prop · FY0312 · 1975-12-31 00:00:00 — Härav följer alt man i fall därden medicinska utvecklingen är osäker kan bestämma skadeståndet med en vissmarginal för denna ulveckling. En uttrycklig hänvisning till de medicinska invalidiletsgradernaskulle också kunna ge del felaktiga intrycket atl marginalen förframtida utveckling bör bestämmas enbart med ledning av den tillämpligamedicinska invaliditelsgraden. När det däremot gäller ersättning för ideell skada bör demedicinska invalidiletsgraderna i vissa fall kunna tUläggas en mer självständigbetydelse än vid faslstäUande av ersättning för inkomstförlust. Innan jag gårin på denna fråga vill jag emellertid beröra del mera allmänna spörsmålet omgränsdragningen mellan ideell och ekonomisk skada. Någon klar och alltigenom konsekveni skiljelinje mellanskadeföljder av ideell resp. ekonomisk nalur finns inte . Ideell skada iIradilionell mening avser dels del direkta fysiska eller psykiska lidande somskadan har medfört under den akuta sjukdomstiden eller som den kan medföra iframtiden, dels andra framtida följder av skadan som innebär svårigheter förden skadelidande att klara sig i normall Uv. Avsleg frän denna traditionellasyn på ideell skada förekommer dock i gällande skadeständspraxis. Sålunda harersättning för lyte eller annal stadigvarande men ibland även karaklär aversättning för ekonomisk skada, t. ex. när den avser särskilda kosinader somuppkommer för den skadelidande och som inle ersätts på annan väg. typfallär fördyrade levnadsomkostnader av olika slag, såsom för resor, läkemedel,särskilda klädespersedlar och hjälp med oUka sysslor som den skadelidandetidigare har kunnat ulföra själv. A andra sidan är del, som jag förut har sagt,åtminstone vid mindre skador med ringa inkomstförlust vanligt alt ersättningenför invaliditet inrymmer gottgörelse för vissa skadeföljder av ideell natureller i varje fall blandad ideell och ekonomisk natur. Exempel härpå ulgörbesvär och ölägenheter av skadan i arbetet saml vissa obestämda framlidsriskeroch kosinader. En tydUg tendens under senare är är emellerlid att man i alltsiörre utsträckning lägger skadeståndets tyngdpunkt i dessa fall päersättningen för ideell skada. Enligt kommittén bör ersättning för ideell skada avse,förutom del direkta lidande som skadan har medförl, även mera indirektapsykiska påfrestningar, t. ex. de som följer av ett vanställt utseende ellerminskade möjligheler atl njuta av glädjeämnen i livet. Ideell ersällning skallenligt förslaget också inbegripa vissa skadeföljder som kommittén betecknar somallmänna olägenheter. Därmed avses de besvär och andra olägenheter samtobestämda framtidsutsikter och kosinader som enligt vad jag har sagthittills ofta har gottgjorts inom ramen för invaliditetsersällningen trots atlde delvis eller huvudsakligen har ideell karaktär. Kommilléns uppfattning atl området för ideell skada börutvidgas har i slort sell lämnats ulan erinran vid remissbehandlingen. Nägraremissinslanser anser dock att skadeföljder som inle typiskt sell är av ideellkaraklär bör både från systematisk synpunkt och av rent prakliska skäl hållasutanför ersättningen för ideell skada. För egen del vill jag till en början framhålla all detinnebär en fördel, om ersättningen för de olika skadeföljder som kan föreliggalill bedömande i elt personskadefall delas upp i skilda poster. Som jag harantytt i det föregående skall vid skadeståndets besiämmande i viss utsträckning tiUämpas olika principer beroende på om skadeföljderna ärav ekonomisk eller ideell nalur. Med hänsyn härtiU är det givelvis angelägelatl dessa skadeföljder noga skiljs åt. Genom en tydlig gränsdragning undviksockså den risk för överkompensation som föreligger, om samma skadeföljder kanersättas än som ekonomisk och än som ideell skada. En uppdelning aversättningen på olUca poster är vidare motiverad av skatlemässiga skäl,efiersom endast ersättning för ekonomisk skada skall tas upp tiU beskattningenligt gällande skalleregler. Även när skadestånd skall samordnas med andraförmåner som utgår vid personskada eller när fråga uppkommer om omprövning avelt faslstäUl skadestånd, underlättas bedömningen om de olika skadeföljdernahållits i sär vid skadeståndets fastställande. Som påpekats underremissbehandlingen kan det ocksä från processuell synpunkt ofta varafördelaktigt atl domstolen anger hur stor del av ell utdömt belopp som belöperpå den ena resp. den andra skadan. Annars skulle en part som viU överklagadomen endasi belräffande en del av skadeslåndsfrägorna bli tvungen alt låtaöverklagandet avse skadeständsbeloppel i dess helhei. Vad jag nu har sagt utesluler inte alt undanlag i vissafall kan behöva göras från det rekommenderade förfarandet med en uppdelningmellan skadeföljder av ekonomisk och ideell nalur. Framför alll när etl skadeståndvid mindre aUvarliga skadefall fastställs att utgå som etl engångsbelopp ibland vara svårt atl ange vilken del av ersättningen som avser ekonomiskresp. En strävan bör dock vara atl även i dessa fall så långtmöjUgl fördela skadeståndsbeloppet pä de olika skadeföljder som det är avsettatt läcka. Som jag förut har sagt är gränsen mellan områdena förekonomisk resp. ideell skada f. n. flytande. En tillämpning av ett renodlatförvärvsmässigl invalidiletsbegrepp innebär emellerlid atlinvaliditelsersättningen endast skall avse den inkomstförlust som kan anlasuppkomma på grund av skadan. Denna ersättning kan aUlså inte, som lidigare,omfatta även skadeföljder som inte direkt visar sig i sädan förlust utan enbarti olika besvär, lillfälliga förluster och vissa slag av ökade kostnader. Ävenom skadeföljder av delta slag också kan ha ekonomiska inslag, bör de somkommittén har föreslagit i fortsättningen hell gottgöras inom ramen för ideellskada. I enlighel med vad jag nu har sagt bör som ideell skadaersättas allmänna besvär av skadan i arbetet, ökad uttröllning med åtföljanderisk för frånvaro från arbetet saml den ökade anspänning som krävs av denskadelidande för alt han skall uppnå etl visst arbetsresultat. I vissomfattning bör också den risk för förlust av mera extraordinära inkomster somskadan helt allmänt kan innebära kunna hänföras till denna kategori avskadeföljder. Denna risk är ofta en följd av sådana omständigheter som jag nuhar berört. Exempelvis kan del vara osäkert om den skadelidande pä grund avökad uttröllning kan la övertidsarbete i samma utsträckning som tidigare.Skadan kan också länkas medföra att hans utsikter alt erhålla befordrani arbelel försämras. I regel är det omöjligt alt ekonomiskt precisera riskerna för sådanaskadeföljder. Det Ugger därför nära till hands att de kompenseras inom ramenför ideeU skada. En ytterligare grupp av skadeföljder som trots att de kan haekonomisk karaklär bör i viss omfaltning kunna ersättas som ideell skada ärfördyrade levnadsomkostnader som kan uppkomma i framliden på grund av skadan,t. ex. exlra utgifter för' transporter, större utgifter än normalt för kläderoch skor m. m. saml särskUda kostnader för rekreation och förströelse. Områdetför ideell ersällning bör alllså utvidgas lill ätt omfaita, föruiom sveda ochvärk samt lyte eller annal stadigvarande men i Iradilionell mening, även sådanaallmänna olägenheter som jag nu har berört. Detla bör uttryckligen anges ilagtexten. Det Uggeri sakens nalur att ersättningen för ideell skada måste bestämmas tämligenschablonmässigt. Visserligen gäller också här principen om full ersättning förliden skada. Några objektiva grunder, enligt vilka man skulle kunna mäta denförlust som skadan i delta avseende har medförl för den skadade, går emeUertidinle atl släUa upp. Denna förlust måste därför uppskattas efter en mera fribedömning än när skadan har medförl skadeföljder som är av klarl ekonomisknatur. Därvid lorde omständigheterna i det särskilda faUet knappast kunnautgöra tillräckligt underlag för en konsekveni och rättvis bedömning. Av dennaanledning har försäkringsbolagen i sin skaderegleringspraxis utbildat vissa itabeller samlade normalvärden för olika vanUgen förekommande skador. Enligt minmening bör sådana standardiserade normer kunna användas även i fortsättningensom en utgångspunkt för uppskattningen av skadeföljder av ideell natur. När detgäller framtida sådana skadeföljder synes, som jag förut har nämnt, demedicinska invaliditetsgraderna därvid kunna tillmätas betydelse. Vad jag nuhar sagt utesluler dock inte att avvikelser från resultatet enligt enschablonmässig bedömning bör kunna ske, om förhällandena i del enskilda falletpåkallar det. Som regel lorde sådana avvikelser dock mera sällan bli aktuellavid den utomrättsliga skaderegleringen. I dessa fall kan utredningennaturligtvis inte bli lika fuUständig som vid en domstolsprövning, och utrymmetför en differentiering och individuaUsering av ersättningarna blir därmed ocksåmindre. UnderremissbehandUngen har från något håll gjorts gällande alt ersättningsnivånenligl rådande praxis vid ideell skada är för låg. Med anledning härav vill jagtill en början framhålla alt ett överförande av de skadeföljder, som i detföregående har betecknats som allmänna olägenheter, från området förinvaliditetsersättning tUl ersättning för ideell skada givetvis kommer atlmedföra en förhöjning av ersättningsbeloppen för sådan skada. Denna höjningmedför dock inle en höjning av del loiala skadeständsbeloppel, efiersominvaliditetsersällningen ju reduceras i motsvarande mån. När det gäller fråganhuruvida ersättningsnivån vid ideell skada bör höjas ytterligare delar jaguppfattningen att det på denna punkt finns skäl alt ha en något generösareinställning gentemot den skadelidande än den som har kommil tillullryck i praxis. om ersättningsnivån kontinuerligt har anpassats lillpenningvärdets förändringar, synes motsvarande hänsyn inte ha tagits lUI denslandardök-ning och de ändrade levnadsomständigheter i övrigt som har skett ivärt land . I längden kan man emellertid knappast underlåta atlbeakta t. ex, etl sådant förhällande som all arbetstiden successivt harförkortats och alt fritiden därmed har fått en allt siörre betydelse för deflesta människor. En skada som nedsätter möjligheterna atl utnyttja fritidenpå etl meningsfullt sätt blir av denna anledning avsevärt mera kännbar änlidigare. Del är enligl min mening naturiigt atl della förhållande beaktas vidbestämmandet av skadestånd för ideell skada. Enligl gällande skadeständspraxis ersätts inkomstföriust iförfluten tid och ideell skada normalt med ett engångsbelopp. Även ersättningför framtida inkomstförlust besläms ibland som engångsbelopp. Framför allt skerdella när den medicinska invaliditelsgraden är låg och skadan inte alls ellerbara i ringa män kan antas påverka den skadelidandes ekonomiska situalion. Idessa fall kombineras ofta den ekonomiska och den ideella ersättningen i ettenda belopp. Vid högre grader av invaliditet fastställs ersättningen däremotregelmässigt i periodiskt förfallande belopp (livränta). Livränta förekommeräven vid lägre invaliditetsgrader, ibland 1. o. m. när skadan bara i myckelbegränsad omfattning har inverkat på den skadelidandes förvärvsförmåga.Kombinationer mellan livränta och engångsbelopp torde inte vara vanliga i vårtland. Däremoi kan det förekomma alt skadestånd, som från början har beslämtssom livränta, därefter helt eller delvis byts ut mol engångsbelopp. har engångsbelopp i vissa hänseendenstora fördelar framför ersättning i form av livränta. Kommittén förordar därföratt engångsbelopp skall komma lill siörre användning än som har skelt.Framför allt bör detta gälla i sådana fall när ingen eller endasi mindreekonomisk förlust har visat sig eller är alt vänta . I dessa fallbör skadeståndet fastställas som ersällning för ideell skada. Ocksä iallvarligare skadefall med ganska betydande ekonomisk förlust kan det enUgtkommittén i vissa fall vara rimligt alt ersättningen regleras med etlengångsbelopp eller en kombination av livränta och engångsbelopp. Även utbyteav fastställd livränta helt eller delvis bör kunna komma i fråga. Kommittén har dock inle funnit anledning atl föreslå någratvingande lagregler om valet av ersättningsform. bör detla valavgöras efter omständigheterna i varje särskilt fall. 1 den föreslagnalagtexten sägs därför endasi att skadestånd för invaliditet fastställs i formav livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämle etl engångsbelopp samtatl fastställd livränta kan, om skäl föreligger, hell eller delvis bytas ut motengångsbelopp. Kommittén framhåller alt man vid valet av ersättningsform iregel bör respektera den skadelidandes önskan alt få livränta, om skadeståndet är av någon väsenllig betydelseför hans försörjning. Så långt det är lämpligt och möjligl bör man äventillmötesgå hans önskan om engångsbelopp. Högre engångsbelopp än lio basbeloppenligl lagen (1962:381) om allmän försäkring bör dock i allmänhel inteförekomma. En särskild lagregel med detta innehåll föresläs därför. Kommitténs uppfattning att engångsbelopp bör användas isiörre utsträckning än vad som f. n. är fallel har i allmänhel godtagits vidremissbehandlingen. Några remissinstanser betonar dock att livränta bör vararegel, om skadeståndet har en inle oväsentlig betydelse för den skadelidandesförsörjning. Från vissa håll efterlyses lagregler som kan ge ledning i fråganom skadeståndet skall fastställas som livränta eller som engångsbelopp. Andraremissinslanser menar däremoi att man inte ens bör ha någon regel om allengångsbelopp i allmänhet ej bör överstiga en viss nivå. Enligt min mening är det förståeligt att livräntan somersättningsform har sladig förankring i vär rättspraxis. Det ligger nära tillhands alt skadestånd för sådan periodisk förlust som framlida inkomstförlustutgör besläms att ulgä i periodiskt förfallande belopp. Härigenom kan man uppnåen bättre anpassning lill denna förlust än om ersättningen har fastställts somengångsbelopp. En livränta innebär vidare en större garanti för denskadelidandes kontinuerliga försörjning än ett engångsbelopp och kan därförfrän dennes synpunkt ofta framstå som fördelaktigare. Om den skadevållandesaknar ansvarsförsäkring och därför mäste betala skadeståndet själv, lordeockså han mänga gånger föredra livränta som ersättningsform eftersom denmedför en mer överkomlig avbetalning av skadeståndet än etl engångsbelopp. Som kommittén anfört har emellertid engångsbelopp frånandra synpunkter än dem jag nu har berört åtskilliga fördelar framför livränta.För den skadelidande innebär ell engångsbelopp siörre frihet i valel mellanolika möjligheler att utforma sin framtid. Härigenom kan han öka sin egenförvärvsförmåga genom att investera beloppet på lämpligt sätt, t. ex. ikompletterande utbildning eller i en rörelse. Elt engångsbelopp kan vidare göradet möjligt för honom atl anpassa sin bostad efter de ändrade förutsättningarsom föreligger efter skadan eller att skaffa sig en annan lämpligare bostad.Genom etl engångsbelopp kan han också få medel till resor och annan behövligrekreation. Vidare kan både den skadelidande och den skadeslåndsskyldige ha eltintresse av all ersättningsfrågan av i ett enda sammanhang. Närskadeståndet skall betalas av den skadeståndsskyldige själv, har etlengångsbelopp den fördelen for den skadelidande alt han inte som vid livränta- blir beroende av den skadeståndsskyldiges framlida solvens ochbelalningsvil-lighet. Täcks skadeståndet å andra sidan av en ansvarsförsäkring,behöver den inte belastas med kostnaderna för den administration som följer medperiodiska utbetalningar . Slutlig ersättning i ett endasammanhang innebär ocksä atl man i stor utsträckning undviker de problem med s.k. ersällningsneuroser som kan förekomma i ell livräntesystem. systeminrymmer nämligen ofta en risk för atl den skadelidande mer eller mindre permanent fixeras vidersättningsfrågan. Med hänsyn lill de fördelar som engångsbelopp sålunda frånvissa synpunkler kan erbjuda framför livränta finns det enligt min mening godaskäl för kommitténs ståndpunkt atl engångsbelopp i fortsättningen bör kommatill ökad användning. Uppenbarligen bör man dock inte i en lag av dendispositiva karaktär som skadeståndslagen har föra in några bindande reglerbelräffande valel av ersättningsform vilka mäste följas oavsett vUkeninslällning parterna i etl skadeständsärende själva har till denna fråga. Omparterna inte kan komma överens, mäsle valel alltså träffas efter en avvägningmellan de skäl som den skadelidande åberopar lill stöd för sitt yrkande och deskäl som den skadeslåndsskyldige åberopar mol delta. Hur dennaintresseavvägning bör göras i det enskilda fallel låter sig knappast fånga in inågon allmän formel. Av vad jag förut har sagt framgår alt de mest skiftandeskäl kan komma alt åberopas i della sammanhang. Jag delar därför kommitténsuppfattning atl lagtexten i princip inle bör förses med några närmareanvisningar om när den ena eller den andra ersättningsformen bör väljas. 1stället bör föras in en allmänt hällen regel om att skadestånd fastställs iform av Uvränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte ett engångsbeloppsamt att fastsläUd livränta kan helt eller delvis bytas ut mol engångsbelopp. I elt hänseende finns del emellertid enUgl min meninganledning alt slälla upp en särskild beslämmelse om valel mellan livränta ochengångsbelopp. 1 de fall när skadeståndet fyller ell behov för denskadelidandes kontinuerliga försörjning lalar starka sociala hänsyn för attlivränta bör vara regel. Visserligen skulle mot en bestämmelse av deltainnehåll kunna invändas alt den inle fyller nägon egentlig funktion så längeparterna är överens om all skadeståndet i stället skall utgå som engångsbelopp.Det sker ju då inle någon prövning av del befogade i parternas inställning.Emellerlid kan det enligt min mening antas att förekomsten av en bestämmelsemed del angivna innehållet kommer alt påverka de parter som är inblandade i eltskadeständsärende. Sålunda torde den skadelidande med en sädan beslämmelse lättarefå gehör för en begäran om livränta. Vidare fär det förutsättas att denskadelidandes motpart, i varje fall om del är ell försäkringsbolag, inte utanvidare går med på den skadelidandes begäran om ett engångsbelopp i de fall sombeslämmelsen skulle syfta på. Jag förordar därför all man i lagen för in enbeslämmelse om att skadestånd, som är av väsentlig betydelse för denskadelidandes försörjning, skall ulgå som livränta om inte särskilda skäl lalarmot detta. I sådana situationer där den skadelidandes försörjningsbehovär mindre starkt framträdande synes valet mellan livränta och engångsbelopp istor utsträckning kunna göras beroende av den skadelidandes egen inslällningtill denna fråga. Endast när den skadesländsskyldiges skäl för en annan lösningväger avsevärt över de skäl som har åberopats av den skadelidande, bör dennesyrkande kunna frångås. Ju större belopp det är fråga om, desto större anledningkan det dock finnas att ta hänsyn till den skadeståndsskyldiges intresse av allinle behöva betala skadeståndet på en gång utan kunna erlägga det genom sådana avbetalningar somförutsätts i ett livräntesystem. Att med hänsyn härtill uppställa en särskildbestämmelse, molsvarande den som kommittén har föreslagit, om att engångsbeloppi regel inte bör överstiga en viss högsta nivä anser jag emellertid intepåkallat. F. ö. torde skadeståndet i de flesta fallen betalas ur enansvarsförsäkring. Dä finns inte skäl all motsätla sig den skadelidandesönskemål ens när det rör sig om förhållandevis höga engångsbelopp, om inleskadeståndet enligt vad sagts har väsenllig betydelse för denskadelidandes försörjning. När skadeståndet täcks av ansvarsförsäkring lordeockså den skadesländsskyldiges försäkringsbolag ha ett iniresse av atl skadeståndetutgår i form av ell engångsbelopp. Vad slutligen gäller skadestånd som inte kan sägas hanågon betydelse alls för den skadelidandes löpande försörjning, finns enligtmin mening starka skäl att ta hänsyn lill ell önskemål om alt skadeståndetskall utgå i form av ett engångsbelopp. I ett sådant fall föreligger i regelknappast något beaktansvärt intresse av att skadeståndet fastställs somlivränta, åtminstone inle när del rör sig om endasi mindre belopp. Framför alllgäller detta, om skadeståndet över huvud tagel inte har till uppgift ätt läckauppkommen eller framlida inkomstförlust. I enlighet med vad jag förut har sagtskall skadeståndet då fastställas som ersättning för ideell skada. Enliglgällande praxis är engångsbelopp den normala ersättningsformen vid sådan skada.Att området för ideell skada enligt mill förslag skall ulvidgas till attomfatla skadeföljder som i det föregående har betecknats som allmännaölägenheter utgör enligt min mening inte anledning atl ändra denna praxis. De synpunkler som enligt vad jag nu har sagt bör anläggaspå valet mellan livränta och engångsbelopp har lillämpning även pä sådana fallnär den skadelidande begär alt skadeståndet skall utgå i form av en kombinationmeUan dessa ersättningsformer eller atl en fastställd livränta skall helt ellerdelvis bytas ut mot etl engångsbelopp. Beträffande utbyte av trafiklivränta som har fastställtsav domstol gäller f.n. enligl 13 § lagen (1929:77) om trafikförsäkring å motorfordon,atl sådant utbyte fär ske endast om det föreligger synnerliga skäl ochförsäkringsinspektionen har gett sitt tillstånd. Enligt kommittén bör dennabeslämmelse upphävas. För min del anserjag emellertid att frågan inle börbehandlas i detla lagstiftningsärende utan att den får las upp i samband medbehandlingen av de förslag lill nya regler på trafikförsäk-ringsområdet som harlagts fram av trafikskadeutredningen. En omständighet som kan få betydelse vid valel mellanUvränla och engångsbelopp är vilken effekt den ena eller den andra lösningenkan fä frän skatlesynpunkl. Nuvarande skatteregler innebär all skadestånd iform av livränta i princip är skattepliktig inkomsi, medan engångsbelopp ärskauepliktigi om det avser utbytt, i sin helhet skaitepliktig livränta eller iandra fall utgör ersättning för förlorad inkomst av skattepliktig natur.Eftersom ell engångsbelopp las upp tUl beskattning på en gång medan en livräntabeskattas endast för de belopp som förfallit lill belalning under inkomståret,kan ersättning i form av engångsbelopp ofta te sig oförmånlig för den skadeUdande. Enligt kommitténsberäkningar skulle i vissa fall hälften eller däröver av elt störreengångsbelopp, avseende ekonomisk skada, gå åt tUl skatt medan skatten på ettmotsvarande livräntebelopp skulle bli betydligt lägre. På grund härav kan denskadelidande komma att begära en livränta även i situationer där han av andraskäl skulle ha föredragit att få ut skadeståndet i form av ett engångsbelopp. Enligt kommillén är del en given förutsättning för ökadanvändning av engångsbelopp, alt beskattningsfrågan får en rimlig lösning.Kommittén har inte framfört någol eget förslag till ändring i skallereglerna,efiersom delta inte har ingått i utredningsuppdraget. Som underlag för enfortsatt prövning av frågan har kommittén dock presenterat vissa tänkbaraändringar i skattereglerna som skulle göra skattefrågan mera neutral vid valetmellan de oUka ersättningsformerna. Frågan om beskattning av skadestånd i form avengångsbelopp har diskuterats utförligt vid remissbehandlingen. Flertaletremissinslanser inslämmer i kommitténs uppfattning att skattereglerna bör görasförmån-Ugare för den skadelidande när skadeståndet utgår som engångsbelopp. För egen del vill jag påpeka att frägan om beskattningenav engångsbelopp i de situationer som det här är frågan om f. n. övervägs avlivförsäkringsskattekommittén. Uppenbarligen bör resultatet av detlautredningsarbete avvaktas innan slutlig slällning tas lill denna fräga. Jagvill tillägga all livförsäkringsskattekommittén i meddelade tilläggsdirektivhar anmodats atl utreda frågan skyndsamt. 7.2.3 Omprövning av skadestånd En fråga som jag har berört i det föregående är i vad mänskadestånd för framtida inkomstförlust bör kunna omprövas, om de förhållandensom har legat tUl grund för skadeståndets bestämmande därefter ändras.