prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — Den balans mellan de bådatrafikmedlens ansvar som förefaller rimlig bör kunna åstadkommas genom enöversyn av Järnvägsansvaret enligt lagstiftning. Föreningen villunderstryka betydelsen av att en sådan översyn kommer lill stånd. Utredningenföreslår att den som uppsåtligen brukar fordon utan lov inte skall ha rätt tillersättning för sakskada i följd av trafik med fordonet (11 §). Det bör påpekasatt den bilist som råkar kollidera med den olovlige brukaren och därvid skadardennes egendom, t. ex. tillhörigheter som han för med sig i bUen, kan komma atlutsättas för skadeståndsanspråk som inte läcks av försäkring. Denna konsekvensav undantagsregeln finner föreningen vara stötande. Det kan i själva verketifrågasättas om inte mera besvärande konsekvenser kan uppkomma med regeln änutan den. Föreningenär positiv till förslaget att försäkringsbolagen skaU förbinda sig att intepåkalla Jämkning av ersäUning för sakskada på grund av "enkelt" medvållandepå den skadeUdandes sida. Regeln bör endast gäUa annan sakskada än sådan somavses i 10 § i lagförslaget och lämpligen utformas efter "sJälvrisk"-modell,dvs. Jämkning skall inle ske för den del av skadan som ligger inombeloppsramen. En lämplig sådan ram synes vara 1/4 basbelopp enligt lagen omallmän försäkring, dvs. 1975/76:15 195 4.14 : I fråga omsakskadorna förefaller det klart motiverat att ge ersättning på objektiv grund till utomstående, som lidit skada, men att i varje fall undantaga vagnskadorna från det obligatoriska skyddet. Med föreningens utgångspunkter finns det heller inte anledning att i fråga om vagnskador i kollisionsfall bibehålla det nuvarande presumtionsansvaret enligt bUansvarighetslagen. Däremot kan det vara tveksamt hur man skall reglera skador på befordrad egendom, vilka kan uppfattas som följder av biltrafikens särskilda risker. Förening en anser emellertid här att utredningen funnit en lämplig avvägning genom förslaget att skador på passagerares kläder och andra tUlhörigheter för personligt bruk skall omfattas av samma rätt till ersättning på objektiv grund som personskadorna, som skador på befordrad egendom i övrigt undantages från ersättningssystemet på objektiv grund.----- 1 avd 7.3.4.8 har utredningen diskuterat verkan av denskadelidandes medvållande vid sakskada. Utredningen räknar med atttrafikförsäkringsanstalterna skall komma att frivilligt avstå från Jämkning pågrund av medvållande, som inte är grovt, vid sakskador av mindre omfattning ochej överstigande ett halvt basbelopp, samt att staten genom beslut av riksdagenskall frivilligt förbinda sig att tillämpa samma principer i sinskadereglering. Skälet till förslaget är att det är önskvärt med enhetliga medvållandereglerdå personskador och mindre sakskador sammanfaller. Enligt utredningens meninglåter sig resultat dock svårligen åstadkommas genom en lagreglering. Föreningen kan instämma i synpunkten att en enhetlig medvållanderegelär önskvärd i de åsyftade fallen. Enligt föreningens mening bör dock enlagregel i frågan eftersträvas, eftersom det föreslagna förfarandet med bl. a.särskilt riksdagsbeslut synes än krångligare. 4.15 : Förbundet har inga erinringar mot utredningens förslag attborttaga presumtionsansvaret vid sakskador. torde det dock vararealistiskt att räkna med en anpassning av reglerna för sakskador flll detsystem som föreslås för personskadeersättning, dvs. att skada ersätts frånfordonets egen trafikförsäkring. 4.16 KAK: Trots atlutredningen upprepade gånger framhåller att man inte på någon punkt villförsämra en skadelidandes ställning innebär förslaget en försämring för vissaskadelidande. Detta gäller t. ex. sakskador såsom skada på bil, eftersom denomkastade bevisbördan tages bort. Vidare innebär förslaget en försämring av detnuvarande passagerar-skyddet som fungerat tillfredsställande, eftersompassageraren enligt förslaget endast kan få ut ersättning ur den egna bilensförsäkring. Vid nuvarande lagstiftning kan han även vända sig till detförsäkringsbolag som representerar annan av de vid trafikolyckan inblandadebilarna. 4.17 Sverigesmotorcyklisters centralorganisation och Aktionsgruppen mot MC-olyckor:Organisationerna anser att den av utredningen föreslagna ändringen av bevisbördanvid sakskador inte kan anses som socialt berättigad. Den skulle innebära , för att få ut ersättning för sakskada, skulle vara tvungen att bevisamotpartens vållande. Detta skulle drabba dem som blir aUvarligast skadade genomolyckan och således är i störst behov av ersättning, särskilt hårt då dessaofta p. g. a. sina skador har mycket svårt att driva en sådan process, medandäremot de som skadas mindre allvarligt eller inte alls har mycket bätlreförutsättningar alt, om så verkligen är fallet, bevisa motpartens vållande. 1975/76:15 196 ett sådant system skulle, som utredningen själv påpekar,minska de sammanlagda ersättningsutbetalningarna. Detta anses, också enligtutredningen, stimulera till ett ökat tecknande av vagnskadeförsäkring, vilketi sin lur skulle förenkla en framtida övergång tUl no-fault-system även vadgäller sakskador. Den motiveringen kan inte kompensera det förhållande attinnan elt sådant system eventuellt införs, av alla dem som saknar vagnskadeförsäkring,det skulle vara de mest behövande som drabbas hårdast. 5 Skadestånd för trafikskada och äterkravsrätt mottrafikförsäkring 5.1 JK: Tidigarehar Jag något berört det enligt min mening otillfredsställande förhåUandet attperson som av preventiva hänsyn är undantagen från rätten till ersättningenligt den föreslagna lagen har möjlighet att kräva skadestånd enligt allmännaskadeståndsregler. En inskränkning i denna rätt bör övervägas. 5.2 hovrätt:Hovrätten vUl peka på en icke önskvärd konsekvens av här föreslagna regler.Jämlikt 17 § första stycket i den föreslagna trafikskadelagen utgör lagensbestämmelser ej hinder mot att anspråk på skadestånd görs gällande medanledning av skada i följd av trafik med motordrivet fordon. Antag att en bUförare,tillika bilägare, (i fortsättningen kallad bilisten) riktar skadeståndsanspråkmot en cyklist och yrkar ersättning för skador på sådan personlig egendom somavses i 8 § andra punkten. Bilisten påstår att cyklisten varit vållande enligtallmänna skadeståndsrättsliga regler. Cyklisten befinnes ensam vållande och för-pUktasdärför utge ojämkat skadestånd till bilisten. Om bilisten uppfyllt sintrafikförsäkringsplikt är han emellertid berättigad att utfå ersättning för nunämnda skador ur det egna fordonets trafikförsäkring och detta oberoende avcyklistens vållande. Den icke försäkringsförsumlige bilislen torde väl därför iett fall som det förevarande ej komma att rikta skadeståndsanspråk motcyklisten. Skulle han ändå ha gjort detta får cyklisten jämlikt 18 § förstastycket inträda intill det utgivna beloppet i bilislens rätt tilltrafikskadeersättning (såvida cyklisten ej vallat skadan uppsåtligen ellergenom grov vårdslöshet - ett ganska teoretiskt fall). Den försäkringsförsumligebilisten som vill ha skadan ersatt har inget annat val än att kräva cyklisten.Och det belopp som cyklisten har utgett till den försumlige bilisten kancyklisten inte få flllbaka från bilistens trafikförsäkring, eftersom bUisten pågrund av sin försummelse inte har någon rätt till trafikskadeersättning. Detblir alltså cyklisten som drabbas av konsekvenserna av bilistens försumlighet.Visserligen förutsattes i exemplet alt cyklisten var ensam vållande tillskadorna. Cyklisten har dock genom en annan persons försummelse, för vilken hanej kan klandras, kommit i ell mycket sämre läge än skadeståndsskyldiga iallmänhet kommer att befinna sig i enligt förslaget. anförda exempel kanändras på det sättet att bUisten är en olovlig brukare. Även i det fallet blirdet den skadeståndsskyldige cyklisten som slutligt får bära ersättningen utanmöjlighet all rikta återkrav mot trafikförsäkringen. Enligt hovrättens mening bör hithörande frågor bli föremålför ytterligare överväganden under lagstiftningsärendets fortsalta handläggning.Målsättningen bör därvid vara att lika skadeståndsskyldiga behandlas lika. 5.3 : Den föreslagna regeln i 9 § trafikskadelagenbidrar till att förenkla och påskynda skaderegleringen. När det gäller det 1975/76:15 197 solidariska ansvaret mellan ansvarssubjekt ochtrafikförsäkringsgivaren har utredningen nöjt sig med att föreslå kanaliseringgenom subrogation, synbarligen av del skälet att vissa problem eljest skulleuppstå på sakskadeområdet. Enligt mening kan dock ifrågasättas ominte en tvingande kanalisering bör införas för personskadornas del. Frågan kanvisserligen synas överflödig mot bakgrund av att de flesta skadelidande vändersig direkt till traflkförsäkringsgivaren, men det finns och kommer att finnaspersoner som kanske - utan sakskäl - vill rikta sina krav direkt motansvarssubjektet. 1 sistnämnda fall måste ju ansvarsfrågan lösas och denskadade kan mötas av invändning om medvållande på grund av "synnerligaskäl" och måhända kan också den allmänna jämkningsregeln åberopas, därest skadeståndskommitténsförslag genomföres. Den mest påtagliga olägenheten torde dock vara den tidsuldräkt,som kan bli följden av att många frågor kanske mäste lösas processvägen och ansvarssubjektetdessutom saknar tillgång lill det utmärkta och snabbt verkande "förlikningsorgan"som trafikförsäkringsanstallernas nämnd utgör. 5.4 : Fördelningen av ersätlningsansvaretbestäms enligt förslaget av dels speciella regler om skadelidandes medverkanför några typer av skador (12 § 2 st. beträffande personskador, 10 § 2 p. och17 § 2 st. beträffande vissa sakskador), dels allmänna regler om skadelidandesmedverkan för övriga skador (hänvisning i 12 § 1 st.), dels regler om fördelningav ansvaret mellan olika trafikförsäkringar (9 §, 10 § 1 p. och 21 §), dels enregel om rält för den som lidit skada i följd av trafik meti motordrivet fordonatt göra gällande skadeståndsanspråk (17 § 1 st.), dels en regel om rätt förden som utgivit skadestånd med anledning av skada i följd av trafik medmotordrivet fordon att inträda i den skadelidandes rätt tilltrafikskadeersättning (18 § 1 st.), dels en regel om regressrätt frånskadeförsäkring mot trafikförsäkring (1 8 § 2 st.), och dels slutligen reglerom regressrätt från trafikförsäkring mot den som vållat skadan (19 §). Komplikationen i dessa regler beror till stor del på ett rättsteknisktskäl, nämligen att utredningen inte konstruerat rätten till trafikskadeer-sättningsom en rätt till skadestånd men likväl menar att i väsentliga avseenden skadeslåndsrättsligaprinciper skall tillämpas. Själva utgångspunkten är såtillvida tvivelaktig somlagstiftningen skall tillämpas även pä staten som bilägare när denna intetecknat försäkring (29 §), något som bestyrker att särdragen i det föreslagnasystemet mindre beror av att detta administreras genom försäkring än av atlskadorna härrör från biltrafik och därför anses böra ersättas enligt särskildaprinciper. 1 flera avseenden visar sig också att anknytningen tillskadeståndsreglerna är starkare än som framgår direkt av lagtexten. Enligt 19§ 1 st. äger försäkringsanstalt som utgett trafikskadeersätlning krävaersättningen åter av den som vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet.Regeln innehåller ingen hänvisning flll skadeståndsreglerna, och det äromöjligt att ur lagtexten utläsa att dessa skall beaktas vid sidan av vad texteninnehåller. Enligt motiven skall likväl så ske. Den föreslagna redigeringensynes missvisande. Vid sidan av 19 § 1 st. finns i 19 § 2 st. en specialregelom regress mot järnväg. 1 realiteten innebär detta att beträffandetrafikförsäkring 25 § FAL ersätts av en huvudregel och en undantagsregel (bådai 19 §), såsom det förefaller huvudsakligen av pragmatiska skäl. Något vägandeskäl varför här skulle gälla annan regel än exempelvis vid vagnskadeförsäkring- som är och i fortsättningen skall vara underkastad 25 § FAL synes intefinnas. 18 § 2 st. innehåller en 1975/76:15 198 specialregel om regress mot trafikförsäkring frånskadeförsäkring. Det torde inte vara helt lätt att med hjälp av lagtextengenomskåda att meningen här är att överföra den nu enligt 25 § FAL gällanderegressregeln i vad den avser krav mot bilister med oförändrat sakligt innehållmen med en redaktion som är betingad av att den nya Irafikskadeersättningenformellt inte anses utgöra skadestånd. 1 andra fall har emellertid motviljan mot att direktanknyta till skadeståndsreglerna lett till sakligt tvivelaktiga resultat. Inskränkningari skadelidandes rätt till ersättning för sakskada som beror av honom, t. ex.när han brukar bil olovligen (11 §), går ut också över annan skadeståndsskyldigom den skadelidande då kräver skadestånd av den senare, eftersom han då intekan utöva regress mot trafikförsäkringen enligt 18 § 1 st. Engångsbelopp somutgår ur exempelvis olycksfallsförsäkring skall enligt föreslagnaskadeståndsrättsliga principer avräknas om försäkringsgivaren förbehållit sigregressrätt, men sådant belopp skall likväl enligt utredningens mening intekunna avräknas från trafikskadeersättning, därför att sådan inte utgörskadestånd. Saken torde visserligen ha ringa praktisk betydelse men olikhetenframstår som onödig och strider framför allt mot önskemålet att lika fall skallbehandlas lika. Enligt kommitténs mening skulle det vara önskvärt att meragenerellt hänvisa tUl skadeståndsreglerna och därigenom på en gång uppnå en rättsteknisk förenkling och undvika att det på enskilda punkter uppstår olikheter mellan tUlämpning av skadeståndsrättsliga principer och de regler som skall gälla vid trafikskadeersättning. En sådan ändring skulle också onödiggöra att vid framtida reformer av skadeståndsrätten över- prövning och eventuella följdändringar av elt antal regler i lagstiftningen om trafikskadeersättning blir nödvändiga. Det är också möjligt att en justering av regler om skadelidandes medverkan och om flera skadevållare i skadeståndslagen skulle onödiggöra några av de specialregler som utredningen tar upp i sitt förslag. Kommittén vill sålunda nämna möjligheten att bristfällighet på transportmedel generellt jämställs med vällande (resp. medvållande) till skada, varigenom den allmänna medver kansregeln i skadeståndslagen skulle kunna tillämpas även på skador i följd av trafik med motordrivet fordon.- En detaljfråga är följande. Enligt motiven utgårutredningen från att svenskt försäkringsbolag inle meddelar försäkring somtäcker regressansvaret vid uppsåtligt och grovt vårdslöst handlande. Härtillkan erinras om att ansvarsförsäkringar i allmänhet täcker även skadeslåndsskyldighetför grov vårdslöshet. Vad som förutsätts av utredningen innebär sålunda en formav begränsning av avtalsfriheten på detta område, låt vara alt de undantag förskada genom trafik med motorfordon som villkoren för ansvarsförsäkring vanligeninnehåller minskar frågans praktiska vikt. Principiellt synes frågan alltförkomplicerad för att böra avgöras genom ett motivullalande i förbigående. 5.5 : Mot bakgrunden av de intressenförbundet företräder har förbundet inte funnit anledning att närmare pröva deenskilda detaljerna i förslaget. Förbundet ser det dock som angeläget attformerna för en samordning mellan trafikförsäkringen och framför allttrygghetsförsäkringen övervägs yUeriigare. Det måste vara till fördel förskadelidande att det klart framgår vUken försäkring som primärt svarar förskaderegleringen. När det gäller trafikskador som även täcks avtrygghetsförsäkringen bör övervägas om inte dessa skador i första hand skallregleras via Irygghetsförsäkringen. Det slutliga kostnadsansvaret bör dock ienlighet med huvudprinciperna i utredningsförslaget läggas påtrafikförsäkringen. 1975/76:15 199 5.6 : kan ansluta sig till det yttrandeöver belänkandet som har avgetts av . göra elt påpekande av mera principiell natur i anledning avförslaget. har i betankandet tagit upp problem som rörsåväl trafikförsäkringens egen rätt till regress för utgiven ersäUning somregressrätten mot trafikförsäkringen för ersättning som slutligt skall stannapå denna. Utredningen har här kommit in på frågor som prövas avskadestånds-kommittén. Samråd har också ägt rum med denna kommitté. Utöver desynpunkter som har framförts i yttrande angåenderegressrätten mot väghållare har riksförbundet inte någon erinran mot delösningar som trafikskadeutredningen presenterar i denna del. Riksförbundetvill dock understryka vikten av att de lösningar av regressfrågorna som nuväljs på trafikskadelagens tillämpningsområde kan omprövas när resultatet av skadeståndskommitténsmera ingående överväganden över etl större fält föreligger. 5.7 : En räUssystemalisk huvudfråga gäller sambandet mellan rätten tilltrafikskadeersättning och det personliga skadeståndsansvaret enligt i förstahand den allmänna culparegeln i 2 kap 1 § skadeståndslagen för ägare, brukareeller förare. Utredningens förslag innebär att all rätt för en skadelidande atterhålla trafikskadeersätlning frikopplas från frågan om personligtskadeståndsansvar för någon. Ett helt fristående försäkringssystem föreslåssålunda. Den enda motiveringen härför synes vara att en sådan frikoppling frånskadeståndsreglerna är nödvändig för att förare och ägare av motorfordon skallkunna beredas samma rätt till ersättning vid personskada som andraskadelidande. Det synes också invändningsfrill att en fristående ersätl-ningsanordningär nödvändig på just den angivna punkten. Trafikförsäkringens genomgåendefrikoppling från skadeståndsansvaret är emellertid ett betydligt meralångtgående steg och motiveras knappast enbart av det angivna argumentet. Enalternativ möjlighet skulle kunna vara ett system där trafikförsäkringen på engång ges den samtidiga karaktären av ansvarsförsäkring för ägare, brukare ochförare av motorfordon och en garantiförsäkring, som i vissa avseenden gårlängre än samma personers skadeståndsansvar. Som utredningen självuppmärksammat hade lagförslag (SOU 1957:36) just denna innebörd. Ävenen sådan lösning orsakar emellertid rättstekniska problem, och del torde inteutan mera ingående överväganden, som inte återfinns i utredningsförslaget,kunna avgöras vilken lagleknisk konstruktion som blir enklast och friast frånkomplikationer. Föreningen vill dock här peka på några punkter av betydelse isammanhanget. Enligt 1 7 § i förslaget skall det inte i och för sig föreliggahinder för en skadelidande att åberopa allmänna skadeståndsregler för talan motägare, brukare eller förare, men en sådan talan blir normalt utan intresse förhonom, när rätt föreligger till trafikskadeersättning på objektiv grund. Enligt10 § i förslaget är dock sakskada i kollisionsfall ersättningsgill enligt lagenblott om skadan orsakats genom vållande av förare pä motsidan (ellerbristfällighet på det fordonet). Förarens vållande ger här i princip upphovtill två skilda anspråk, ett fristående anspråk på Irafikskadeersättning och eltskadeståndsanspråk mot föraren enligt den allmänna culparegeln. För denskadelidande kan det tänkas vara praktiskt av processueUa skäl attvända sig med krav mot föraren personligen. Om föraren tvingats utge skadeståndpå grund av sitt culpaansvar, inträder han emellertid i den skadelidandes rätt till Prop.1975/76:15 200 trafikskadeersättning enligl reglerna om s. k. ekonomisk kanaliseringi 18 § 1 st. Teoretiskt kan även andra liknande fall tänkas, t. ex. att den somlidit personskada begär skadestånd av vållande förare av annat fordon. Lagen tiUåterdelta, men den vållande föraren får enligt 18 § Jämförd med 7 och 10 §§regressrätt för vad han utgivit. - 1 dessa fall kommer trafikförsäkringentydligen indirekt att fungera som en ansvarsförsäkring. Denna lösning kan ioch för sig vara lika tillfredsställande som om försäkringen uttryckligen sagtsvara en ansvarsförsäkring. Sambandet är emellertid ett annat i fall, då det enligt 7§ inte föreligger rält till trafikskadeersättning vid skada på det"egna" fordonet eller på egendom, som befordras med detta. Här synesdet vara underförstått att ett eventuellt personligt ansvar för föraren enligt culparegelninte skall kunna föras tillbaka på trafikförsäkringen ens genom regresskravenligt 18 §. Lösningen överensstämmer visserligen med vad spm nu gäller,eftersom bilansvarighetslagen och trafikförsäkringslagen aldrig täcker skada påegendom, som befordras med fordonet, men förhållandel framgår inte av denföreslagna lagtexten. Vad som sagts har gällt rent lagtekniska frågor därsamma lösningar kan uppnås genom olika regelteknik. Mera bekymmersam äremellertid risken att den principiella frikopplingen av trafikförsäkringen frånskadeståndsreglerna även i andra fall skulle kunna medföra, att ägare, förareoch brukare kan bli belastade med ett personligt skadeståndsansvar därför atträtten till Irafikskadeersättning försetts med undantag, som inte har någonmotsvarighet inom skadeståndsrätten. Eflersom inskränkningarna i rätten till'trafikskadeersättning gjorts ytterligt få, torde diskrepanser av angivet slaginte kunna uppslå mera än i ganska speciella situationer. Det kan emellertidvara svårt alt överblicka alla tänkbara fall. Föreningen vill här peka på ettpar luckor i systemet. Enligt 10 § skall rätlen till trafikskadeersättning ikollisionsfall jämkas bl. a. om bristfällighet på det fordon, med vilket denskadade egendomen befordrades, medverkat till skadan. Det är här fråga om delshänsynstagande till bristfälligliet utan krav på subjektiv culpa hos någon,dels identifikation, dvs. bristfälligheten hos fordonet läggs den skadelidande lilllast i Jämkningsfrågan. Motsvarande grundsatser kan emellertid i detta fall inteanses klart erkända inom den allmänna skadeståndsrätten. Som lagförslagetkonstruerats kan det därför tänkas, att den skadelidande, som fått finna sig ijämkning av trafikskadeersättningen, vänder sig mol en vållande förare påmotsidan och begär sin överskjutande skada ersatt enligt allmännaskadeståndsregler. Denna ersättningsskyldighet kan föraren inte enligt 18 §föra tillbaka på traflkförsäkringen. Ett motsvarande överskott av personligt skadeståndsansvarkan tänkas enligt 11 §, som från rätten tUl trafikskadeersältning för sakskadautesluter den, som brukat det skadegörande fordonet utan lov eller låtitegendom befordras med ett olovligen brukat fordon. 1 kollisionsfall betyderdetta att den skadelidande inte kan åberopa 10 §, som ger honom trafikskadeersättningom det andra fordonet förts vårdslöst eller varit behäftat med bristfällighet.Men enligt allmänna skadeståndsregler kan det inte antagas att den andra bilensförares skadeståndsansvar för vållande till kollisionen helt upphör därför atthan kolliderat med ett fordon, som brukats olovligen. Även här kan man tydligentänka sig ett personligt skadeståndsansvar för föraren, vilket inte kan förastillbaka på tiafikförsäkringen. Prop.1975/76:15 201 De nu diskuterade inadvertenserna sammanhänger tydligenmed all trafikförsäkringen inte konstruerats som en ansvarsförsäkring, och de uppstår i den mån lagen från trafikskadeersättning undantar fall, då det enligt allmänna skadeståndsregler kan tänkas finnas etl personligt skadeståndsansvar för någon. 1 den män man ökar fallen av undanlag frän rätten till trafikskadeersätlning (t. ex. på grund av rattfylleri, olovlig körning eller dylikt) utöver vad utredningen föreslagit, ökar också antalet fall då det kan kvarstå ett personligt skadeståndsansvar för ägare, förare eller brukare utan täckning av trafikförsäkringen. Dessa sammanhang talar i och för sig för att lagen borde innehålla både moment av ansvarsförsäkring och en reglering av skadeståndsansvaret för ägare, förare och brukare av motorfordon. All försäkringen ej konstruerats som en ansvarsförsäkring leder för övrigt också till all en ägare eller förare, som utsätts för skadeståndskrav, inte ulan vidare har försäkringstäckning av sina rättegångskostnader. Här har utredningen visseriigen (s. 245 f) tänkt sig att försäkringsbolagen frivilligt skall åtaga sig sådan täckning, men det framstår som otillfredsställande att resultatet inte uppnås redan genom försäkringens grundläggande utformning.