prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Tryckfrihetsförordningen är emellertid byggd på tanken bör slå vakt om mångfalden genom en obegränsad etableringsfrihet. Riskenför en monopolisering av massmediebranschen hade ännu inte fått aktualitet närtryckfrihetsförordningen kom till. är situationen sådan atttryckfrihetsförordningen på denna punkt riskerar att motverka sitt eget syfte.Tryckfrihetsförordningens etableringsregler bör därför ses över och modifierasså att det blir möjligt att inom ramen för en ändamålsenlig lagsliftning bevaraen reell yttrande- och iryckfrihet. Självfallet har svårigheterna att bygga påen obegränsad etableringsfrihet motsvarighet också i fråga om andra massmediaän pressen. Tryckfrihetsförordningenär f. n. föremål för översyn i massmedieutredningen (Ju 1970:59). Enligt sinadirektiv skall massmedieutredningen söka samla de grundlagsbestämmelser sombehövs till skydd för yttrandefriheten i massmedier i en särskild massmedielagsom skall ersätta tryckfrihetsförordningen. Självfallet bör en ny sädanmassmedielag inte lägga hinder i vägen för lagstiftning av den typ som förutskisserats. De sakkunniga bör i den frågan särskilt samråda med massmedieutredningen.Nära kontakt får också hållas med pressutredningen. Isitt arbete bör de sakkunniga givetvis samråda, förutom med de nu berördautredningarna, också med den utredning om översyn av konkurrenslagstiftningensom torde komma att tillsättas . 103 Kommittéer: Ju;67 Ulredningen har under liden hållit ettsammanträde. Utredningens arbete beräknas pägå . Utredningen (Ju 1974:14) om reklam i videogram (RIV) Tillkallade enligl Kungl. Maj:ts bemyndigande den 7 juni1974 för att utreda användningen av reklam i videogram (se Post- och Inrikestidn. Ordförande: , ., landshövding Ledamöter: . ., skogsbrukare, led. avriksdagen Ström, , avdelningschef, led. Sekreterare: , , hovrättsassessor (fr.o.m.den ) Lokal: Stalsdepartementens utredningsavdelning,, 211 20 , lel. växel 040/749 50 (sekreteraren) Direktiv (anförande av statsrådet tillstatsrådsprotokollet ): Inom vissa sektorer av massmediebranschen sker f. n. ensnabb teknisk utveckling. Detta gäller bl. a. vad som brukar kallas förvideogram. Till denna teknik hör videokassetten och den s. k. bildskivan.Videokasett-spelare är en bandspelare som ansluts till en TV-apparat. Man kanköpa färdiga band till bandspelaren men det är också möjligt att själv spela infrån TV-ulsändningar. Bildskivan har inte marknadsförts i menutvecklas f. n. både i och i . Bildskivan, som påminner om engrammofonskiva, placeras på en apparat som spelar av skivan in i en TV-apparat. Del harredan skapats ett stort antal system för videoprogram och dessa systemkonkurrerar med varandra. Videogrammen har många användningsområden som äreller kan bli aktuella. F. n. inriktar sig de företag somproducerar videokasettinspelningar på undervisning och utbildning. Som exempelkan nämnas undervisning i skolor, intern utbildning för företag ochinstitutioner av olika slag t. ex. sjukhus. Vidare finns det en marknad förinformation och underhållning till allmänheten i olika typer av butiker ochservicelokaler. Det äromdiskuterat om och i så fall när videogram kommer att få en mera utbreddanvändning för enskilt bruk i hemmen. Man måste dock räkna med möjligheten attsärskilt bildskivan sedan den väl introducerats i hemmen kan få en snabb ochomfattande utbredning. Bildskivan torde kunna säljas för ett billigt pris ochkan lätt distribueras på olika sätt t. ex. som bilaga till tidningar. Utvecklingen på videogrammarknaden har föranlettdiskussion om hur den nya tekniken från allmän synpunkt bäst skall utnyttjas.Diskussionen har bl. a. rört frågan om och i vilken utsträckning samhälletskall ta del i och Ju:67 Skr 1975:4 104 styrautvecklingen och användningen av den nya tekniken. Frågan berörs i direktivenför den av utbildningsministern härmed tillkallade utredningen omradions och televisionens fortsatta utveckling. Jag skall i detta sammanhang taupp en särskild aspekt på användningen av videogram, nämligen frågan om reklami videogram. Reklamoch andra typer av marknadsföring har vid upprepade tillfällenvarit föremål för statsmakternas uppmärksamhet. Här kan till en början nämnaslagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring som har gettkonsumentombudsmannen och möjlighet att ingripa motohederliga eller på annat sätt skadliga metoder i reklam och annanmarknadsföring. Vidare kan nämnas reklamskatten som infördes efter att haföregåtts av den s. k. annonsskatten. Reklamskattens införande syftade främsttill att finansiera ett ökat statligt stöd åt dagspressen. Reklamskattenomfattar förutom annonser även bl. a. film-, ljus,ljud- och utomhusreklam samttrycksaksreklam. Vidare kan nämnas att genom en vidtagen ändring itryckfrihetsförordningen införts möjlighet att genom vanlig lag förbjudakommersiell annons i den mån annonserna används i marknadsföring avalkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. Reklamutredningenhar i sitt delbetänkande (SOU 1973:10) TV-reklamf rågan där även frågan omreklam i videogram kortfattat berörs (s. 37 och bilaga D) tagit avstånd frånreklam i radio och TV. Utredningen har därvid indelat huvudargumenten motTV-reklam i tre kategorier, nämligen sådana som rör TV-politik, press-politikoch konsumentpolitik. Enligt reklamutredningens bedömning skulle införande avTV-reklam försvära televisionens programpolitik och allvarligt begränsa dess möjligheteratt fylla sina uppgifter som ett medium i allmänhetens tjänst.Reklamutredningen framhåller vidare att televisionen som reklammedium skullestarkt påverka marknadssituationen för andra medieföretag bl. a. dagstidningar,av vilka en del nu befinner sig i en besvärlig ekonomisk situation.Reklamutredningen framhåller slutligen att från konsumentsynpunkt måstebeaktas att ett införande av TV-reklam skulle innebära att reklamens volym ökaroch att ökningen koncentreras till vissa fåtalsmarknader samt att det nyareklammediet har en suggestiv och påträngande karaktär med låginformationshalt. Därigenom försämras förutsättningarna för hushållensbeslutsfattande och köpplanering. Reklamutredningenhar slutligen i ett avgivet betänkande (SOU 1974:23) Information ireklamen belyst informationsaspekterna på reklamen. Innebörden i förslaget äratt berörda organ skall få möjlighet att förhandla fram eller föreskriva attreklamen måste innehålla viss typ av information. F. n. kankonsumentombudsmannen med stöd av generalklausulen i marknadsföringslageningripa mot vilseledande reklam. Enligt förslaget flyttas positionerna fram såatt samhället också kan kräva viss information som från konsumentsynpunkt ärangelägen. Deåtgärder som vidtagits från samhällets sida i reklamfråganbygger på uppfattningen att reklamen inte kan frånkännas betydelse som ett bådevärdefullt och effektivt medel för marknadsföringen av varor och tjänster påden svenska marknaden och på exportmarknaderna. har understrukits attden information som reklamen förmedlar av naluriiga skäl blir partisk ochinriktad på att ge upplysningar som talar till säljarens fördel. Denofullständighet som därmed ofta kommer att känneteckna informationen begränsarreklamens värde från synpunkten att vägleda konsumenterna till rationellainköp. 105 Kommittéer: Ju:67 gradgäller kritiken den reklam som saknar egentligt informativa inslag utanhuvudsakligen genom övertalande, suggestiv och emotionell utformning sökerpåverka konsumenterna. Från samhällets sida måste i första hand eftersträvasatt reklam ges ett mer sakligt innehåll. a. reklamskatten liggeremellertid den uppfattningen att reklamen numera har sådan omfattning och tillväxttaktatt även åtgärder med en dämpande effekt är motiverade. Mot användningen av reklami videogram talar med styrka vissa av de skäl som reklamutredningen anför motTV-reklam. På samma sätt som reklam i televisionen skulle reklam i videogramkunna påverka marknadssituationen för andra medieföretag bl. a. dagstidningar.Från konsumentsynpunkt måste beaktas att reklam i videogram på samma sätt somreklam i TV kan ges en suggestiv och påträngande karaktär. Sannolikt skulleinformationshalten i många program bli låg. Detta skulle försämra hushållensförutsättningar att träffa riktiga val vid sina inköp. I detta sammanhang börockså beaktas att videogram kan komma till användning särskilt för barnprogram.Reklam som riktar sig direkt till barn är i allmänhet inte önskvärd utan börbehandlas med särskild restriktivitet. På grund av det anförda bör reklam ivideogram förbjudas eller begränsas kraftigt. Jag förordar att särskildasakkunniga nu tillkallas för att undersöka olika möjligheter för att nå dettamål. Här skall endast skisseras några tänkbara vägar. Det bör stå de sakkunnigafritt att överväga också andra lösningar. De negativa verkningar somär förenade med reklam i videogram är utan tvekan mest framträdande närvideogrammen används för enskilt bruk i hemmen eller i skolor, på sjukhus, ibibliotek eller liknande lokaler. Betänkligheter kan också möta mot atl tillåtavideogram med reklam om videogrammen spelas upp i underhållningssyfte ikommersiell verksamhet, t. ex. i frisersalonger, utrymmen ombord påpassagerarfartyg och liknande. Däremot torde det inte finnas anledning tillerinringar mot reklam i program som syftar till information om varor ellertjänster och som spelas upp i industrier, försäljningslokaler och liknande. Manmåste också beakta att videogram är ett utmärkt medel för information om olikavaror och att det kan vara svårt att skilja sådan information från merarenodlad reklam. Detta kan ibland gälla också videogram på konsumentmarknaden,där den nya tekniken kan tänkas ersätta bruksanvisningar och instruktionsböckerav olika slag. En möjlighet skullemåhända vara att tillåta videogram med reklam i mera renodlade kommersiellasammanhang men däremot förbjuda sådana videogram när det är fråga om visning ihemmen eller därmed jämställda lokaler. Det kan dock visa sig möta svårigheteratt lösa frågan på detta sätt. Ett reklamförbud bör nämligen i första handriktas mot dem som framställer eller importerar videogram. I detta led kan detemellertid vara svårt att förutse vilka som kommer att använda videogrammen ikonsumentledet. Skulle de sakkunniga finnaatt det inte låter sig göra att bygga upp lagstiftningen på det antyddasättet, bör de undersöka möjligheten att tillåta reklam bara när det inspeladeprogrammet i sin helhet eller till övervägande del utgörs av reklam i likhetmed t. ex. en reklamfilm för biografvisning. Däremot skulle videogram med kortareklaminslag i ett program av annan typ förbjudas. Det är nämligen troligt attbara de som avser att använda videogrammen för kommersiellt bruk är beredda attförvärva inspelningar som huvudsakligen består av reklam. De sakkunniga börförutsättningslöst överväga vilka sanktionsmedel som är mest effektiva när det gäller att genomdriva förbud mot eller Ju;67 Skr 1975:4 106 begränsningarav reklam i videogram. De som sanktionerna bör riktas mot är att söka i kretsenav producenter, importörer och distributörer. De sakkunniga bör därvid särskiltöverväga var kontrollen av att förbjuden reklam inte förekommer lättast kansättas in. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt problemet att hindra import avvideogram med reklaminslag som inte godtas när produktionen sker i . Desakkunniga bör utom med den förut angivna utredningen om radions ochtelevisionens fortsatta utveckling samråda med utredningen för den fortsattaverksamheten med radio och television inom utbildningsväsendet ()som kontinuerligt bevakar videogramområdet och bedriver viss försöksverksamhet. Utredningenhar haft överiäggningar med olikamyndigheter, organisationer och andra som berörs av utredningens arbete. Uiredningensarbeie beräknas pågå under hela är 1975. 68.Ordningsvaktsutredningen (Ju 1974:15) Maj:ts bemyndigande för att utreda frägan omöversyn av bestämmelserna om ordningsvakter (se Post-och Inrikes tidn. den 2augusti 1974): , , planeringschef, led. , , ombudsman (fr.o.m. ) , ,direktör (fr.o.m. ) , , polisintendent(fr.o.m. ) , S. (), direktör (fr.o.m.den 17 oktober 1974) , ., ombudsman (fr.o.m. ) Sekreterare:Heino, , hovrättsfiskal (fr.o.m. ) , 2 tr., 11128 , tel. (sekreteraren) Direktiv(anförande av statsrådet till statsrådsprotokollet ): Enligt17 § allmänna ordningsstadgan (1956:617) kan polismyndighet ålägga den somanordnar offentlig tillställning att bekosta sådan ordningshållning genompolispersonal eller förordnade ordningsvakter som äger rum inom lokal ellerplats där den offentliga tillställningen hålls. Detsamma gäller beträffandeingångarna till lokalen eller platsen samt i anslutning därtill belägnasärskilda parkeringsplatser. Av90 § polisinstruktionen (1972:511) framgår att förordnande 'för den 107 Kommittéer; Ju:68 somskall utföra polisbevakning utan att vara anställd inom polisväsendet(ordningsvakt)' meddelas av () när bevakningen berörflera län, av när verksamheten skall omfatta flera polisdistriktinom länet samt i annat fall av polisstyrelsen. Som allmänt kvalifikationskravanges att förordnande får meddelas 'endast den som prövas lämplig att utövapolisverksamhet som förordnandet avser'. Av bestämmelserna framgår vidare attmeddelat förordnande, som får återkallas när som helst, skall angeverksamhetens art och omfattning samt innehålla uppgift om den som skall utövaförmanskap över ordningsvakten. Med förordnande somordningsvakt följer i allmänhet vissa särskilda befogenheter. Av 10 § lagen(1972:558) om tillfälliga omhändertaganden framgår sålunda att de i samma laggivna bestämmelserna om befogenhet för polisman att omhänderta bl. a. den somgenom sitt uppträdande stör allmän ordning eller utgör en omedelbar fara fördenna i tillämpliga delar gäller även den som utan att vara polisman förordnatsatt fullgöra polisverksamhet, om annat ej framgår av förordnandet. Av 2 § 5lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m. framgår vidareatt ordningsvakt som med stöd av myndighets förordnande utövar polisverksamhetvid offentlig tillställning, i fråga om rusdrycker, vilka i strid mot gällandebestämmelser medförs vid tillställningen, har samma rätt att ta egendomen ibeslag som enligt tillkommer polisman. Avsärskilda hänvisningar i 15 § andra stycket och 16 § femte stycketpolisinstruktionen framgår att vad som i samma instruktion under rubrikerna'Polismans allmänna åligganden m. resp. 'Polismans befogenheter' föreskrivsom polismans uppträdande (7 §), skyldighet att lyda förmans i tjänsten givnaorder (8 §), underrättelseskyldighet (9 §), verksamhetsområde (10 §),skyldighet att rapportera brott (12 § första stycket), tystnadsplikt (13 §)samt om medel för verkställande av tjänsteåtgärd, användning av våld m. m. (16§ första fjärde styckena) i tillämpliga delar gäller även den som utan attvara polisman förordnats att fullgöra polisverksamhet. Av 74 § sammainstruktion framgår slutligen att RPS får meddela föreskrifter om skyldighetför bl. a. den som utan att vara polisman förordnats au fullgöra annanpolisverksamhet än trafikövervakning att inneha och under tjänstgöring varaiförd tjänstedräkt samt att vara försedd med tjänstetecken och beväpning. Den som förordnats tillordningsvakt enligt 90 § polisinstruktionen är underkastad ämbetsansvar enligt20 kap. och åtnjuter det skydd som avses i 17 kap. 1 § samma balk. 1 praxis har förordnandesom ordningsvakt inte bara kommit i fråga för bevakning vid offentligatillställningar utan även för en mängd andra bevakningsuppgifter av skiftandekaraktär. Förordnande som ordningsvakt har sålunda bl. a. meddelats förpersonal som tjänstgör som arrestant- och förpassningsvakter. Vidare harförordnande utfärdats för bevakning av industrier, varuhus, köpcentra,villaområden, museer, militärförråd, campingplatser, idrottsanläggningar m. m.Erfarenheten visar atl det såväl när det gäller bevakningsuppgifternas art somantalet meddelade förordnanden förekommer betydande skillnader i praxis bådemellan olika polisdistrikt och inom skilda län. anvisningar till bestämmelserna i 93 § i tidgare gällande polisinstruktion,vilka bestämmelser i sak oförändrade nu finns intagna i 90 §, harrikspolisstyrelsen bl, a. anfört att polismyndigheten innan förordnandeutfärdas skall särskih uppmärksamma bevakningens karaktär och omfattning samlom, med hänsyn till de befogenheter och det skydd som Ju.68 Skr 1975:4 108 anseskrävas för fullgörande av bevakningsuppdraget, behov verkligen föreligger avsärskilt förordnande som ordningsvakt. Behovet av sådant förordnande kansålunda enligt styrelsens mening bl. a. ifrågasättas, när bevakningsuppdragethar den karaktären att det bedöms vara tillräckligt med den rätt som enligt 24kap. 7 § tillkommer varje enskild person, dvs. att gripa densom begått brott som kan föranleda fängelse. Detsamma gäller när vederböranderedan åtnjuter skydd enligt 17 kap. . Enligt styrelsens uppfattningbör förordnande som ordningsvakt därför i regel meddelas endast den som fullgöruppdrag av sådan karaktär att han anses vara i behov av befogenhet attomhänderta personer som stör eller hotar störa den allmänna ordningen. Detfinns inga säkra uppgifter om det antal personer som f. n. har förordnande somordningsvakt. Enligt RPS :s beräkningar uppgår emellertid detta antal tillomkring 10 000. Närjag i början av detta år anmälde fråga om proposition med förslag till lag ombevakningsföretag (1974:39) framhöll jag bl. a. att det inte är ovanligt attden del av personalen i sådana företag som är sysselsatta med direktabevakningsuppgifter (väktare) söker och får förordnande som ordningsvakt,eftersom vederbörande därmed bl. a. får det skydd som ligger i att våld mot enordningsvakt kan komma att bedömas enligt de strängare regler i brottsbalkensom gäller för våld mot tjänsteman. Ianledning därav framhöll jag att jag var medveten om att en väktare vidfullgörande av sina bevakningsuppgifter i vissa situationer kan behöva sammaskydd som det en ordningsvakt åtnjuter. Något egentligt behov av debefogenheter som följer med ett ordningsvaktsförordnande ansåg jag däremotföreligga bara i vissa fall. Motdenna bakgrund föreslog jag en lösning som innebär att väktare i auktoriseratbevakningsföretag genom en särskild föreskrift i den nya lagen tillförsäkrassamma skydd som avses i 17 kap. 1 § . Jagframhöll därvid att detbör kunna förväntas att det i fortsättningen kommer att bli mindre vanligt änf. n. att väktare förordnas till ordningsvakt. Sådant förordnande bör såledeskomma i fråga endast när det finns ett klart dokumenterat behov för en väktareatt få de befogenheter som följer därav. Sedanriksdagen antagit det vid propositionen fogade lagförslaget (NU 1974:12, rskr1974:125) har lag (1974:191) om bevakningsföretag utfärdats. Den nya lagenträder i kraft . RPShar i en promemoria angående frågor rörande ordningsvakterm. m. påpekat behovet av en allsidig utredning med sikte att åstadkommaenhetliga bestämmelser rörande ordningsvakter och vaktbolag m. m. Frågan om en utredningangående ordningsvakts anställningsförhållande, utbildning, uniformering m. m.har vidare aktualiserats av Folkets husföreningarnas riksorganisation ochFolkparkernas centrala organisation genom skrivelser till chefen förjustitiedepartementet och . Sedande frågor som hänger samman med bevakningsföretagens verksamhet nu fått sinlösning framstår det som angeläget att mot bakgrund därav och den kritik motnuvarande förhållanden som framförts bl. a. i tidigare nämnda promemoria ochskrivelser även göra en allmän översyn av de problem av skilda slag som hängersamman med den form av bevakning och ordningshållning som utförs av särskiltförordnade ordningsvakter. Jag förordar att en särskild sakkunnig tillkallas föratt göra denna översyn. Densakkunnige bör till en början göra en närmare kartläggning av de nuvarandebestämmelsernas tillämpning. Han bör vidare ta ställning till 109 Kommittéer; Ju:68 såväldet allmänna behovet av som de principiella och praktiska aspekterna på enordning som innebär att personer som inte är polismän åläggs att ulföra vissapolisiära uppgifter. Den sakkunnige bör därvid ta hänsyn till de beaktansvärdaintressen vilka i detta sammanhang gör sig gällande både från dessa särskiltförordnade personers sida och från deras uppdragsgivares. Mot bakgrund avdessa överväganden bör den sakkunnige undersöka vilka ändringar i del nuvarandesystemet som är påkallade. Jagvill i detta sammanhang erinra om vad jag förut anfört angående förordnande somordningsvakt för väktare. I den förut nämnda proposition angåendebevakningsföretagen anförde jag vidare att ansvaret och kostnaderna för sådanextra bevakning som har sin grund i något speciellt förhållande, t. ex. denaktuella byggnadens eller platsens karaktär och läge, den där bedrivnaverksamhetens inriktning och omfattning eller andra liknande faktorer vilka göratt behovet av en fortlöpande kontroll och bevakning blir mera framträdande ännormalt, bör åvila den som äger det objekt eller driver den verksamhet som detär fråga om. Det bör mot bakgrund härav inte komma i fråga att förevarandeuppgifter i vidgad omfattning fullgörs inom ramen för polisens allmännaåligganden med avseende på bevakning och ordningshållning. Å andra sidan böremellertid också noga tillses att ordningshållning genom särskilt förordnadpersonal inte tillgrips i fall där denna uppgift av sakliga eller principiellaskäl rimligen bör ankomma på polisväsendet. Medundantag av de begränsningar som ligger i vad jag anfört i det föregående synesden sakkunnige lämpligen inte böra bindas av några närmare direktiv för sittuppdrag. Jag inskränker mig därför i det följande till att ange några exempelpå frågor och problem som bör uppmärksammas under den förestående översynen. Erfarenhetenhar som tidigare nämnts visat att praxis när det gäller förordnande avordningsvakter varierar starkt mellan olika polisdistrikt och län. Specielltför arrangörer av offentliga tillställningar har detta förhållande ibland gettupphov till särskilda problem. Förordnande som ordningsvakt meddelas avpolisstyrelse numera regelmässigt för tjänstgöring inom hela distriktet. I denmån styrelsen vid tillämpningen av 90 § polisinslruktionen iakttar en betydanderestriktivitet kan den situationen uppslå att antalet redan förordnadeordningsvakter inom distriktet anses utgöra hinder för att ytterligareförordnanden meddelas för en eller flera personer som har för avsikt atttjänstgöra endast vid offentliga tillställningar som hålls i viss bestämd lokaleller av viss arrangör. Det har i detta sammanhang påpekats att ett system sominnebär att tjänstgörande ordningsvakter om möjligt har en någoriunda fastanknytning till den lokal eller det område där vissa typer av offentligatillställningar regelbundet anordnas i allmänhet leder till en bättrekontinuitet och effektivitet när det gäller ordningshållningen. n. på många håll tillämpade princip som innebär att de inom ett visst områdeförordnade ordningsvakterna av utbildningsskäl anses böra beredas tillfälle atttjänstgöra på så många skilda ställen inom distriktet och under så skiftandeförhållanden som möjligt har från arrangörshåll också kritiserats av det skäletatt den inte sällan medför högre kostnader i form av ökade rese- och traktamentsersättningar.1 fall då de inom ett visst distrikt förordnade ordningsvakterna sammanslutitsigien s.k. vaktkår eller annan lokal förening utan någon som helst anknytningtill de fackliga organisationerna men med syfte att bl. a. fungera som en arbetsförmedlingeller att få befogenhet att anvisa viss vakt till förekommande Ju.68 Skr 1975:4 110 tjänstgöringsuppdraghar arrangörerna ibland kommit att ställas inför situationer som de av skildaskäl uppfattat som mycket besvärande. Enannan fråga som uppmärksammats från arrangörshåll när det gäller nuvarandepraxis på detta område är de skilda bedömningar som förekommer i fråga omantalet ordningsvakter som skal! tjänstgöra vid offentliga tillställningar.