinsktutlåtande torde vara att hänföra till sådana åtgärder som åsyftas i stadgandet. Föregen del vill jag först framhålla att art. 25 utgår från den självklaraförutsättningen alt varje stat, dit lagföringen överförs, skall tillämpa sinegen strafflag på brottet i fråga oavsett om brottet omfattas av statensursprungliga straffrättsliga behörighet eller staten tillförs sådan genomframställningen. 1 sistnämnda fall kan då för svensk del ställas frågan eftervilket lagrum gärningen skall bedömas. Den föreslagna lagen bör därför iklargörande syfte kompletteras med en bestämmelse av innebörd att gärningenskall bedömas på samma sätt som om motsvarande gärning hade begåtts här ilandet. Enligt2 kap. 5 § BrB får åtal för brott, som har begåtts utomlands, i vissa fall inteväckas utan särskilt förordnande av regeringen eller den regeringen harbemyndigat. Motsvarande gäller enligl 2 kap. 5 a § tredje stycket BrB. Om enframställning om överförande av lagföring bifalls här, skall naturligtvis intenågon ytterligare prövning ske i åtalsfrågan i nu angivet hänseende.Konventionen reglerar uttömmande i vilka fall en framställning får avslås. Desynpunkter som de nu avsedda bestämmelsema i 2 kap. BrB skall flllgodose fårbeaktas vid prövningen 1975/76:3 36 I den föreslagna lagen bör därför göras undantag för dessabestämmelser. Vadgäller art. 2426 vill jag ytterligare framhålla värdet av attpreskriptionsavbrytande åtgärd tillerkänns samma rättsverkan i de bådasamverkande länderna. I den mån olikheter härvidlag förekommer mellan de olikaländerna blir det en uppgift för de tillämpande myndigheterna att skaffa signärmare upplysningar om innehållet i den anmodande statens lag. Detta tordelåta sig göra utan större besvär. Denu berörda kompletteringarna av lagtexten bör tas in i 13 § i den föreslagnalagen. I övrigt kan jag ansluta mig till promemorieförslagel. Till vissaredaktionella ändringar i lagtexten återkommer jag i specialmotiveringen. 2.3.7Tillfälliga tvångsåtgärder i avvaktan på beslut med anledning av framställningom överförande av lagföring till Konventionenutgår från att varje anmodad stat har att tillämpa sina egna i lag givnatvångsmedel för att säkerställa förundersökning och rättegång när brottetfaller under statens ursprungliga straffrättsliga behörighet. Detsamma gällervid överförande av lagföring för brott som endast omfattas av den i art. 2.1angivna subsidiära behörigheten. Redan innan beslut har fattats med anledningav sådan framställning kan dock föreligga behov av att ingripa med tvångsmedel,exempelvis vid flyklfara. I art. 2729 i konvenlionen har upptagits ett antalregler för att tillgodose detta behov. Bestämmelserna äger endast tillämpningnär ursprunglig behörighet saknas. Deras giltighet är vidare i tiden begränsadtill dess den anmodande statens framställning om överförande av lagföringenhar mottagits resp. föranlett beslut från den anmodade statens sida. Omkonventionsstat meddelar sin avsikt att senare översända framställning omöverförande av lagföring får enligt art. 27.1 den anmodade staten på särskildframställning från den andra staten tillfälligt anhålla eller häkta denmisstänkte under förutsättning att lagstiftningen i den anmodade staten medgerhäktning för brottet och att den misstänkte kan befaras avvika eller undanröjabevis. I art. 27.2 och 27.3 ges föreskrifter om vad en sådan framställningskall innehålla och till vilken myndighet den skall sändas. Sedan framställningom överförande av lagföring och därtill hörande handlingar mottagits får enligtart. 28 den anmodade staten vidta alla de tillfälliga tvångsåtgärder,inbegripet häktning och beslag av egendom, som hade kunnat vidtas om brottetbegåtts inom dess eget område. Tvångsåtgärder enligt art. 27 och 28 regleras avlagen i den anmodade stålen. Sådana åtgärder skall dock enligt art. 29.2 alltidupphöra om rätten lill lagföring återgår till den anmodande staten enligl art.21.2. Tvångsmedel med stöd av art. 27 1975/76:3 37 upphörvidare enligt art. 29.3 under alla omständigheter om den anmodade staten inteerhåller framställning om överförande av lagföring föranhållandet eller häktningen. Detsamma gäller enligt art. 29.4 om den anmodadestaten inte erhåller de handlingar, som skall åtfölja framställning omlagföring, från mottagandet av framställningen. 1 art. 29.5 föreskrivsslutligen att tid för anhållande och häktning, som har beslutats uteslutandemed stöd av art. 27, inte i något fall får överskrida . De bestämmelser i art. 27 29 som kräver lagstiftning motsvaras av 14 och 15 §§ promemorieförslaget. Fleraremissinstanser har yttrat sig över de föreslagna bestämmelserna. Sålundaframhåller RA alt enligl art. 27rätten att tillfälligt anhålla och häkta den misstänkte är beroende påframställning från den anmodande staten. Detta har enligt RÅ inte kommit fllluttryck i lagtexten. I fråga om förutsättningarna för användandet av detillfälliga tvångsmedlen anmärker länsåklagaren i att det i ochför sig synes omotiverat att den anmodade staten skall behöva vänta på enfullständig uppsättning handlingar från den anmodande staten innan sådanaåtgärder som husrannsakan och beslag får vidtas. Länsåklagaren anser att detöver huvud saknas klara regler om vilka möjligheter polis och åklagare iSverige har att använda tvångsmedel gentemot den som har begett sig hit frånutlandet efter del att han, enligl meddelande från utländskpolismyndighet, blivit misstänkt för brott i sitt hemland. Åtalsrättskommitténuttalar att avsikten tydligen är att anhållande inte får ske i det fall somomnämns i 24 kap. 5 § andra stycket RB. Kommittén föreslår vidare att de ilagförslaget angivna förutsättningarna för häktning och anhållande utformas inärmare överensstämmelse med motsvarande regler i RB. Vad slutligen gäller desärskilda tidsfristerna om 18 resp. för frihelsberövande bör enligtkommittén lagtexten kompletteras med en bestämmelse att denna lid, om såvälanhållande som häktning skett, skall räknas för anhållandet. Bestämmelserna i 2 kap.BrB om svensk straffrättslig behörighet är vidsträckta. Det kan därför enligtmin mening antas att de nu föreslagna reglerna om tillfälliga tvångsåtgärderinte behöver användas i någon större omfattning. Det framstår dock somangeläget från rättssäkerhetssynpunkt att bestämmelserna utformas i så näraöverensstämmelse med konventionens regler och RB:s terminologi som möjligt.Som en remissinstans har framhållit är en särskild förutsättning föranvändande av de tillfälliga tvångsmedlen innan framställning om överförandeav lagföring med tillhörande handlingar har mottagits här att den anmodandestaten begärt det. Det framlagda lagförslaget bör kompletteras på denna punkt.Detsamma gäller vilken grad av misstanke om flyktfara eller kollusionsfara somkrävs för frihelsberövande åtgärd. Uttryckssättet i 24 kap. I § RB torde här 1975/76:3 38