prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Vidare gälleratt skriftligt meddelande mellan en misstänkt och någon honom närstående ellermellan sådana närstående inbördes får tas i beslag 55 Kommittéer: Ju:54 bara när misstanken avser brott för vilket minimistraffetär fängelse. Dessutom finns vissa inskränkningar i fråga omrätten att lägga beslag på försändelse som är i pöst- eller vård.Enskilda handlingar får inte undersökas och bre v och andra slutna handlingarfår inte öppnas av annan än rätten, undersökningsledaren eller åklagaren. Omden som verkställer beslaget inte har rätt att undersöka handlingen skall hanförsegla den. De nu berörda reglerna i RB innefattar i och för sigstarka rättssäkerhetsgarantier. Ytterligare skydd för meddelares anonymitetligger i att tjänsteman som tar befattning med förundersökningsmaterial ärunderkastad tystnadsplikt och att materialet är sekretessbelagt enligt 10 §lagen (1937:249) om inskränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar. Frågan om den nuvarande regleringen innefattar en riktigavvägning mellan intresset av skydd för meddelares anonymitet och intresset avverksamma tvångsmedel i brottsbekämpningen har fått särskild aktualitet undersenare tid. Frågan har bl. a. tagits upp i en framställning den 31 oktober 1973från . Framställningen innehåller en rad olika förslagtill ökande garantier för anonymitetsskyddet. Vad gäller husrannsakan på enredaktion anför samarbetsnämnden att avsaknaden av särskilda regler om hur ensådan åtgärd skall beslutas och genomföras innebär allvarliga risker för attanonymitetsskyddet mer eller mindre raseras. Nämnden hemställer att det snarastföreskrivs att endast överrätt på begäran av riksåklagaren får besluta om husrannsakanpå redaktion samt om omfattningen och formerna härför. 1 framställningenföreslås vidare att sådan husrannsakan skall få företas bara av polispersonal ihögre tjänsteställning och att protokoll skall upprättas på platsen. Hithörande frågor har varit föremål för en förberedandeundersökning inom . Undersökningen har visat att denintressekonflikt som uppkommer i fall av det nu aktuella slaget rymmer fleragrannlaga avvägningsproblem. Det får visserligen förutsättas att de rättsvårdandeorganen iakttar särskild varsamhet vid ingripande hos någon som enligt TF intefår röja uppgif tslämnares identitet. Med tanke på den vikt grundlagentillmäter anonymitetsskyddet framstår dock avsaknaden av såväl särskilda reglersom vägledande uttalanden om hur de straffprocessuella tvångsmedlen skallanvändas i nu berörda situationer som mindre tillfredsställande. Eftersom enöversyn av regleringen på området förutsätter en avvägning mellan olika slag avviktiga samhällsintressen bör frågorna lämpligen utredas särskilt underparlamentarisk medverkan. Jag förordar att sakkunniga nu tillkallas för dettaändmål. De sakkunniga bör undersöka hur nuvarande ordning fungerari den praktiska tillämpningen och skaffa sig en bild av hur man i praxis söktlösa intressekonflikter av det slag som kan uppkomma. Mot bakgrund av enavvägning mellan behovet av skydd för pressens informationskällor ochsamhällets intresse av att ha tillgång till effektiva medel förbrottsbekämpningen bör de sakkunniga överväga vilka möjligheter som finns attutan frångående av huvuddragen i RB:s tvångsmedelsreglering skapa ytterligaregarantier för att meddelares rätt till anonymitet skyddas i sådana sammanhang.Bland åtgärder som kan komma i fråga för att stärka anonymitetsskyddet vill jagpeka på möjligheten att i princip tillägga domstol beslutanderätt beträffandebeslag och husrannsakan hos någon som enligt TF inte får röja den som lämnatmeddelande för offentliggörande i tryckt skrift. De sakkunniga bör ocksåöverväga om man kan begränsa Ju:54 Skr 1975:4 56 rättenatt beslagta handlingar som kan röja meddelares identitet till fall dåmisstanken avser särskilt grovt brott. En sådan regel finns, som framgår av dettidigare anförda, redan nu i fråga om vissa slag av handlingar. Vidare börgivetvis reglerna om formerna för verkställande av beslag och husrannsakangranskas för att utröna behovet av särskilda garantier för anonymitetsskyddetsupprätthållande under själva tvångsmedels-användningen. Hit hör bestämmelsernaom vittnen, protokoll etc. Desakkunniga bör ha frihet att ta upp även andra aspekter på frågan om användningav straffprocessuella tvångsmedel i fall där skyddet för meddelares anonymitetkan komma i fara. Jag tänker här 1. ex. på frågan om det föreligger behov avsärskilda regler om att husrannsakan skall få verkställas bara av polispersonali högre tjänsteställning. Jag vill vidare påpeka att anonymitetsskyddet enligtTF avser inte bara meddelare utan också författare. Eventuella särbestämmelsertill skydd för meddelares anonymitet vid beslag och husrannsakan bör givetvisges sådan utformning att även författares anonymitet får motsvarande skydd. Enytterligare typ av tvångsmedel som kan bli aktuell i sammanhanget ärtelefonavlyssning. har förordat en samlad översyn av lagstiftningenom telefonavlyssning (JuU 1973:18, rskr 1973:121). Jag räknar med att enutredning härom kommer att tillsättas . Den speciellafrågan om förstärkt anonymitetsskydd vid telefonavlyssning bör lämpligen tasupp i samband därmed. Vidutredningsarbetet bör de sakkunniga samråda med massmedieutredningen (Ju1970:59). Utredningenhar hållit fem sammanträden samt gjort fyrabesök hos olika nyhetsorgan. Överläggningar har vidare ägt rum med olikamyndigheter och andra som berörs av utredningens arbete. Utredningenberäknas slutföra sitt arbete . 55.Utredningen (Ju 1974:02) angående bestämmelser om brott motrikets säkerhet Maj:ts bemyndigande den4 januari 1974förattse över brottsbalkensbeslämmelser om brotl mot rikets säkerhet (se Post- och Inrikes tidn. den 15januari 1974): Utredningsman:Sjöberg, K. G. , regeringsråd Sekreterare:Erenius, E. , revisionssekreterare (fr.o.m. ) Lokal:Högsta domstolens kansli. Box 2066, 103 12 , tel. växel 23 67 20(sekreteraren) Direktiv(anförande av slatsrådel till statsrådsprotokollet ): 57 Kommittéer: Ju:55 Destraffbestämmelser som förts samman i 19 kap. (BrB) betecknasenligt kapitelrubriken som brott mot rikets säkerhet. Det är här fråga om denyttre säkerheten. Olika former av angrepp mot statsskicket eller mot riketshögsta organ, t. ex. uppror eller väpnat hot mot laglig ordning, räknas enligtBrB som högmålsbrott, vilka behandlas i balkens 18 kap. Sådana mot statenriktade brott som förutsätter att riket är i krig eller därmed likställt lägehar förts samman i 22 kap. under rubriken krigsartiklar. De självständiga brott sombehandlas i 19 kap. BrB är högförräderi (1 §), krigsanstiftan (2 §), trolöshetvid förhandling med främmande makt (3 §), egenmäktighet vid förhandling medfrämmande makt (4 §), spioneri (5 §), grovt spioneri (6 §), obehörig befattningmed hemlig uppgift och vårdslöshet med hemlig uppgift (7 §), ryktesspridningtill fara för rikets säkerhet (8 §), olovlig underrättelseverksamhet (9 §),olovlig värvning (12 §) och tagande av utländskt understöd (13 §). Av nu nämndabrott återfanns samtliga utom krigsanstiftan och ryktesspridning till fara förrikets säkerhet i 8 kap. av den före BrB gällande strafflagen (SL). Debestämmelser som sålunda förts över från SL till förevarande kapitel i BrB ficki allt väsentligt sin nuvarande utformning vid den reformering av SL:s reglerom brott mot slaten och allmänheten som genomfördes (prop 1948:80 och144, ILU 1948:39 och 1948:379). Såvittgäller spioneri och liknande brott innebar nämnda revision bl.a. atthithörande bestämmelser, som tidigare efter upprepade partiella reformerfunnits intagna i ett flertal paragrafer i 8 kap. SL och vilka kommit attbetecknas som alltför detaljerade och splittrade, förenklades och fördes sammantill tre paragrafer. I överensstämmelse med den metod som tillämpades vidrevisionen av SL behandlades i den första av dessa paragrafer vad som skallanses som normalbrott när det gäller spioneri. 1 den andra paragrafen gavsbestämmelser om grovt spioneri. Till den tredje paragrafen fördes slutligenbestämmelser om dels ett uppsåtligt brott, obehörig befattning med hemliguppgift, dels ett oaktsamhetsbrott, vårdslöshet med hemlig uppgift. Blandde ändringar i materiellt hänseende som företogs i bestämmelserna omspioneribrotten vid reform märks bl. a. att kravet på uppsåt medavseende på rekvisitet ' att gå främmande makt till hand ' fick en vidareinnebörd än det tidgare haft. I rättspraxis och doktrinskiljer man mellan tre former av uppsåt, nämligen direkt, indirektoch eventuellt uppsåt. Direkt uppsåt till viss effekt föreligger, om effektenär just det som gärningsmannen vill uppnå genom sin handling. Indirekt uppsåttill viss effekt föreligger, om gärningsmannen inser att effekten är nödvändigtförbunden med hans handling utan att den därför är vad han vill uppnå genomdenna eller ett genomgångsled därtill. Eventuellt uppsåt slutligen föreliggerom gärningsmannen inser att effekten är en möjlig om än inte nödvändig följd av handlingen och det dessutom kan hållas för visst att han skulle hahandlat som han gjort även om han insett att effekten skulle inträda. Enligt de bestämmelserangående spioneri som gällde års reform krävdes för straffbarhetsyfte (dvs. direkt uppsåt från gärningsmannens sida) att gå främmande makt tillhända. , vars förslag låg till grund för reformen,uttalade i denna del att den här liksom i andra sammanhang funnit, att indirekteller eventuellt uppsåt bör likställas med syfte. Denna uppfattning godtogsutan närmare kommentarer av föredragande departementschefen och föranledde intenågra vidare uttalanden vare sig från lagrådets sida eller under Ju .55 Skr 1975:4 58 riksdagsbehandlingen.Hithörande fråga togs inte heller upp till behandling i samband med attförevarande bestämmelser med endast smärre jämkningar fördes över till BrB. Avvad sålunda anförts framgår att ansvar för spioneri enligt gällande rätt kanifrågakomma bl. a. i fall då en gärningsman i första hand ingalunda haft föravsikt att gå en främmande makt till hända men där han likväl insett att hanshandling får denna effekt. Vissa gärningar av denna typ kan otvivelaktigt varaav så allvarlig beskaffenhet att det ter sig rimligt att bestraffa dem enligtde stränga regler som gäller för spioneri. Däremot torde det enligt allmänuppfattning te sig främmande att en sådan handling skall ges samma rubriceringsom en mot rikets säkerhet direkt riktad spioneriverksamhet. Denna inställningbör bl. a. ses mot bakgrund av det förhållandet att beteckningen spioneri förallmänheten kommit att framstå som särskilt värdeladdad. från dennautgångspunkt torde det te sig mera naturligt att handlingar som objektivt settutgör spioneri men där ett direkt uppsåt att gå främmande makt till händasaknas mera jämställs med det i 19 kap. 7 § första styckel upptagna brottet,obehörig befattning med hemlig uppgift, än med de typiska spioneribrotten i 5och 6 §§ i samma kapitel. Obehörig befattning med hemlig uppgift skiljer sigfrån spioneri främst genom frånvaro av kravet på uppsåt att gå främmande makttill hända. Dessutom gäller den begränsningen i förhållande tillspioneribrotten att 19 kap. 7 § avser endast uppgifter av hemlig natur. Enligtmin mening finns det mot bakgrund av vad jag nu anfört anledning att göra enöversyn av BrB:s bestämmelser om spioneri i avsikt att undanröja de mindretillfredsställande konsekvenserna av den på detta område genomfördareformen. Därvid bör också övervägas i vad mån en ändring med avseende påbestämmelserna om spioneribrotten bör föranleda ändringar i fråga om det i 7 §första stycket upptagna brottet, obehörig befattning med hemlig uppgift. Detkan därvid bl. a. te sig naturligt att för allvarligare fall införa en särskildstraffskala för grovt brott. Med utgångspunkt från nuvarande förhållanden ochdet vitala intresset av en fri samhällsdebatt kan det vidare vara motiverat attägna särskild uppmärksamhet åt frågan huruvida de i 8 och 13 §§ angivnabrotten, ryktesspridning till fara för rikets säkerhet och tagande av utländsktunderstöd, är ändamålsenligt utformade. När det gäller straff skalorna ikapitlet kan det förtjäna övervägas om inte det i samband med vissa brottsärskilt omnämnda fallet att riket är i krig bör behandlas i en för dessa brottgemensam straffskärpningsregel och de nu gällande straffskalorna för sammabrott justeras med hänsyn därtill. Jag förordar därför att en särskildsakkunnig tillkallas för att närmare utreda frågan om ändring i BrB:sbestämmelser om brott mot rikets säkerhet. Dehär angivna synpunkterna på frågor som den sakkunnige bör ägna uppmärksamhet åtfår inte betraktas som en uttömmande redovisning av uppdragets omfång. Densakkunniges arbete bör sålunda enligt min mening inte bindas av nägradetaljerade direktiv. Det bör i stället förutsättas att han med ledning av bl.a. rättspraxis på detta område samt en noggrann avvägning mellan hänsynen tillrikets säkerhet å ena sidan och andra beaktansvärda intressen å andra sidan,särskilt värdet av en fri samhällsdebatt, gör en egen kartläggning ochbedömning av behovet av ändringar i gällande lagstiftning. Vid sin utredningbör den sakkunnige också beakta vilken inverkan ändringar i BrB:s regler bör fåpå tryckfrihetsförordningens bestämmelser om otillåtet yttrande och otillåtetoffentliggörande. Härvid bör den sakkunnige samråda med massmedieut- 59 Kommittéer: Ju:56 redningen, som genom tilläggsdirektiv denna dag fått iuppdrag att ägna särskild uppmärksamhet åt frågan om gränsdragningen mellantryckfrihetsprocess och vanlig brottmålsprocess. Utredningen har haftöverläggningar med olika myndigheler, organisalioner och andra som berörs avuiredningens arbeie. Utredningen beräknas slutföra sitt arbete . (Ju 1974:03) Tillkallade enligt Kungl. Maj:ts bemyndigande den 14december 1973: Ordförande: , S. ., statsminister Ledamöter: ., direktör , ,fil. dr, led. av , ., direktör (fr.o.m. den I april1974) , . V., direktör , , direktör Blomqvisl, ., direktör (t.o.m. ), ., professor , T. , ordförande, , B. , jur. kand., led. av (t.o.m.den 23 april 1974) , ., ombudsman, led. av , RolfF., landshövding , J. , direktör , ,förbundsordförande , ., landstingsråd , , direktörFalk, Hans G., direktör , , statsråd , ., professorGrafsiröm, ., f.d. generaldirektör , , jur. ,., direktör , S. , fil. kand., led. av riksdagenHambraeus, ., professor , ., kommunalråd , .,landshövding (t.o.m. ) , ., statsrådKypengren, ., direktör , A. , direktör Ju.56 Skr 1975:4 60 , ., direktör , Bo G., professor , K. , statsråd , N. , sekreterare Norland, , civilingenjör (fr.o.m. den 2september 1974) , E. , förbundsordförande (fr.o.m. den 24oktober 1974) , , förbundsordförande (t.o.m. den 23oktober 1974) , Hans A. , , pol. mag. (fr.o.m. den 2 september1974) , ., direktör Schierbeck, Per W., direklör Schéck, ., förbundsordförande (t.o.m. den 23oktober 1974) Sjunnebo, K. ., direktör , K. , disponent , S. , förbundsordförande , , partisekreterare (fr.o.m. den 24 april1974) Tågmark, ., lantbrukare , Per C. G., förbundsordförande (t.o.m. den 28februari 1974) Waldenby, , direklör , ., justitieråd J., förbundsordförande (fr.o.m. den 24oktober 1974) Experter: , , statssekreterare , TonyG., statssekreterare , , statssekreterare , .,sekreterare , P. , sekreterare , ., statssekreterare Sekreterare: , ., sekreterare (t.o.m. den21 ) , P. , sekreterare (fr.o.m. ) Lokal: Statsrådsberedningen, Fack, 10310 , tel. växel 763 10 00 (sekreteraren) Särskilda direktiv har ej meddelats. har under liden december 1973 - oktober 1974hållit åtta sammanträden. Rådets arbete beräknas pågå . 61 Kommittéer: Ju:57 57.Utredningen (Ju 1974:04) om förfarandet vid brott i tjänsten av polismän Maj:ts bemyndigande för att utreda frågan omförfarandet vid utredning om brott eller förseelser begångna i tjänsten avtjänstemän inom polisväsendet (se Post- och Inrikes tidn. , V. , kammarrättslagman E., ombudsman , ., polismästare de Woul, BertT., länsåklagare , K. ., byråchef Sekreterare:ögvall, , hovrättsassessor (fr.o.m. ) Box 347, 401 25 , tel. växel 031 /17 3800 (sekreteraren) Direktiv(anförande av statsrådet till statsrådsprotokollet den 20 december1973): Brottsom begås i tjänsten av polisman eller annan tjänsteman inom polisväsendetutreds i princip enligt bestämmelserna i . Istatstjänstemannalagen finns dock särbestämmelser om bl. a. disciplinärbestraffning av tjänsteman som av försummelse, oförstånd eller oskicklighet haråsidosatt vad som åligger honom enligt lag, instruktion eller annanförfattning, särskild föreskrift eller tjänstens beskaffenhet. Finns detanledning anta, att talan om enskilt anspråk kommer att föras, får disciplinärbestraffning för tjänstefel dock inte komma i fråga. Bestrider tjänstemannenvad som läggs honom till last och kan tillfredsställande utredning inteåstadkommas hos myndigheten, är bestraffning i disciplinär ordning ocksåutesluten. I dessa fall skall enligt statstjänstemannalagen ärendet lämnas övertill allmän åklagare för ytterligare utredning och eventuellt åtal. Befogenhetatt besluta om disciplinär bestraffning beträffande tjänstemän inompolisväsendet tillkommer i , och polisdistriktpolisstyrelsen och i övriga polisdistrikt . Utredningarnai de ärenden det här gäller sker emellertid inte på samma sätt över helalandet. I föredras ärenden rörande brott i tjänsten aven polisintendent vid juridiska avdelningen för polismästaren, som beslutar ominledande av förundersökning och, om anmälan befinns grundad, om överlämnandeav undersökningsledningen till åklagare. Överlämnas inte ledningen tillåklagarmyndigheten blir polisintendenten undersökningsledare. Utredningarnaverkställs vid den inom juridiska avdelningen inrättade disciplingruppen, sombestår av ovannämnde polisintendent, en kriminalkommissarie och två Ju:57 Skr 1975:4 62 Avser anmälan självständigttjänstefel och kan den anmälda gärningen behandlas som disciplinärende,beslutar polismästaren hur ärendet skall handläggas. I handläggs utredningarna vidpolischefens expedition av två polisintendenter, som håller förhör ochverkställer den ytterligare utredning som kan vara påkallad. Omutredningsresultatet visar att disciplinär bestraffning kan komma ifråga hörsvederbörande tjänsteman av polischefen i närvaro av föredragandepolisintendent, avdelningschef och berörd sektionschef eller motsvarande. I polisdistrikt verkställs utredningen, ompolischefen inte för särskilt fall bestämmer annorlunda, av chefen för denavdelning där tjänstemannen tjänstgör. Är saken av enkel beskaffenhet fåravdelningschef dock uppdra åt lägst kommissarie att personligen hålla förhöroch verkställa utredningen i övrigt. Även i länen skiftar handläggningsrutinerna. Somundersökningsledare fungerar länspolischef eller under denne polismästare i defall där ledningen inte har överlämnats till åklagarmyndigheten. I vissa länombesörjs utredningarna som regel av personal vid länspolischefens expedition.I en del län lämnas uppdraget till polispersonal i annat distrikt än det somden misstänkte tillhör. 1 något län verkställs utredningen som regel avpolisman inom distriktet med kommissaries grad. Det förekommer även attpoliskommissarie vid ordningsavdelningen handlägger ärenden som rör personal vidkriminalavdelningen och kommissarien vid kriminalavdelningen utreder ärendenrörande ordningsavdelningens personal. I ett län har föreskrivits att utredarenskall vara lägst kriminalinspektör vid förhör med anmälare och vittne, vidövriga förhör lägst kommissarie. I ett län leds numera utredningarna direkt avlänspolischefen, som personligen håller alla förhör med misstänkt idisciplinärenden. 1 en del fall förekommer det dessutom att rikskriminalenbiträder vid utredningar i länet. har i årets anslagsframställningupprepat en tidigare framförd begäran om särskilda enheter för ulredning avbrott som har begåtts av polismän och framhållit att den nu tillämpade högstskiftande ordningen för utredning av sådana brott inte är tillfredsställande.För att tillgodose allmänhetens och polispersonalens berättigade krav påobjektivitet och likformighet vid handläggningen bör utredningarna enligtrikspolisstyrelsen bedrivas av särskild personal. Flertalet ärenden ärkoncentrerade till storstadsområdena. framhåller att ca. hänför sig till , och polisdistrikt samt Stockholmsoch . föreslår att man inom dessa områdenorganiserar särskilda enheter för dessa utredningar, knutna till ,och polisdistrikt och dimensionerade på sådant sätt attpersonalen efter styrelsens närmare bestämmande kan utföra stödjande verksamhetäven inom övriga polisdistrikt och där biträda med det egentligautredningsarbetet. Jag delar uppfattning att detnuvarande systemet för utredning av brott som polismän misstänkts ha begåttinte är tilL fredsställande. Därvid tänker jag inte främst på de skiftanderutinerna utan främst på den kritik for bristande objektivitet som detnuvarande systemet har utsatts för. Även om det inte finns grundad anledningatt påstå annat än att de nu aktuella utredningarna utförs på ett fulltobjektivt sätt, kan dock den rådande ordningen tas till intäkt för kritik ombristande objektivitet. Det skulle därför både för polisens egen del och frånallmänhetens synpunkt 63 Kommittéer: Ju:58 vara mer tilltalande om utredningarna inte utfördes avpolismän. förslag innebär att uppgiften skulle föras överfrån polismän som tillhör polismanskarriären till tjänstemän i byråkarriären. Ioch för sig kunde detta måhända bidra till att få bort en del av den misstrosom finns. Enligt min mening skulle det emellertid vara ännu mer tilltalande omman kunde finna en lösning som innebär att utredningar om brott begångna itjänsten av tjänstemän inom polisväsendet även bortsett från att ledningen avden eventuella förundersökningen övertagits av åklagare utförs under inseendeav personer som är helt fristående från polisorganisationen. Möjligheterna attåstadkomma en sådan lösning bör utredas av en särskild utredningsman. Vid utredningen bör uppmärksammas att i disciplinärordning endast kan beivras huvudsakligen tjänstefel (BrB 20 kap. 4 § förstast.) och att den utredning som föregår ett disciplinärt förfarande inte behövervara en förundersökning enligt . Är det däremot fråga om brottenligt BrB 20 kap. 1-3 §§ eller ett allmänt brott gäller de allmänna reglernaom förundersökning. Det kan sättas i fråga om man för sådana tjänstefel som kanbeivras i disciplinär ordning bör för tjänstemän inom polisväsendet tillskapaen ordning som innebär att ärendena handläggs på ett sätt som i avsevärd månskiljer sig från de handläggningsformer som tillämpas i fråga om andratjänstemän som är underkastade disciplinärt förfarande. När det gäller fall av ifrågasatt brott i tjänsten avpolisman, där förundersökning skall företas, torde olika praxis tillämpas iskilda delar av landet såvitt gäller åklagares inträde. På vissa hållunderställs så gott som alla anmälningar länsåklagaren för prövning utan någonförberedande ulredning inom polisen medan på andra håll länspolischefen ellerden lokale polischefen gör en bedömning av om anmälan har något fog för sig,eventuellt efter viss utredning, och överlämnar till länsåklagaren endastsådana fall där anledning till misstanke om brott föreligger. Utredningsmannenskall uppmärksamma även denna fråga och söka nå en lösning som främjarobjektiviteten och likformigheten. Utredningen har under liden hållit fyrasammanträden. Utredningen beräknas slutföra sitt arbeie under första kvartalet1975. (Ju 1974:05) Tillkallad enligt Kungl. Maj:ts bemyndigande den 28februari 1974 föratt se över lagstiftningen om trafikförsäkring m. m. (se Post-och Inrikes tidn. Uiredningsman: , , justitieråd Experter: , Per U. B., direktör (fr.o.m. den Iapril 1974) Lanteli, A. ., direktör (fr.o.m. )Strömbäck, Eriand H. , direktör , , advokat (fr.o.m. den Iapril 1974) , , direktör (fr.o.m. den ) Ju:58 Skr 1975:4 64 Direktiv(anförande av statsrådet till statsrådsprotokollet den 28 februari1974): Skadeståndsrättsligaregler om ersättning för skada i följd av trafik med motorfordon finns i lagen(1916:312) angående ansvarighet för skada i följd av automobiltrafik(bilansvarighetslagen).