prop · FZ03104 · 1975-12-31 00:00:00 — 1975/76:104 Regeringensproposition omgodkännande av konventionerna om internationellt ansvar förskada som orsakas av rymdföremål och om registrering avföremål som har sänts ut i yttre rymden; Regeringen föreslår att antaga de förslagsom har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll. 1 propositionen föreslås att godkännertvå av generalförsamling antagna konventioner, den ena avden om internationellt ansvar för skada som orsakas av rymdföremåloch den andra av om registrering av föremål som har säntsut i yttre rymden. I det av ratificerade fördraget den 27januari 1967 innehållande principer för staternas uppträdande vid utforskandetoch utnyttjandet av yttre rymden, däri inbegripet månen och övrigahimlakroppar, föreskrivs bl. a. internationellt ansvar för skada som förorsakasav rymdföremål. Konventionen om internationellt ansvar för skada som orsakasav rymdföremål innehåller en närmare precisering av ansvaret för skada avrymdföremål. Av särskild betydelse är konventionens föreskrifter om arten avde skador som skall anses ersättningsgilla, om storleken av utgåendeersättningsbelopp och om sättet för slitandet av tvister mellan berördastater. Konventionen reglerar också sättet för utkrävande av ansvar för skadagenom rymdverksamhet som bedrivs gemensamt av två eller flera stater eller aven internationell mellanstatlig organisation. registreringskonvention ålägger deavtalsslutande staterna att registrera ett utsänt rymdföremål i ett nationelltregister samt att delge generalsekreterare vissa bestämdauppgifter om sådant rymdföremål för att dessa uppgifter skall bli införda i ettinternationellt register. 1 1975/76. Prop, 1975/76:104 Närvarande: statsministern , ordförande, statsrådenSträng, , , , , , , ,, , , , , och Hjelm-Walién Proposiiion om godkännande av konventionerna den 29 mars1972 om internationellt ansvar för skada som orsakas av rynidföremål och den 14januari 1975 om registrering av föremål som har sänts ut i yttre rymden har i likhet med ett stortantal andra stater ratificerat det dagtecknade och den 10oktober ikraftträdda fördraget innehållande principer för staternasuppträdande vid utforskandet och utnyttjandet av yttre rymden, däri inbegripetmånen och övriga himlakroppar (prop. 1967: 94, Överenskommelser medfrämmande makter SÖ 1967: 7). 1 propositionen rörande delta fördrag har enredogörelse lämnats bl. a. för rymdärendenas behandling i () fram till antagandet av detta internationella instrument, som ofta kallasrymdfördraget. Likaså har anslutit sig till det internationella avtaletden om räddning och återsändande av rymdfarare samt omåterlämnande av föremål som sänts ut i yttre rymden (prop. 1969: 46, SÖ 1969:37). Även detta avtal räddningsavtalet är i kraftför ett stort antal stater och blev gällande för del . Rymdfördragets art. 7 innehållerett stadgande om att varje fördragsslutande stat som sänder ut föremål i yttrerymden, däri inbegripet månen och övriga himlakroppar, eller medverkar därtilleller från vars område eller anordningar sådan utskjutning äger rum ärinternationellt ansvarig för skada, som på jorden, i luftrummet eller i yttrerymden av dylikt föremål eller del därav tillfogas annan fördragsslutande stateller dess fysiska eUer juridiska personer. Vidare föreskrivs i art. 13 förstastycket i samma fördrag att bestämmelserna i fördraget skall vara till- 1975/76:104 3 lämpliga på den verksamhet som fördragsslutande staterbedriver för utforskandet och utnyttjandet av yttre rymden, vare sig dylikverksamhet bedrivs av en enda fördragsslutande stat eller av flera dylikastater i förening, däri inbegripet sådana fall där verksamheten bedrivs inomramen för internationella mellanstatUga organisationer. Enligt art. 6 irymdfördraget bär fördragsslutande stat internationellt ansvar för såvälstatlig som icke-statlig verksamhet i yttre rymden och för att denna verksamhetäger rum i överensstämmelse med fördraget. Bedrivs rymdverksamhet av eninternationell organisation, åvilar motsvarande ansvar såväl deninternationella organisationen som de fördragsslutande stater vilka ärmedlemmar av organisationen. Dessa artiklar har sedermera kompletterats ochpreciserats i konventionen om internationellt ansvar förskada som orsakas av rymdföremål, om vars godkännande nu är fråga.Konventionen, som har ratificerats av 35 stater, trädde i kraft den 1september 1972. Rymdfördraget innehåller också enbestämmelse om registrering av rymdföremål. I dess art. 8 föreskrivs nämligenatt fördragsslutande stat i vars register ett rymdföremål förs skall behålladomsrätt och kontroll över sådant föremål jämte personal på detsamma, då detbefinner sig i yttre rymden eUer på en himlakropp. Även denna artikels innehållhar påbyggts med ett separat avtal, nämligen med konventionen den 14 januari1975 om registrering av föremål som har sänts ut i yttre rymden. Dennakonvention har hittUls undertecknats av 22 stater och ratificerats av en stat(). Också frågan om svenskt godkännande av denna konvention tas nuupp till övervägande. Konventionerna i engelsk och franskoriginalversion jämte översättning till svenska bör fogas till protokollet idetta ärende såsom bilaga 1 och bilaga 2. 2 De internationella konventionerna Redan på ett tidigt stadium avarbetet i FN på att fastställa regler för verksamhet i rymden kom man tillinsikt om att frågan om ansvar för skada som orsakas av rymdföremål är mycketkompUcerad. Det stod klart att denna fråga måste bli föremål för speciellbearbetning. beslöt sålunda i resolution 1963:1 (XVIII)av bl. a. att hemställa tiU sin kommitté för rymdensfredliga utnyttjande, av vilken är medlem, att snabbt upprätta ettutkast till en internationell överenskommelse om ansvar för skada som orsakasav föremål vilka har sänts ut i yttre rymden. Arbetet på en ansvarskonventionpåbörjades under rymdkommitténs tredje session men fick därefter delvisläggas åt sidan för andra uppgifter. Prop.1975/76:104 4 rymdfördraget hade förts i hamn, begärde generalförsamlingenatt arbetet med att färdigställa ett konventionsutkast i ämnet skulle påskyndas,och i resolution (XXll) av antog församlingenenhälligt en uppmaning till rymdkommittén att skyndsamt och i varje fall intesenare än i början av tjugotredje församlingen (dvs. )fullborda arbetet på förslaget till avtal om ersättningsansvar för skador somorsakas av utsända rymdföremål. Det visade sig emellertid inte vara möjligt attframlägga ett konventionsförslag vare sig till den tjugotredje församlingeneller till närmast följande generalförsamlingar trots nya bestämda uppmaningartill rymdkommittén under generalförsamlingarna 1968, 1969 och 1970(resolutionerna B (XXllI), 2501 B (XXIV) och 2733 B (XXV)). Av särskUt intresse är att densistnämnda resolutionen tog direkt sikte på vad som kom att utgöra de svårastestötestenarna i konventionsarbetet, nämligen frågan om vilka regler som skullevara tillämpliga vid fastställandet av ersättning till offren för en skada ochfrågan om förfarandet vid avgörandet av tvister. I dessa frågor uttalargeneralförsamlingen att det enligt dess åsikt är en förutsättning för att enansvarskonvention skall anses vara tillfredsställande att den innehållerföreskrifter som garanterar såväl full ersättning till offren för en skada somett effektivt förfarande ägnat att leda till snabb och rättvis reglering aversättningskrav. kunde rymdkommitténs juridiska underkommittéslutligen presentera ett fullständigt fastän alltjämt i vissa delarkontroversiellt utkast till avtal. Detta utkast antogs därefter avrymdkommittén och ett förslag till avtal blev godkänt avgeneralförsamlingen genom resolution (XXVI). Arbetsmaterialet för rymdkommitténs juridiskaunderkommitté utgjordes av utkast som hade lagts fram av ,, , och . Att sammansmälta dessa och däri infoga ettantal tilläggs- och ändringsförslag visade sig vara ett krävande och mödosamtarbete, som först utdragna förhandlingar och debatter samtintensiva informella konsultationer inom och utom FN:s ram ledde till enkompromiss i form av en paketlösning. En avgörande synpunkt på dettakonventionsarbete var att ett för icke-rymdmakterna godtagbart skadeståndsavtalfick betraktas som en rimlig motprestation till de åtaganden dessa makter hadegjort gentemot rymdmakterna genom att godkänna avtalet om räddning ochåtersändande av rymdfarare samt om återlämnande av föremål som har sänts ut iyttre rymden. Den till slut godkända ansvarskonventionen består avinledning och 28 artiklar. 1 inledningen hänvisas till vad som kan sägas varakonventionens två-faldiga syfte, nämligen att föreskriva regler ominternationellt ansvar för skada orsakad av rymdföremål samt att fastställa ettförfarande för att garantera ett snabbt erläggande av full ersättning till enskadelidande. 1975/76:104 5 I konventionens art. 1 finns några definitioner. Med uttrycket "skada" skall enligt a) förståsförlust av människoliv kroppsskada eller annat men för hälsan eller ocksåförlust av eller skada på egendom som tiUhör stat, fysisk eller juridisk personeller internationell mellanstatlig organisation. För bestämmande av arten avden skada som skulle täckas av konventionen och av storleken av utgående ersättningsbeloppförelåg från början flera alternativ. Det ungerska utkastet hänvisade tilllagen i den stat som var ansvarig för skadan, det amerikanska till ifolkrätten nedlagda principer samt rättvisa och billighet och det belgiskatill, i första hand, den skadelidandes nationella lag och, i andra hand,folkrätten. De italienska och indiska utkasten, som framlades först underarbetets gång, innehöll varianter av dessa förslag till problemlösning. Fråganom innebörden av begreppet skada i konventionens mening kom att utgöra en delav det regelkomplex som skuUe bestämma ett skadestånds storlek. En översikt avde under debatten i rymdkommitténs juridiska underkommitté framfördasynpunkterna på tolkningen av den antagna definitionen lämnas därför lämpligasti anslutning till redogörelsen för innehållet av art. 12. Ett misslyckat försök till utsändande av ett rymdföremåljämställs enligt b) med ett lyckat utsändande. Som "utsändande stat" och därmed ansvarig förskada betecknas en ligt c) i anslutning tUl art. 7 i rymdfördraget både stat som utsän der ett rymdföremål eller medverkar därtill och stat från vars område eller anordningar ett sådant föremål sänds ut. Att en stat som äger eller förfogar över ett utsänt rymdföremål skall bli skadeståndsskyldig på samma sätt som stat, vilken utövar kontroll över dess bana, bör enligt bestämmelsens ordalydelse vara ställt utom tvivel. Beträffande tolkning en av begreppet medverkan har under förarbetena gjorts vissa uttalan den som torde få anses vägledande. Den engelska avtalstexten använder uttrycket "a State------ which procures the launching" och motsva rande franska text lyder "un Etat qui----- fait procéder au lanee ment". I juridiska underkommitténs debatt anförde delegat att en stat som bekostar ett utsändande måste anses ansvarig också när utsändandet sker från en annan stats territorium med använ dande av den senare statens utskjutningsanordningar men att om ett del tagande kan betraktas som ringa det inte bör få den effekten, t. ex. om en stats enda medverkan består i att en eller flera av dess medborgare är närvarande som teknisk observatör vid utsändandet eller om staten ifråga har ansvaret för ett enda experiment i det aktuella projektet. AUa försök att under förarbetena nåen tillfredsställande definition av begreppet "rymdförémål"misslyckades. Enighet kunde endast vinnas om att under detta uttryck skuUeinbegripas beståndsdelar av rymdföremålet liksom dess bärraket och delar avden. Detta framgår av d) i art 1. I art. 2 fastslås principen om skadeståndsansvar utanskuld strikt Prop.1975/76:104 6 ansvar för skada som rymdföremål förorsakar på jordensyta eller på luftfartyg under flygning. Force majeure skall enligt uttalanden ijuridiska underkommittén inte utesluta tillämpning av denna regel. Det börpåpekas att artikeln inte omfattar det fallet att atmosfären förorenas inomannan stats luftherravälde eller annan form av skada uppstår i atmosfären. Förskada som en utsändande stats rymdföremål orsakar annan stats rymdföremåleller person eller egendom ombord på ett sådant annorstädes än på jordens ytablir enligt art. 3 den utsändande staten ansvarig endast om fel ellerförsummelse (culpa) kan tillskrivas utsändande stat eller person för vilkenden är ansvarig. 1 detta sammanhang är att märka att art. 2 och 3 inte kanåberopas om skada tillfogas ett rymdföremål genom verksamhet som bedrivs påjordytan (t. ex. genom att en laserstråle riktas mot det) eller genom inverkanav något objekt som inte är rymdföremål. Inträffar i det fall som avses i art.3 skada för tredje man, blir de berörda staterna enligt bestämmelsen i art. 4punkt 1 solidariskt ansvariga gentemot den skadelidande, varvid ansvarighetenär strikt resp. avhängig av culpa enligt de grundsatser som anges i art. 2 och3. Hur ansvaret skall fördelas mellan de berörda utsändande staterna ärnärmare reglerat i punkt 2. Ansvarigheten för skada blirsolidarisk, då två eller flera stater gemensamt sänder ut ett rymdföremål{art. 5 punkt 1). Det förutses i punkt 2 att de medverkande statema kan avtalaom fördelningen av ansvaret sig emellan dock utan att detta får inverka påtredje mans anspråk. Denna punkt innehåller också en bestämmelse om rätten tiUregresskrav. En viss inskränkning i den striktaansvarsskyldigheten är medgiven i art. 6, dock att någon begränsning av dennaskyldighet inte kan göras gällande om rymdverksamheten har bedrivits i stridmed internationeU rätt. Hänvisning görs i sammanhanget särskilt till FN:sstadga och det allmänna rymdfördraget. Eftersom konventionen i princip endastbefattar sig med anspråk som kan göras folkrättsligt gällande, skall enligtart. 7 krav som framställs mot en utsändande stat av en dess egen medborgare oberoende av om denne är bosatt i eller utom hemlandet inte behandlas enligtkonventionen. Med de egna medborgarna har också i samma artikel jämställts utländskamedborgare som på inbjudan har varit närvarande vid utskjutandet ellernedtagningen av ett rymdföremål samt utländska medborgare som frånutsändandet av rymdföremålet till landningen har deltagit i dess handhavande. senare gruppen personer skulle enhgt en i juridiska underkommittén allmäntomfattad åsikt också inbegripas personalen vid de i skilda delar av världenutspridda spårningsstationerna. Art. 8 innehåller en utvidgning aven stats traditionella rätt att bereda de egna medborgarna diplomatiskt skydd{jus protectionis). En stat är enligt punkt 1 berättigad att yrka ersättninginte bara för egna förluster Prop.1975/76:104 7 eller egna medborgares skador utan enligt punkt 2 också förskada som inom dess område har drabbat fysisk eller juridisk person, om denskadelidandes eget hemlands regering inte önskar tillvarata hans rätt. Om ingenderaav dessa stater skulle vara beredd att bistå den skadelidande, skall anspråketockså kunna framföras av den stat, vari offret för skadan har sittstadigvarande hemvist (punkt 3). 1 art. 9 stadgas att skadeståndskrav medstöd av denna konvention, fastän detta inte uttryckligen utsägs skallframföras på diplomatisk väg. Artikeln öppnar också möjlighet för stat attunder viss förutsättning anlita annan stat eller FN:s generalsekreterare somombud. En bestämmelse om preskriptionstid för framförande av ettersättningsanspråk finns i art. 10: fristen är från en viss däri närmareangiven tidpunkt. Ansvarskonventionen lägger inte hinder i vägen för en stateller annat rättssubjekt att göra sitt krav gällande inför en utsändande statsaUmänna domstolar, förvaltningsdomstolar eller andra behöriga organ. Skulle såske, får samma betalningsanspråk inte framföras på diplomatisk väg{art. 11 punkt 2). Därtill är att märka den i punkt 1 intagna, från sedvanligafolkrättsUga regler avvikande föreskriften att en skadelidande inte harskyldighet att först begagna alla i den ansvariga staten tillgängligarättsmedel för att få ut sin rätt. Art. 12 är av central betydelse i konventionen. Deninnehåller en bestämmelse om vilka rättsregler som skall vara tillämpliga vidavgörandet av ersättningsanspråk enligt denna konvention. Artikeln föreskriveri detta hänseende att ersättningsbeloppet skall bestämmas i överensstämmelsemed folkrättens regler samt med vad rättvisa och biUighet ("andequity", "et équité") fordrar. Dessa regler skall vidaretill-lämpas så att den skadelidande erhåller en gottgörelse som försätter honomi samma tillstånd som skulle ha varit för handen om skadan inte inträffat. Iinledningsskedet förelåg skilda utkast till lösning av problemet om vilkarättsregler som skulle vara tillämpliga vid bestämmandet av ersättning föruppkommen skada. En rad nya utkast till formulering av art. 12 prövades bådeinom och utom underkommittén, och länge rörde sig diskussionen närmast om ettval mellan lagen på den ort där skadan har inträffat {lex lod delicticommissi), vilket yrkades av ett flertal stater inom västlägret, och lagen iden utsändande staten, vilket i huvudsak var östsidans krav. Vägen medhänvisning till den ena eller andra nationella lagen visade sig emellertid inteframkomlig, varför man fick söka sig fram efter andra linjer och därmed komhänvisningen till folkrätten på nytt in i bilden efter att denna länge hadelegat i skymundan. Art. 12 sådan den slutligen blev avfattad har otvivelaktigtkaraktär av en kompromiss. Den ingick i den av den sovjetiska delegationenkrävda, förut omnämnda paketlösningen av de två tvistefrågor som hade domineratstörsta delen av konventionsarbetet, alltså frågorna om de tillämpligarättsreglerna och en skadeståndskommissions kompetens. Prop.1975/76:104 8 Den sovjetiska delegationens motstånd mot en bestämmelseom att en skadeståndskommissions avgörande skall vara bindande för parternakunde inte brytas. Staterna inom västlägret nödgades därför ge avkall på sittlänge vidhållna yrkande på en sådan föreskrift. Resultatet blev att en sådankommissions avgöranden fick endast rekommenderande karaktär. Därmed öppnadesvägen för en samförståndslösning av problemet med de tillämpligarättsreglerna. Vad angår beräkningen av själva skadeståndsbeloppets storlekvar man i den juridiska underkommittén enig om att konventionens syfte skullevara att bereda en skadelidande fullt betryggande skydd. Den skulle som detuttrycktes vara "victim-oriented". Denna grundläggande synpunkthade kommit till klart uttryck i resolutionen B (XXV) som antogs av FN:s generalförsamlingår 1970. Denna innehåller bl. a. som direktiv till rymd-kommittén att entillfredsställande ansvarskonvention måste innehålla föreskrifter somgaranterar betalning av full ersättning åt offren. Dessa synpunkter upprepadesigen när det slutliga kompromissförslaget presenterades i underkommittén avBelgiens representant. I dennes introduktionsanförande framhölls bl. a. attförslaget i vad det gällde tilllämpliga rättsregler hade utformats i ljuset avtre grundsatser, nämligen att bestämmelserna skulle vara gynnsamma för denskadelidande, att den som hade lidit skada skulle vara berättigad åberopa varjeomständighet som var ägnad att återställa förutvarande tillstånd {status quoante) och att texten om inte till bokstaven så dock till andan motsvaradekraven i generalförsamUngens resolution. Såväl folkrätten som den internationellaprivaträtten skulle få tas i beaktande. Genom hänvisningen till rättvisa ochbillighet hade, fortsatte talaren, förslagsställarna velat göra det möjligt förparterna liksom för en skadeståndskommission att begagna sig av medel sådanasom rättspraxis, sunt förnuft, en ex aequo et bono-lösning, försäkringsrättoch/eller enskilda prejudikat i syfte att åstadkomma en rättvis tillämpning avgällande rätt och att också komplettera denna. Till ytterligare stöd vidtolkningen av art. 12 insköts i konventionens ingress avsnittet om attgeneralförsamlingen erkänner behovet av att genom konventionen säkerställa ettsnabbt erläggande av ett fullt och rättvist ersättningsbelopp till offren förskada av rymdföremål. Att direkt ekonomisk skada skallersättas enligt ordalydelsen i art. 1 och 12 är odisputabelt. Häri får inräknasvad som kan betecknas som utebliven vinst, däri inbegripet förlust genomnedsättning av arbetsförmåga eller förvärvsmöjligheter. Någon oenighet inomunderkommittén förelåg inte om att gottgörelse skulle utgå tillfamiljemedlemmar i händelse av familjeförsörjares frånfälle. Bestämmelsernautesluter inte heller att skadestånd utgår för ideell skada, exempelvis försveda och värk. Under debatten i underkommittén framhölls det av bl. a. densvenska delegationen att det inte fanns skäl att bestämma skadeståndet enligt 1975/76:104 9 andranormer än dem som gäller för ersättning av andra jämförbara skador i sammasamhälle. Ett förslag om att skada förorsakad av strålning från radioaktivtmaterial som inplacerats i ett rymdföremål skulle undantas från konventionenstillämpningsområde blev avvisat. Vad angår indirekt eller fördröjd skada torderesultatet av den relevanta debatten kunna sägas ha bUvit att sådan skadaskall ersättas då den står i adekvat orsakssammanhang med den skadeutlösandehändelsen.Tvek-sammare får det emellertid anses vara om skadestånd skall utgåför t. ex. sådana störningar av radio- eller televisionssändningar från satellitersom har uppkommit utan någon fysisk förstörelse av en sändarsateliit (alltsågenom interferens eller laserbestrålning). I sammanhanget bör också nämnas attett i inledningsskedet framställt yrkande om en begränsning av ansvarssummantill visst högsta belopp frånfölls under arbetets gång, huvudsakligen tordedet kunna sägas tUl följd av att en skadeståndskommissions utslag har fåttkaraktären av en rekommendation i stället för ett bindande avgörande. Art. 13 innehåller en föreskrift om hur ettersättningsbelopp skall betalas och de följande sju artiklarna innehållerbestämmelser om tillsättande av och behörighet för en skadeståndskommission ide fall då parterna inte kan komma överens om det skadestånd som skall utges.Kommissionens beslut skall enligt art. 19 vara slutligt och bindande, om parternahar överenskommit om det. I annat fall blir dess avgörande endast enrekommendation som parterna lojalt skall ta i beaktande {punkt 2). För att geavgörandet större moraliskt eftertryck har det i punkt 4 stadgats att detskall offentliggöras. I samband med konventionens antagande den 29 november1971 genom resolution (XXVI)intog generalförsamlingen däri påkanadensiskt initiativ en passus av innebörd att varje stat skall, när denbiträder konventionen, kunna förklara att den kommer att betraktaskadeståndskommissionens utslag som bindande i förhållande tUl varje annan statsom gör samma åtagande i varje tvist i vilken den är part. Avtalsslutande parter utfäster sig enligt art. 21att lämna varandra bistånd i händelse av en större olycka. Genom art. 22 har möjlighet beretts internationellamellanstatliga organisationer som bedriver rymdverksamhet att låtakonventionens materiella bestämmelser bli tillämpliga för dem under vissanärmare angivna förutsättningar, dock utan att en sådan organisation blir parti konventionen. Inträffar fall då organisationen blir ansvarig för skadaenligt konventionens bestämmelser, blir organisationen och de medlemsstater,vilka är avtalsslutande parter i ansvarskonventionen, solidariskt ansvariga,dock att ett ersättningsanspråk först skall riktas mot organisationen ochendast i andra hand mot en medlemsstat som också är konventionsstat. Skulle inågot fall den europeiska rymdorganisationen () tUl vUken äranslutet efter det organisationen har gjort 1975/76:104 10 deni art. 22 pimkt 1 nämnda förklaringen bli skadeståndsskyldig, föreligger denåtminstone teoretiska möjligheten att ett krav reses mot den svenskaregeringen. De sedvanliga slutbestämmelserna om undertecknande,ratifikation och anslutning, ikraftträdande och uppsägning återfinns i art.2428. Depositarieregeringar är de brittiska, sovjetiska och amerikanska regeringarna.Konventionen står öppen för undertecknande av alla stater.