prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — Hovrätten förNedre delar utredningens uppfattning att preskriberat anspråk inte börfå göras gällande ens genom genkäromål eller yrkande om kvittning men anser attdetta bör ges klart uttryck i lagtexten. 1 denna paragrafföreskrivs att rätten att få ersättning av preskriberas efter tre årfrån det den skadeorsakande händelsen inträffade. Om talan rör anspråk på grundav att händelsen lett till den resandes död räknas treårstiden frän dödsfallet.Sådan talan preskriberas dock under alla förhållanden efler räknat fråndet den skadeorsakande händelsen inträffade. Bestämmelsen överensstämmer medutredningens förslag och har närmare motiverats i det föregående (avsnitt 7.6). Enligt konventionstexten skallpreskriptionstiden räknas efter olyckshändelsen resp. dödsfallet. Avförarbetena till konventionen framgår att härmed avses atl dagen förolyckshändelsen resp. dödsfallet inte skall inräknas i preskriptionstiden utanatt denna skall löpa från och med den därpå följande dagen. I enlighet medsvenskt lagspråk anges detta i paragrafen genom uttrycket "från"händelsen resp. dödsfallet. Vad utredningen har anfört angåendeavbrott av preskriptionstiden föranleder ingen erinran från min sida. Utredningen har genom att ange allrätten tUl ersättning är förlorad när talan inte har väckts inompreskriptionstiden velat markera att preskriberade anspråk inte heller fårgöras gällande genom genkäromål eller yrkande om kvittning. Vidremissbehandlingen har hovrätten för Nedre uttryckt önskemål om attdetta på ett klarare sätt kommer till uttryck i lagtexten. Jag har medanledning härav övervägt att införa efl nytt stycke motsvarande 41 § tredjestycket vägtransportlagen. Med tanke på att det torde vara ytterligt sällsyntatt har en fordran mot den resande och då en vanlig tolkning av denav utredningen på denna punkt föreslagna lagtexten ger samma resultat, anserjag emellertid att det saknas anledning att införa en sådan bestämmelse. 1 sak är jag ense med utredningen om att preskriptionsreglernabör vara 1975/76:7 87 tUlämpliga på varje anspråk mot den ansvariga Järnvägensom angår skada som omfattas av denna lag, oavsett om lagen eller andraskadeståndsrättsliga regler åberopas som grund för kravet. Enligt min meningföljer detta redan av 11 § som bl. a. föreskriver att lagens regler omförutsättningar för ansvarighet skall tillämpas även om anspråket görs gällandepå annan grund. En uttrycklig erinran härom även i denna paragraf anser Jagdärför inte behövlig. Denna fråga behandlas ytterligare i motiveringen fill 11§, tUl vilken jag hänvisar. Paragrafen ger regler om svenskdomsrätt och om laga domstol. Den motsvarar 10 § i utredningens förslag. 15 får talan, som grundas på konventionen, väckas endast i den stat pävars område den resande kom till skada, om inteannat bestämts genommellanstatlig överenskommelse eller i beslut om koncession. Såvitt utredningenkunnat finna gäller inte några sädana överenskommelser eller beslut förSveriges del. Svensk domstol skall således i princip inte anses behörig attpröva tvist, som omfattas av konventionen, i annat fall . då skadan inträffatpä svenskt territorium. Vissa modifikationer i denna regelföljer emellertid av bestämmelsen i konventionen art. 22 § 2 andra stycket.Enligt denna bestämmelse skall skada, som inträffat ombord på tågfäfla, ansesha inträffat i den stat vars flagga fäflan för. Svensk domstol skall på grundhärav anses behörig atl pröva tvist rörande skada, som inträffat ombord påsvensk tågfäfla, även om skadan inträffat utanför svenskt territorium. Harskada inträffat ombord på tågfärja, som för annan konventionsstafs flagg, skallå andra sidan svensk domstol anses, sakna behörighet att pröva tvist härom,även om skadan inträffat på svenskt territorium. Med stöd av tilläggskonventionenart. 22 § 3 kan anspråk på skadeersättning under vissa förhållanden görasgällande mot , fastän skadan inträffat under befordran med annattransportmedel än järnväg. Därvid skulle det undantagsvis kunna hända, att enresande tillfogas skada, medan han befinner sig utanför svenskt territorium.Utan hinder härav bör emellertid svensk domstol vara behörig att pröva tviströrande skadan, om befordringen med del andra transportmedlet utgjorde enersättning för en järnvägsbefordran som helt eller delvis skulle ha utförtsinom eller för en befordran ined svensk tågfäfla. 1 första stycket av förevarandeparagraf har utredningen angett de fall i vilka svensk domsrätt'enligl det nusagda bör föreligga. Som framgått av den förut lämnade redogörelsen är detendast vid ordinär Järnvägsbefordran som den omständigheten all skadaninträffat på svenskt territorium är helt och hållet avgörande för frågan omdomsrätt föreligger i . Utredningen har därför velat undvika att användabegreppet territorium och har i stället valt uttrycket "trafik på svenskbana" för att beteckna 1975/76:7 88 ordinär Järnvägsbefordran inom . På motsvarandesätt används för tågfärjefallen uttrycket "trafik med svensktågfärja". Som synes inrymmer detta uttryck inte någon geografiskbegränsning, men det anger molsättningsvis, atl svensk domsrätt inle kan föreliggai tvist om skada, som avses i tUläggskonventionen och som inträffat ombord påutländsk tågfärja, ens om skadan inträffat när fäflan låg i svensk hamn. Atlregeln om svensk domsrätt i tvist om skada i trafik på svensk bana eller medsvensk tågfärja skall kunna tUlämpas också när skadan uppkommit under befordransom utgör ersättning för sådan trafik bör anses framgå av formuleringen"inträffat i samband med" sådan trafik. För de fall, i vilka domsrättenligt första stycket föreligger i , föreslås i andra stycket regler ombehörig domstol. I detta avseende bör i första hand gälla samma regler som förtvistemål i allmänhet. Skadeståndstalan mot enskUt ellerkommunalt järnvägsförelag kan med stöd av RB 10 kap. 1 § tredjestycket föras vid domstolen i den ort, där förelagets styrelse har sitt säte.Riktas anspråk mol kan talan enligt RB 10 kap. 2 § under allaomständigheter väckas vid . Talan mot ett järnvägsföretagom ersättning för skada kan vidare enligt RB 10 kap. 8 § väckas vid domstolen iden ort, där den skadegörande handlingen företogs eller där skadan uppkom. Utredningen föreslär att behörighetatl handlägga talan om skadestånd enligl denna lag dessutom skall tillkommadomstolen i avreseorlen och domstolen i bestämmelseorten. När talan mot utländsk Järnvägenligt konventionen får föras endast i , kan den skadelidandesmöjligheter att välja forum i vissa fall bli tämligen begränsade. 1 regel kandock talan väckas vid domstol, som avses i RB 10 kap. 8 §, även om talan riktasmot utländsk . Sådan talan torde också kunna väckas vid domstol, somavses i RB 10 kap. 4 §. Har skada lill föfld av Järnvägsdriften inträffat ombordpå svensk tågfärja på tågfärjelinje, som trafikeras gemensamt av SJ ochutländsk järnväg, torde enligt tilläggskonventionen art. 2 § 6 och art. 14ansvarigheten efter den skadelidandes val kunna göras gällande antingen mot SJeller mot den utländska . Talan mot den utländska fåremellertid enligt art. 15 jämförd med art. 22 § 2 andra stycket föras endast iSverige. 1 sådant fall skulle det kunna visa sig omöjligt att finna en behörigdomstol med hjälp av de tidigare angivna forumreglerna. Motsvarande torde gällanär skadan inträffat under befordran, som utförts som ersättning för entillfälligt avbruten Järnvägsbefordran ombord på tågfärja. Utredningenföreslår därför att i denna paragraf också tas upp en kompletterande forumregelav innehåll, att talan rörande skada, som inträffat i samband med trafik medsvensk tågfäfla, får väckas vid domstolen i ort på tågfäflelinjen. Som anförts i special motiveringentUl 2 § får ett genomförande av den reglering som föreslås i förevarandeparagraf också tUl resultat alt den resande varken genom prorogationsavtaleller genom skiljeavtal i förväg 1975/76:7 89 kan frånhändas rätten att väcka talan vid domstol som ärbehörig enligt paragrafens bestämmelser. advokatsamfundfinner jurisdiktionsregeln föredömligt enkel men framhåller att problem syneskunna uppkomma vid tågfärjetrafik om vederbörande rederi exempelvis på grund avtonnagebrist befraktar fartyg av främmande nationalitet. För att undvika förden resande obilliga konsekvenser föreslår samfundet att den svenska lagen fördessa fall subsidiärt till flaggan skall föreskriva det kontraheran-derederiels hemort som anknytningsfaktor. TiUäggskonventionenhar som huvudregel att talan grundad på konventionen endast får väckas vidbehörig domstol i den stat pä vars territorium olyckshändelsen har inträffat.Från denna regel finns i art. 22 § 2 ett undantag som både inskränker ochutvidgar rätten att väcka talan i ett visst land. Vid skada som faller underkonventionen och som har inträffat vid tågfärjetrafik skall nämligenflaggstaten anses vara den stal på vars territorium olyckshändelsen inträffat. Utredningen har i sitt lagförslagformulerat motsvarande regel så att den ger möjlighet att väcka talan i Sverigeom skadan inträffat i samband med trafik på svensk bana eller med svensktågfäfla. Härigenom har laglekniskl sett en smidigare lösning uppnåtts.Uttrycket "svensk bana" är dock enligt min mening inte helt entydigtmed tanke på att vissa sträckor såväl inom som utom drivs gemensamt avsvensk och utländsk . Formuleringen "trafik på bana inomSverige" finner jag bättre ägnad att utesluta missförstånd. har pekat på deölägenheter som kan uppstå när främmande tonnage används i tågfäfletrafik.Dessa olägenheter följer direkt av konventionens bestämmelser. Den av samfundetföreslagna subsidiära anknytningen skulle därför vara konventionsstridig ochkan av denna anledning inte godtas. Enligt vad Jag har inhämtat är dock dettaetl övervägande teoretiskt problem. Tågfärjetrafiken tUl och från Sverigebedrivs undantagslöst ombord på fartyg hemmahörande i de båda länder mellanvilka färjelinjen upprättats. 1 enlighet med vad jag nu haranfört föreskrivs i första stycket att talan mot järnväg om ersättning förskada som avses i lagen får väckas i endast om skadan har inträffat isamband med trafik på bana inom eller trafik med svensk tågfärja. Jag delar utredningens uppfattningangående svensk domstols behörighet vid ersättningsbefordran med annattransportmedel. 1 den mån järnvägsbefordran endast delvis skolat ske inomSverige blir dock svensk domstol behörig endast beträffande skada vid den delav ersättningsbefordran som kan anses motsvara Järnvägsbefordran inom . 1 enlighet med de överväganden somredovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 7.6) föreskrivs i andra stycketalt talan fär väckas, förutom vid domstol som är behörig enligträttegångsbalken, vid domstolen i avreseorten eller bestämmelseorten. Om skadanhar inträffat i samband med trafik med svensk tågfärja får talan vidare enligtparagrafen föras i ort på tågfärjelinjen. 1975/76:7 90 Paragrafen gör lagens bestämmelserom omfattningen av ansvarighet tillämpliga även på anspråk som -ehuru de kunnat grundas på denna lags bestämmelser -- görs gällande motJärnvägen på annan grund. Motsvarande gäller anspråk som riktas mot sådanmedhjälpare som avses i 6 §, Paragrafen motsvarar 11 § i utredningens förslag. Om en resandetillfogats skada, som omfattas av den föreslagna lagen, torde det regelmässigtvara mest förmånligt för honom att som grund för sina ersättningsanspråkåberopa den särskilda ansvarighet som lagförslaget lägger på järnvägen.Undantagsvis skulle det emellertid kunna länkas vara fördelaktigare för denskadelidande att i stället stödja sig på andra skadeståndsrättsliga regler. Såskulle uppenbarligen kunna bli fallet om ersättningen för en sakskada skulleberäknas efter skadeståndslagens regler, eftersom någon summamässig begränsningav ersättningens storiek då inte skulle komma i fräga. Konventionen reser i och för siginte några hinder mot att den skadelidande använder andra ansvarighetsregler änkonventionens för att motivera sina anspråk mot järnvägen. Emellertid innebärbestämmelserna i konventionen art., 12, att omfattningen av järnvägensansvarigliet skall avgöras enligt konventionens regler, oavsett vilkenskadeståndsrättslig grund som åberopas för anspråket. Samma lösning som konventionensålunda ger vad beträffar frågan om konkurrens mellan konventionen och annanskadeståndsrättslig reglering bör enligt ultedningens mening användas, när delgäller konkurrens mellan Järnvägsansvarighet vid inrikes befordran och annanskadeståndsrätt. Utredningen föreslår därför i denna paragraf en förinternationell befordran och inrikes befordran gemensam reglering av ämnet,vilken reglering ansluter till bestämmelserna i konventionen art. 12. I huvudsaklig överensstämmelse med konventionensuttryckssätt föreskrivs i paragrafens första stycke, att lagförslagetsbestämmelser om förutsättningar för eller begränsning av järnvägens ansvarighetskall tillämpas även om anspråk, som kunnat grundas på lagförslagefs 3 eller 4§, görs gällande mot järnvägen på annan grund. Att lagförslagets bestämmelserom förutsättningarna för an.svarighet på defta sätt görstillämpliga, oavsett vilken grund som åberopas för anspråket, innebär attJärnvägen inte på någon skadeståndsrättslig grund kan göras ansvarig för skada,som omfattas av den föreslagna lagen, om tillämpningen av denna skulle hamedfört ansvarsfrihet. Någon egentlig praktisk betydelse synes denna regleringför närvarande inte ha, eftersom del sällan inträffar skador vid vilka man mednu gällande skadeståndsregler skulle kunna ålägga järnvägen en strängareansvarighet än lagförslaget föreskriver. Den enda typ av skada vid vilken delkan ligga nära till hands aft som grund för skadeståndsanspråk åberopa annanlagstiftning än den nu föreslagna synes vara personskada genoni inverkan avelektrisk ström. Den ansvarighet som enligt lag har försådan skada 1975/76:7 91 kan emellertid i praktiken knappast anses strängare än denansvarighet som följer av den föreslagna lagen. Skulle detta i något fall ändåvara förhållandet, bör bestämmelserna i denna lag tUlämpas. Med hänsyn härlUloch flll möjligheten av en konflikt mellan konventionens ansvarig-helsregleroch framtida skadeståndslagsliftning har förutsättningarna för järnvägensansvarighet uttryckligen nämnts i denna paragraf. När det däremot gäller lagförslagels bestämmelser ombegränsning av järnvägens ansvarighet, blir föreskrifterna i denna paragraf avpraktisk betydelse genom att järnvägen kan åberopa den i 8 § andra stycketresp. 13 § angivna begränsningen av ersättningens storlek, även om denskadelidande som grund för sitt anspråk åberopar allmänna skadeståndsregler. Frågan om konkurrens mellanjärnvägsrättslig speciallagstiftning och allmänna skadeståndsregler synes isvensk rättspraxis ha aktualiserats huvudsakligen vad beträffar preskription.Det har därvid gällt att avgöra huruvida preskription inträtt enligt regeln omtvåårig preskriptionstid i 10 § lag eller om preskriptionstiden, såsomvanligen är fallet när anspråk grundas på aUmänna skadeståndsregler, skallbestämmas i enlighet med de allmänna reglerna om tioårig preskription. Irättsfallet NJA 1972 s. 296 fördes skadeståndstalan mot järnväg under anförandeatt skadan vållats av ett underordnat organ hos järnvägen. På skada, somuppkommit på detta sätt, är lag tillämplig, men käranden åberopade somgrund för sin talan allmänna regler om arbetsgivarens ansvarighet förunderordnades vållande. Trots detta ansågs emellertid talan preskriberad enligtbestämmelserna i 10 § lag. Enligt detta rättsfall bör säledes 1886 årslag anses exklusivt reglera åtminstone preskriptionsfrågan när det gäller talanom ersättning för skada, på vilken lagen i och for sig är tillämplig. En annan uppfattning hadeemellertid redovisats av departementschefen i propositionen tillskadeståndslagen (1972:5 s. 486 f). Enligt departementschefen borde preskriptionsbestämmclsernai lag inte kunna åberopas, när den skadelidande grundar sitt anspråkpå skadeståndslagens bestämmelser om principalansvar. Som skäl härför angavsbl. a. att det inte synes finnas anledning att i preskriptionshänseende sättajärnvägsdrift i någon särställning i förhållande flll industriell verksamhet. Skada som anges i lagförslagets 3 §första stycket eller 4 § första stycket kan omfattas av den föreslagnaansvarighetsregleringen oavsett om skadeorsaken är Järnvägsinnehavarens egetvållande, hans medhjälpares vållande eller en casuell händelse. Enligl detbetraktelsesätt som kommit till uttryck i rättsfallet NJA 1972 s. 296 skullelagförslagets preskriptionsbestämmelser bli tillämpliga på varje talan, som ioch för sig kunnat grundas på den föreslagna lagen. Skulle däremot den avdepartementschefen hävdade uppfattningen vara vägledande, skulle talan, somgrundas på reglerna i skadeståndslagen 2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 §, kunnaprövas utan hänsyn till bestämmelser om specialpreskription. 1975/76:7 92 Enligt utredningens mening talarpraktiska skäl för att längden av preskriptionsfristerna för talan mol denansvariga om ersättning för skada som avses i lagförslaget skallvara oberoende av vilken grund som åberopas för talan. Utredningen vill därförför sin del biträda den ståndpunkt som uttryckts i rättsfallet. Dettaöverensstämmer också med den reglering som sedermera har införts beträffandegods- och passagerarbefordran till sjöss (jfr 122 § första stycket och 195 §sjölagen samt prop. 1973:137 s, 121) och inrikes vägtransporter (Jfr 37 §vägtransportlagen och departementschefens uttalande i prop. 1974:33 s. 194). Tilläggskonventionen reglerar,naturiigt nog, inte hur talan skall föras, när denna infe grundas påkonventionen. Denna kan således inte innebära något hinder för nationelllagsflftning om preskription av sådan talan. Vid utformningen av de nationellareglerna i ämnet .synes det emellertid vara av vikt att fasthålla, attuttrycket "les conditions et limites" varken i , ellertilläggskonventionen är avsett att inbegripa preskriptionsreglerna. Dettaförhållande återspeglas, såvitt angår befordran av resgods och gods, i 78 §Järnvägstraflkstadgan, vilket lagrum är avsett atl efter förebild av ochCIV ge och dess medhjälpare möjlighet att gentemot ettextrakontraktuellt anspråk göra samma materiella invändningar som varitmöjliga, om anspråket grundats på avtal, men som däremot inte är avsett alf iövrigt ge regler för extrakontraktuell talan. Den sakliga överensstämmelse somsålunda föreligger mellan 78 § järnvägstraflkstadgan och motsvarandefördragsbestämmefser bör också efiersfrävas näi' det gäller förhällandet mellanförevarande paragraf och dess förebild i tilläggskonventionen. Det i paragrafen använda uttrycket"förutsättningar för eller begränsning av järnvägens ansvarighet"bör därför inte anses ha vidsträcktare betydelse än tilläggskonventionensmotsvarande uttryck. I praktiken bör det således endast betyda, att densummamässiga begränsningen av crsältningsskyldiglieten för sakskada skall gällaäven när ersättnings-anspräkcl grundas på andra skadeståndsregler än denföreslagna lagen. Den av utredningen förordade utvidgningen av tillämpningsomrädelför de frän tilläggskonventionen hämtade preskriptionsreglerna bör därförgenomföras genom all själva preskriptionsbestämmelserna formuleras så, att detklart framgår alt de är tillämpliga på varje mot den ansvariga riktatanspråk på ersättning för skada som omfattas av den föreslagna lagen, oavsettvilken grund som åberopas för anspråket. I enlighet härmed har utredningen, somredan framgått, utformat bestämmelserna i 9 § så, atl de täcker alla fall avtalan mot järnvägen om ersäUning för skada som avses i 3 eller 4 §. Konvenlionen berör i princip interättsförhållandet mellan den resande och järnvägens medhjälpare. I den mån denskadelidande har en rättslig grund för ersättningsanspråk gentemotmedhjälparen, kan han utan hiniler av konvenlionen göra anspråket gällande.Emellertid har del ansetts all skadeslåndsskyldighet, som åläggs järnvägensmedhjälpare, i realiteten 1975/76:7 93 ofla kunde komma att övervältras på järnvägen. Man hardärför i tilläggskonventionen, liksom i och , uppställt regeln attmedhjälparens ansvarighet inte får bedömas efter strängare regler än som gällerför egen ansvarighet. Inte heller får medhjälparensersättningsskyldighet bestämmas till högre belopp än vad järnvägen själv kunnatförpliktas att betala. Denna ordning föreslås genombestämmelsen i andra stycket av förevarande paragraf bli gällande såväl vidinternationell som vid inrikes befordran. Vad beträffar medhjälpare som harställning av arbetstagare hos järnvägen synes den föreslagna regleringen haliten betydelse. Personlig ansvarighet för arbetslagaren kan komma i frågaendast om vållande visas ligga honom till last och del föreligger sådana"synnerliga skäl" för ansvarighet som anges i skadeståndslagen 4 kap.1 §, Möjliglieterna att kräva ersättningav andra medhjälpare är teoretiskt sett större. Eftersom det för närvarandeinte torde kunna åberopas någon grund som skulle medföra strängare ansvarighetän lagförslagels, torde emellertid bestämmelsens praktiska betydelse inskränkasig flll att medhjälparens ersättningsskyldighet för sakskada begränsas tillvisst belopp pä samma sätt som den ansvariga järnvägens. Som nämnts reglerar konvenfionen inte frågan om denskadelidandes rätt till ersättning av järnvägens medhjälpare i annan mån än atfdet slås fast, dels att medhjälparen inte skall svara för skada till följd avåtgärd eller underlåtenhet i samband med sin medverkan till befordringen, ominte skadan omfattas av Järnvägsansvarigliefen, dels atf medhjälparen infeskall vara skyldig att ersätta sakskada till högre belopp än järnvägen skulleha varit skyldig att göra. Det kan emellertid ifrågasättas om inteJärnvägsmedhjälparnas skydd mot skadeståndskrav borde överenssfämina med denansvariga järnvägens också när def gäller preskripflon. Detta spörsmål får antas ha mycketliten praktisk betydelse, såvitt angår skador som omfattas av den föreslagnalagen. Däremot kan det tänkas ha större betydelse, när del gäller skada belräfflmdegods och inskrivet resgods. Såvitt angår sådana skador har man vid utarbetandetav järnvägstrafikstadgan valt aft inte ge de järnvägsrättsliga preskriptionsreglernatillämpning på anspråk mot rättssubjekt, som inte bär järnväg.s-ansvar. För denståndpunkt som järnvägstrafikstadgan härvidlag intar talar flera skäl. Deltautesluter .självfallet inte alt den motsatta ståndpunkten kan visa sig vara atfföredra. Eftersom frågan huvudsakligen har betydelse när det gäller skada vidbefordran av gods och inskrivet resgods, bör den emellerfid avgöras i sambandmed den kommande lagregleringen av sådan befordran. Utredningen föreslår därförför närvarande inte några bestämmelser om tillämpning av specialpreskriptionvid talan mot annat räflssubjekt än den ansvariga . Anspråk påersättning för skada som omfattas av denna lag kommer självfallet attregelmässigt grundas på bestämmelserna 1975/76:7 94 i densamma även om skadeståndsansvaret emellanåt kunnatgrundas på andra skadeståndsregler. Något hinder mot att åberopa dessa andraskadeståndsregler föreligger inte. De överväganden som ligger tUl grund fördenna lags bestämmelser om skadeståndsansvar gör sig emellertidgällande även när talan grundas på exempelvis allmänna skadeståndsregler. 1 enlighet med konventionenföreskrivs därför i första stycket att lagens bestämmelser om förutsättningarför eller begränsning av ansvarighet för skada tUl följd avJärnvägsbefordran skall flllämpas även om anspråk, som kunnat grundas på 3eller 4 §, görs gällande mot på annan grund. Enligt andra stycketgäller motsvarande om anspråket riktas mot någon för vilken järnvägen svararenligt 6 §. Såsom utredningen anfört torde bestämmelsen ha praktisk betydelsefrämst i de fall, då fråga är om skada på handresgods vUken överstiger lagensbegränsningsbelopp. Utredningen har som sin meninguttalat att konventionens uttryck "förutsättningar för och begränsningav" inte innefattar de i konventionen meddeladepreskriptionsbeslämmelserna. En konsekvens av denna tolkning blir att depersoner som järnvägen ansvarar för inte kan åberopa preskriptionsreglerna omtalan förs mot någon av dem.