prop · FZ0318 · 1975-12-31 00:00:00 — Denna redogörelse ger enligl min mening inte något stöd förutredningens påslående att vi här tillämpar en praxis som avviker frånkonventionen. Den omständigheten atl det bland de redovisade fallen, vilkahärrör från tiden före SIV:s tillkomst och vilkas bakgrund är mycket knapphändigtangivna, kan förekomma beslut som skulle kunna anses strida mot konventionensbestämmelser, kan inte las som uttryck för uppkommen praxis. I den månmotiveringarna bakom besluten, som antyder, går ut på exempelvis atten person som kan anföra starka skäl för poUtiskt flyktingskap inte bedöms somflykflng eftersom han gjort sig skyldig till grov brottslighet, striderbesluten även mot UtlL:s bestämmelser. Enligt min mening är det inle möjligtatt pä grundval av redovisat material hävda, att svensk praxis i ärenden om 1975/76:18 105 politisktflyktingskap avviker från konventionens bestämmelser och alt det därför ärmotiverat att i UtlL ändra förutsättningarna för all en person skall anses somflykting. Etlannat skäl som utredningen anger flll stöd för en ändring av UtlL:sflyktingbegrepp är att dess materiella innehåll inte stämmer överens medflyktingkonventionens. Detta anges vara principiellt felaktigt i sådana falldå en nationell lagstiftning ansluter tUl en internationell överenskommelseoch denna medför skyldighet för konventionsslat att respektera åtgärder somannan konventionsslat vidtar enligt sin lagstiftning. Så är fallet genomflyktingkonventionens åläggande för ansluten stat att respektera av annankonventionsslat utfärdat resedokument. Av den redogörelse förflyktingkonventionens flyktingbegrepp och UtlL:s definition av begreppetpolitisk flykting som jag inledningsvis har lämnat har bl. a. framgått, attUtlL:s begrepp är vidare än konvenflonens. Sålunda kan exempelvis politisktbroll konstituera flyklingskap enligl UtlL men inte enligt konventionen. Entillämpning av UtlL:s flyktingbegrepp vid utfärdande av resedokument skulledärför kunna leda till atl sädan handling utställs till person som inte rymsunder flyktingkonventionen. En sådan ordning skulle, med hänsyn tillskyldigheten för konventionsslat alt respektera dokumentet självfallet intekunna godtas. Utfärdandet av resedokument enligt flyklingkonvenflonen reglerasemellertid inte i UtlL utan i en särskild kungörelse (1955: 29) om resedokumentför vissa flyktingar. I denna uppdras åt den centrala utlänningsmyndigheten alli fall som avses i arflkel 28 i konventionen utfärda resedokument. Del angessärskilt att bestämmelserna i konventionen skall iakttas vid utfärdandel avresedokument eller vid förlängning av dess giltighetstid. Med hänsyn till dennyssnämnda skyldigheten för konventionsstat atl respektera ett sådantresedokument står det klart, att resedokumentet får utfärdas endasi för den somär att anse som flykting enligt konvenlionen. Detta framgår också genom attbestämmelserna om resedokument har tagits upp i en särskild kungörelse, ivilken hänvisas till konvenflonsbestämmelserna. Skyldigheten för attutfärda resedokument enligl konvenlionen utgör mol bakgrund av vad jag nu haranfört inte något avgörande skäl för en ändring av UtlL:s flyktingbegrepp. Vaduiredningen i denna del har anfört till stöd för förslaget om ändring av UtlL:sflyktingbegrepp motiverar sålunda enligt min uppfattning inte det omfattandeingrepp i gällande rätt som förslaget skulle leda till. Jag vill i deltasammanhang också något beröra den av uiredningen behandlade frågan om"politiskt brott" som grund för politiskt flyktingskap. Bestämmelseni 2 § UflL innebär att utlänning som bl. a. på grund av politiskt brotlriskerar allvarligt straff i sitt hemland är alt anse som politisk flykting.Poliflskt brott utgörs av bl. a. broll mot Prop.1975/76:18 106 statenssäkerhet eller samhällsordning, såsom uppror, högförräderi och spioneri. Sådantbrott brukar benämnas absolut-politiskt brott till skillnad från de s. k.relativl-poliliska brotten, varmed förstås mer allmänna brott såsom stöld, rånm. m. som begås i politiskt syfte. Om ett absolut-politiskt brott har begåtts ipolitiskt syfte eller inte spelar alltså ingen roU. Sådana politiska brott är ide flesta länder belagda med strängt straff. Vad som skall förstås med"allvarligt straff" i 2 § UtiL har inte närmare definierats.Avgörande i rättstillämpningen har varit strafftidens längd. Denna ordningmedför bl. a. all den som för ren ekonomisk gör sig skyldig tillspioneri i sitt hemland och för detta riskerar fängelse kan i vårtland bli betraktad som politisk flykting. En sådan konsekvens av UtlL:sflyktingdefinilion torde, som uiredningen framhållit, sakna stöd i den allmännarättsuppfattningen. Det kan därför sägas vara av vikt att om möjligt undvikaatt skyddsreglerna kommer i tillämpning i angivna fall. Begreppetpolitiskt brott förekommer emellerfld inte bara i UtlL. I 6 § lagen (1957: 668)om utlämning för brott finns förbud mol utlämning för politiskt broll. Omgärningen också innefattar broll av icke-politisk beskaffenhet får emellertidutlämning medges, om gärningen i det enskUda fallet övervägande har karaktärenav etl ickepolitiskt brott. I den proposition som hgger tiU grund för lagen(prop. 1957: 156 s. 56) framhöll föredragande departementschefen, att det medhänsyn till de ömtåliga situationer som kunde uppkomma måsle anses vara avsärskild vikt att ha en kategorisk lagregel att falla tillbaka på. Atl ensådan lagregel i särskilda fall kunde komma all mot utlämning skydda personer,som enligt den allmänna uppfattningen i landet inte borde få åtnjuta sådantskydd, var enligt departementschefen en konsekvens som det var nödvändigt altacceptera. Motsvarandesynpunkter kan i och för sig anföras också beträffande UtlL:s bestämmelser ompolitiskt brott. De ömlåhga siluationer som kan uppkomma vid avgörande avpåståenden om politiskt flyktingskap gör det enhgt min mening påkallat med enkategorisk lagregel också i UtlL. Jag vill även erinra om det uttalande av SIVsom jag har åler-gett i del föregående (5.2.2), alt politiska brott ofta ochkanske t. o. m. i regel utgörs av handlingar som måste ha sin bakgmnd i vederbörandespolitiska uppfattning. Med hänsyn härflll anser jag att det inte utan starkaskäl bör komma i fråga alt överväga en ändring av gällande ordning i dettaavseende. Sådana skäl finns enligt min mening inte. Det bör i detta sammanhangäven erinras om att statsmakterna vid terroristlagens tillkomst uttalat attnågon inskränkning inte bör göras i asylrätten. Sammanfattningsvisvill jag alltså framhålla att enligt min mening någon ändring inle bör göras avUllL:s nuvarande flyktingbegrepp. Ävenom UtlL:s nuvarande flyktingbegrepp sålunda behålls bör en- Prop.1975/76:18 107 ligtmin mening övervägas att, som utredningen har föreslagit, i UtlL införa eltsärskilt skydd för vissa andra grupper än poliflska flyktingar. Jag villerinra om att en särskild form av humanitärt motiverad invandring harutvecklats i vårt land i anslutning till reglerna om politisk asyl. Del gällerpersoner som, utan att vara poliflska flyktingar, har lämnat sitt land pågrund av missnöje med de politiska förhåUandena där samt medborgare ikrigförande land vUka visserligen inte riskerar att utsättas för förföljelse isitt hemland men där riskerar straff för brott för vilka utlämning frånSverige inte får ske, framför allt militära brott. har avallmänt humanitära skäl gett även utlänningar som tillhör dessa bådakategorier en här. Denna praxis bör också i fortsättningenupprätthållas i fråga om utlänningar som inle redan har fått eller kan antas fåfristad i annat land. Det bör enligt min mening i anslutning till asylbestämmelsernai UtlL införas bestämmelser som lagfäster den praxis som sålunda finns sedanåtskiUiga år tiUbaka. Desertöreroch andra krigsvägrare intar enligt min mening i olika hänseenden ensärställning bland dem som utan att vara politiska flyktingar är i behov avskydd. Del bjuder i allmänhet inga större svårigheter att avgränsa gruppen.Ett betydande lagstadgat skydd bör finnas mot att uflänningar sänds till landdär de kan komma att skickas till krigsskådeplats eller straffas för vägran attdelta i krig. Jagsyftar då i första hand på dem som har avvikit frän pågående militärtjänst somäger rum på krigsskådeplats eller kan komma alt förläggas dit. Moisvarande böri allmänhet gälla i fråga om den som har flytt från sitt hemland för att undgåatt bli uttagen till militärtjänstgöring på krigsskådeplats. I det senarefallet måsle emellertid risken för krigstjänstgöring ha varit påtaglig. Enförutsättning bör därför i allmänhet vara, att utlänningens hemland för krigeller står i begrepp atl inleda krigshandlingar samt att utlänningen, om hanhade stannat i sitt hemland, skulle ha löpt risk att bli inkallad tillmUitär-Ijänstgöring på krigsskådeplats. Vapenvägrare i allmänhet bör såledesinte hänföras till nu berörda kategori. Fördesertörer och andra krigsvägrare bör enligt min mening skyddsgraden sättasnågot lägre än för politiska flyktingar. Som jag har nämnt kommer UtlL:sskydd för politiska flyktingar tUl uttryck främst i principdeklaralionen i 2 §UtlL samt i reglerna om politiskt verkställighetshhider i 53 och 54 §§ UtiL.Principdeklarationen i 2 § UtlL innebär att pohtisk flykting som har behov avfristad här i landet, inte utan synnerliga skäl får vägras sådan . Med"synnerliga skäl" torde få förstås bl. a. hänsynen till riketssäkerhet samt sådana omständigheter som enligt flyktingkonventionendiskvalificerar en flykting från konventionens skydd, t. ex. brott motmänskligheten, krigsförbrytelser och liknande gärningar. Som utredningenföreslagit bör nu i 2 § UtlL införas en liknande förklaring också förkrigsvägrare och 1975/76:18 108 som jag skall beröra vissa andra särskUl skyddsbehövande utlänningar.Jag föreslär alltså att 2 § UflL kompletteras med bl. a. en bestämmelse avinnehåll atl desertör eller annan krigsvägare inle utan särskUda skäl fårvägras tillstånd att vistas i landet. Vid bedömningen av vad som skall ansesutgöra "särskilda skäl" får, till skillnad från vad som är falletbeträffande politiska flyktingar, tas nödvändig hänsyn tiU våra möjligheter attta emot utlänningar vid sidan om den reglerade invandringen. Desertöreroch andra krigsvägare bör vidare erbjudas elt betydande skydd mol att vidverkställighet befordras tUl land där de löper risk att sändas tillkrigsskådeplats. Verkslällighetshindret bör dock inte göras fullt sålångtgående som de politiska verkställighetshindren. Möjlighet bör finnas altverkställa avlägsnandebeslutet till sådant land som nämnts när särskilda skälföreligger för verkställighet och annat land ej står tUl buds. Jag villemellertid betona atl verkställighet i de faU jag nu har berört liksom hittillsskall förekomma endast i undaniagsfaU. De bestämmelser jag nu har föreslagitsyftar endast till alt lagfästa den ordning som redan gäller. Vad sedan gäller de övrigakategorier av utlänningar som, enligl vad jag förut nämnt, bör erbjudas fristadi vårt land och medges visst skydd mol avlägsnande kan del inledningsviskonstaleras, alt det inte är möjligt att ge en uttömmande beskrivning av dem.Gemensamt för dem aUa är dock att de på grund av de politiska förhållanden sområder i hemlandet inte vill återvända dit, även om de inle skulle riskera svärdirekt förföljelse. Detta torde emellertid vara fallet i fråga om enförhållandevis stor krets av utlänningar. Om alla de utlänningar som jag nu harnämnt skulle medges en slörre rätt än övriga utlänningar att resa in ochuppehålla sig i vårt land, skulle detta kunna få icke godtagbara konsekvenserfrån invandringspolilisk synpunkt. En begränsning måste därför ske. har föreslagit bör denna kunna åstadkommas genom alt det dessutomkrävs, all utlänningen kan anföra tungt vägande skäl lill stöd för sin oviljaatl återvända till hemlandet. Hit hör i första hand sådana skäl som hittUlsmotiverat, att vissa utlänningar har fåtl stanna här vid sidan av den regleradeinvandringen. Del gäller t. ex. skäl av det slag som politiska flykflngar kanåberopa, men som inte är tiUräckligt starka för att medföra flyklingskap.Under senare år har ett betydande antal medborgare från skilda länder fåtlstanna här på denna grund. Många av dem som fick stanna i varsjälvfallet klara politiska flyktingar. Åtskilliga har dock inte ens hävdat altde utsatts för svårartad förföljelse, men väl för trakasserier av varierandegrad, t. ex. i syfle alt förhindra viss yrkesutövning eller viss utbildning.Sådana trakasserier har ofta uppgetts bero på godtycke från enskildasamhällsrepresentanlers, ofta den lokala polisens sida. Inte sällan har de somtillhör ifrågavarande kategori påstått sig ha varit utsatta för upprepadepolisförhör varvid enligt sö- Prop.1975/76:18 109 kandensuppfattning grundlösa anklagelser framförts om otillåten politisk aktivitet.Ibland äter har asylsökande kommit med påståenden om svår politisk förföljelsesom utlänningsmyndighelen haft anledning att ställa sig skeptisk till. Vadsökanden har uppgett har Ukväl ansetts ge vid handen alt förföljelse ochtrakasserier i olika former har förekommit. Också i sådana fall haruppehållstillstånd getts. Ytterligare exempel är krigsvägrare som inle riskerarall hamna på krigsskådeplats, men kan räkna med alt straffas för sinkrigsvägran. Hit hör också värnpliktsvägrare som kan komma alt få ettoproportionerligt strängt straff för sin vägran. Någon fullständig uppräkningav vad som skall anses utgöra tillräckliga skäl är det dock inte möjligt attgöra. Det får i varje enskilt fall övervägas om de anförda omständigheternaskall anses vara tillräckligt tungt vägande. Äveni fråga om dessa utlänningar bör i 2 § UtlL föreskrivas alt de inle ulansärskilda skäl får vägras tUlstånd att vistas i landet. Också i detta fall fårvid bedömningen av när "särskilda skäl" skall anses föreligga tashänsyn till våra möjligheter att ta emot utlänningar som tillhör denna grupp.Tyngden av de omständigheter utlänningen kan åberopa till stöd för sin oviljaatt återvända bör av naturliga skäl tillmätas betydelse vid avgörande av fråganom särskilda skäl föreligger. Liksom i fråga om politiska flyktingar ochkrigsvägrare kan den förordade bestämmelsen givelvis inte åberopas avannan än den som anlänt hit. Detskydd som erbjuds senast berörda kategori av utlänningar bör enligt min meningi huvudsak inskränka sig lill en principförklaring av det slag som jag nu harredogjort för. När det däremot gäller skyddet mot att vid verkställighet avavlägsnandebeslut befordras tUl hemlandet, bör enligt min mening i allmänhetinle gälla andra bestämmelser än de nuvarande reglerna om poliflsktverkställighetshinder. Eftersom nu berörda utlänningar vanligen inte hotas avsådan allvarlig förföljelse som avses i 53 § UtlL, lorde i allmänhet hinder motverkställighet inle föreligga. Undantagsvis kan emellerfld förhållandena varasådana, alt det skulle framstå som slötande för rättskänslan att vidverkställighet av avlägsnandebeslut sända dessa utlänningar flll hemlandet,även om hinder inle möter enligt 53 § UtlL. Så kan exempelvis vara fallet omutlänningen löper risk att ådömas oproportionerUgt hårt straff för militärtbrotl i fredstid. Jag anser därför alt hinder mol befordran flll hemlandet avnu ifrågavarande utlänningar bör föreligga i särskilt ömmande fall.Bestämmelsen bör innebära att om utlänning som tUlhör den nu behandladeskyddsgruppen kan anföra synnerliga skäl att inte sändas till hemlandet, skallhan inte kunna befordras dit eller till land, i vilket han löper risk attsändas till hemlandet. Bestämmelsen bör enligt min mening i allmänhet tillämpasrestriktivt. Jag vill emellertid peka på en situation när bestämmelsen bör gesen mera generös tolkning. Jag tänker då på de fall när verkställigheten avserbeslut om Prop.1975/76:18 110 avvisning på grund av avsaknad av pengar, pass eller annatflllslånd eller avser förpassningsbeslut, men utlänningen inte har åberopatsådana tungt vägande skäl som, enUgt vad jag har föreslagit, skulle ha medförtatt han fått stanna här enligt 2 § UtlL. De nu förordade bestämmelserna för den vidareskyddsgruppen skall på motsvarande sätt som gäUer för poliflskaflyktingar självfallet vara tillämpliga också på stalslösa personer. För att en så enhetlig tillämpning som möjUgt skall uppnåsav skyddsreglerna i fråga om krigsvägrare och utlänningar tillhörande denvidare skyddsgruppen bör prövningen härav ankomma på . Det innebär altpolismyndighet i fråga om avvisning och länsstyrelse i fråga om verkställighetav andra avlägsnandebeslut skall, på samma sätt som f. n. gäller vid påslåendeom poUtiskt flyklingskap, underställa de ärenden där utlänning påstår sigvara eller omständigheterna annars ger anledning anta att han är i behov av särskUtskydd. Jag övergår nu tUl den av utredningen behandlade frågan omflyklingförklaring. Som jag har nämnt saknas i flyktingkonventionenbestämmelser om när och hur flyktingskap skall fastställas. Samma förhållandegäller UtlL. Vid ansökan om resedokument kommer dock en sådan prövning flllstånd. Detsamma kan sägas gälla när uflänning i ärende som rör avlägsnandeåberopar politiskt flyklingskap som skäl alt få stanna i landet. Tilläts han iett sådant fall alt stanna, framgår dock inte alltid av beslutet om politiskt flyktingskaphar ansetts föreligga. Beslutet kan ha endast den utformningen alt vederbörandetillåls stanna kvar i landet ulan att närmare grund härför anges. Uiredningen pekar på att den svenska ordningen väsentligenavviker från vad som gäUer i de flesta västeuropeiska länder. I dessa länderprövas och avgörs fråga om flyktingskap vanligtvis så snart utlänning ansökerom asyl eller på annat sätt hävdar atl han är politisk flykflng. Utredningenansluter sig lill en sådan ordning och förordar en bestämmelse i UtlL som gerutlänning en rätt att, om han vistas här i landet, erhålla en förklaring althan är alt anse som flykting. Syftet med en sådan ordning är enligt utredningenfrämst alt tillgodose flyktingens behov av alt känna trygghet. Enligt utredningsförslaget skall en ansökan om flyktingförklaringprövas av den centrala uflänningsmyndigheten, vars utslag skall kunnaöverklagas lill kammarrätt och regeringsrätt. En flyktingförklaring, som vunnitlaga kraft, föreslås emellertid inte bli rättsligt bindande för andramyndigheter eller domstolar, som handlägger frågor där flyktingskapet kan habetydelse. Dessa instanser skall enligt förslaget alltjämt självständigt prövapåstående om flyktingskap i ärenden som de handlägger. Utredningen förutsätteremellertid att de i princip alltid hör den centrala utiänningsmyndigheten när flyklingskapgörs gällande. 1975/76:18 111 Att bereda flyktingar möjlighet alt känna trygghet i detland där de tillåts uppehålla sig utgör självfallet ett mycket viktigt inslag iett lands flyktingpolitik. Det är därför angeläget att tillse, inte bara att debestämmelser som införs i syfte atl underlätta och trygga vistelsen itillflyktslandet faktiskt tillämpas utan också att flyktingarna får kännedomom skyddsbestämmelserna och deras innebörd. Endast därigenom kan åstadkommas atldessa känner säkerhet mot den förföljelse, som hindrar dem att återvända tillsina hemländer. En ordning med särskild flyktingförklaring är ulan tvivel ägnadalt inge flyktingen en känsla av trygghet. Enligl min mening bör emellertid enförutsättning för alt införa elt sådant system vara, att förklaringen fårsådan rättsverkan atl den i sak förstärker det skydd som UtlL tillförsäkrarflyktingar i vårt land. Utan en sådan effekt framstår en flyktingförklaringknappast som meningsfull. Det skydd mot förföljelse som tillförsäkras flykting iSverige ligger som jag har nämnt i UtlL:s principdeklaration om rätt tiUfristad och i de politiska verkställighetshindren. I varje ärende, där dessaregler kan vara tillämpliga, prövas frågan om flyktingskap. Detsamma gällerockså i övriga ärenden inom olika rättsområden där stalusfrågan kan habetydelse. Bedömningen av flyktingskapet avgörs av den beslutsmyndighet somhandlägger själva ärendet. Är denna myndighet någon annan än inhämtasregelmässigt SlV:s yttrande. Det torde med fog kunna påstås all i sådana fallföljer beslutsmyndigheten praktiskt taget undantagslöst SIV:s bedömning iflyktingfrågan. En flyklingförklaring som, på sätt utredningen harföreslagit, inte blir bindande för andra myndigheter, innebär enligt min meninginte någon faktisk förstärkning av det skydd som UtlL f. n. erbjuder flyktingar.Detta har också framhållits av de remissinstanser som stäUt sig negativa tillutredningsförslaget i denna del. Men inte heller en förklaring med bindandeverkan för andra myndigheler skulle reellt förstärka skyddet för flyktingen,såvida man inte avskaffar den omprövning av frågan huruvida politisktflyktingskap föreligger som sker i varje ärende. Den nuvarande ordningen idetta hänseende är ullryck för synsättet, atl de särskilda flyklingbestämmdsernaskaU lUl-lämpas endasi gentemot den som vid prövningstillfället uppfyller flyk-flngfömlsätlningarna.En moisvarande uppfattning ligger bakom flyktingkonventionens bestämmelser omupphörande av flyktingskap. I artikel 1 C i konvenflonen uttalas således, somjag har nämnt, att konventionen skall upphöra alt vara tiUämplig påbl. a. den som inle längre kan vägra att begagna sig av sitt lands skydd"enär de omständigheter, till följd av vilka han blivit erkänd somflykting, icke längre föreligga". Det bör enligt min mening inte komma ifråga alt väsentligen frångå dessa principer och införa en flyktingförklaringsom är i huvudsak oåterkallelig. 1975/76:18 112 Som ell skäl för atl införa ett förklaringsinslilut iSverige har utredningen pekat på att andra länder har en sådan ordning. Försvenskt vidkommande torde emellertid detta förhållande inte böra tillmätasnågon slörre betydelse eftersom dessa länders interna rättsordning på nuaktuellt område ofta företer betydande olikheter vid jämförelse med vår egen.En snäv tillämpning av flyktingbegreppet, formella begränsningar imöjligheterna att åberopa flykflngskap m. m. kan sålunda förekomma på ell enliglvår uppfattning oacceptabelt sätt. Exempel finns pä att frågan omflyktingförklaring föregås av långvariga prövningsförfaranden, som först efterkanske av förhandlingar leder lill slutligt beslut och som, om flyktmgpåståendetinte godtas, medför alt utlänningen då tvingas lämna landet. Jag ansersålunda mot bakgrund av vad jag nu har anfört, att den rättsliga verkan som börknytas lUl en flyklingförklaring för alt göra denna meningsfull för flyktingar,lägger hinder i vägen för alt införa etl sådant institut i vårt land. Denkänsla av trygghet och säkerhet, som flyktingar i vårt land med fog bör kunnakänna med hänsyn till gällande lagstiftning, kan enligt min mening bätlreunderbyggas genom tillräcklig information om gällande rätt. Utan att ge avkallpå tryggbetsaspekten undviker man därmed också ett administrativt kompliceratsyslem, som sannolikt skulle dra stora kostnader. En ordning med särskildflyktingförklaring bör sålunda inte införas. Däremot bör beredasmöjligheter att lämna invandrare en grundlig information i fråga om skyddetför flyktingar i vårt land. Utredningen har vidare behandlat vissa frågor som röravlägsnande av flykting. I denna del föreslås alt beslut om förvisning ellerutvisning av flykting skall få meddelas endast om det föreligger synnerligaskäl för etl sådant beslut. En sådan inskränkning gäller nu i fråga om dem sominnehar bosättningstillslånd eller sedan minsl är bosatta i gmndar sitt förslag på att en politisk flykting inte har mindrebehov av trygghet än den som vistats här en längre lid. Vidare föreslås attlydelsen av 54 § UtlL i visst hänseende ändras. I den bestämmelsen föreskrivsatt, under vissa övriga förutsättningar, undantag från verkslällighetshindret i53 § UtlL skall gälla om utlänningen genom synnerligen "grovbrottslighet" visat att hans kvarblivande här skulle innebära allvarligfara för allmän ordning och säkerhet. Utredningen föreslår att uttrycket synnerligen"grov brottslighet" ändras lill synnerligen "grovt brotl"för att bättre överensstämmelse med flyktingkonventionen skall erhållas. Beiräffandedessa frågor vill jag framhålla följande.