prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — Sammanfattningsvis anser jag i likhet med utredningen ochett stort antal remissinstanser att man inte bör undanta dem som har drabbatsav personskada från rätten till trafikskadeersältning enbart därför att de hargjort sig skyldiga tUl sådant handlande som har angetts. En annan sakär alt handlandet i vissa fall kan innebära att den skadelidande har varitmedvållande till olyckan. Denna situaflon skall behandlas i det följandesamtidigt med att jag tar upp andra fall av medverkan på den skadelidandessida. 5.3.3 Medverkan på den skadelidandes sida Enligt skadeståndslagen gäller f. n. all om vållande påden skadelidandes sida har medverkat till skadan så skall skadeståndet jämkasefter vad som är skäUgt. Förslag till nya jämkningsregler har emellertidnyligen förelagts i prop. Enligt dessa regler skallskadestånd med anledning av personskada kunna jämkas bara när den skadelidandesjälv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat flll skadan.Skadestånd med anledning av att någon har dödats skall dessutom kunna jämkas,om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. BUansvarighetslagens bestämmelser om medverkan lill skadori motortrafik överensstämmer i sak med de regler som f. n. tillämpas inomskadeslåndsrätten i allmänhet. Det innebär bl. a. att jämkning kan ske inlebara när den skadelidande själv är medvållande ulan även när annan på hans sidahar medverkat tUl skadan. Enligl utredningen bör man starkt begränsa möjligheternatill jämkning av ersättning för personskada på trafikskadeområdet. Utredningensförslag innebär att jämkning skall kunna ske bara om den skadelidande själv harmedverkat till skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Flertalet remissinstanser delar utredningens uppfattningatt jämkning av trafikskadeersättning i princip inte bör kunna ske vid denskadelidandes medvållande till personskada. På några håll anser man dock atten jämkningmöjlighet bör finnas också i sådana fall när den skadelidande hargjort sig skyldig flll vissa slag av brottsliga handlingar, framför alltrattfylleri eUer rattonykterhet. Andra remissinstanser vill däremot gå 1975/76:15 69 ännu längre än utredningen i restriktivitet och tillåtajämkning bara när den skadelidande uppsåtligen har medverkat lill skadan.Slutligen framhålls från något håll atl jämkning av ersättning till efterlevandebör kunna ske inte bara om den efterlevande har gjort sig skyldig tilluppsåtlig eller grovt vårdslös medverkan utan också om den avlidne uppsåtligenhar medverkat till dödsfallet. Dejämkningsregler som f. n. gäller på trafikskadeområdet innebär enligl minmening en från sociala synpunkter betänklig försvagning av det ekonomiska skyddvid personskador som trafikförsäkringen har till främsta uppgift att bereda. Dehöga krav som ställs på trafikanter när det gäller efterlevnaden avtrafikföreskrifter innebär f. n. att redan en obetydlig oaktsamhet kan inverkareducerande på ersättningen till den skadelidande. De nuvarande reglerna kan pådet sättet ibland få orimliga konsekvenser, särskilt om man beaktar attersättningen i förekommande fall alltid utgår ur försäkring. Något värde frånprevenlionssynpunkt torde dessa regler inte heller ha. Bortsett från renaundantagsfall är det föga antagligt att människor skulle oftare utsätta sigför risk för kroppsskada, om de vet att de alltid får full ersättning än om deriskerar att få ersättningen reducerad vid vårdslöshet. Enligt min mening bör man alltså avsevärt begränsa denuvarande möjligheterna tUl jämkning av personskadccrsättning på grund avmedverkan på den skadelidandes sida. I likhet med vad som har föreslagits förden allmänna skadeståndsrättens del bör jämkning dock kunna ske, om denskadelidande uppsåtligen har medverkat till skadan. Däremot kan det varatveksamt, om också ett grovt vårdslöst beteende av den skadelidande skall kunnaföranleda jämkning. Enligt min mening skulle det emellertid i vissa fall kunnaleda till stötande resultat, om full ersättning under alla förhållanden skallutgå till den som har gjort sig skyldig tUl en allvarlig överträdelse avtrafikreglerna och därvid har visat uppenbar hänsynslöshet och likgiltighet förandra trafikanters säkerhet. Det är vidare en fördel att på denna punkt kunnatillämpa samma regler på trafikskadeområdet som inom skadeståndsrätten iallmänhet. Jag förordar alltså att jämkning skall kunna ske också när denskadelidande genom grov vårdslöshot har medverkat till skadan. I anslutninghärtill vill jag dock erinra om att vårdslösheten mäste vara av mycketallvarligt slag för att kunna betecknas som grov. Vidare kan understrykas attjämkning inte ovillkorligen måste ske i ett sådant fall. I vafle särskildsituation måste prövas huruvida det är skäligt att jämkning sker. Som framhållits under remissbehandlingen börpersonskadeersättning till efterlevande, på samma sätt som har föreslagitsbeträffande skadestånd i allmänhet, kunna jämkas även i sädana undantagsfallnär den omkomne uppsåtligen har medverkat flll dödsfallet, dvs. vid självmord isamband med biltrafik. Utöver vad jag nu har sagt anser jag inte att det finnsanledning att tillåta jämkning av personskadeersättning på grund av medvållandepå den skadelidandes sida. Jämkning bör sålunda inte kunna ske enbart av 1975/76:15 70 den anledningen att den skadelidande har gjort sig skyldigtill viss brottslig handling. I den delen hänvisar jag till vad jag förut harsagt om att en reduktion av den ekonomiska gottgörelsen till en person som harlidit en kanske allvarlig personskada utgör ett från allmänna kriminalpolitiskasynpunkter olämpligt korrektiv mot brottsliga förfaranden. Vad särskilt gällerfordonsförare som har gjort sig skyldig till rattfylleri kan det emellertidtänkas att föraren i samband med rattfylleribrottet också har fört fordonet påett sådant sätt att han måste bedömas ha vållat skadorna genom grovvårdslöshet. I så fall kan jämkning av personskadeersättningen ske enligt deregler som jag har förordat. 5.4 Trafikskadeersättning för sakskada 5.4.1 Skada på motorfordon och därmed befordrad egendom Av de sakskador som uppkommer i trafiken är det framförallt skador på motorfordon och egendom som befordras med motorfordon som harekonomisk betydelse. Även skador på annat transportmedel och egendom sombefordras med sådant transportmedel kan emellertid i vissa fall innebära storaekonomiska förluster. Frågan hur sistnämnda skador, liksom skador i övrigt påegendom utanför motorfordon, skall behandlas i ersättningshänseende ämnar jagta upp i följande avsnitt. När ett motorfordon och egendom som befordras med fordonetskadas i trafiken, utgår f. n. inte någon ersättning ur fordonets egentrafikförsäkring. Om skadan har orsakats vid kollision med annat motorfordon,kan ersättning emellertid under vissa förutsättningar utgå från trafikförsäkringenför det andra fordonet. Härutöver gäller att den skadelidande kan riktaskadeståndskrav mol den som enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler äransvarig för skadan. Denne får därvid betala skadeståndet med egna medel, omhan inte skyddas av ansvarsförsäkring. Den obligatoriska trafikförsäkringen ansvarar alltså inteför skador på det försäkrade fordonet eller egendom som befordras med fordonet.Försäkringsbolagen erbjuder emellertid möjligheter att teckna frivilligaförsäkringar för sådana skador. Vagnskador täcks i stor utsträckning av den s.k. motorfordonsförsäkringen, vari förutom den obligatoriska traflkförsäkringeningår en frivillig försäkring i form av brand-, glasrute- och stöldförsäkringsamt i förekommande fall vagnskadeförsäkring. När det gäller egendom sombefordras med fordonet kan kommersiella godstransporter skyddas genomvaruförsäkring. Annan befordrad egendom läcks i allmänhet av den s. k.hemförsäkringen. Vidare har trafikförsäkrings-anstalterna sedan längefrivilligt åtagit sig att ersätta vissa skador på passagerares kläder och andrapersonliga föremål som passagerare för med sig i fordonet. När det gäUer skador på det egna fordonet anserutredningen att det i och för sig finns skäl som talar för att man går övertill ett system som innebär att sådana skador ersätts från fordonets egentrafikförsäkring. 1975/76:15 71 Utredningen konstaterar emeUertid atl det inte ligger inomramen för dess uppdrag att överväga en sådan ordning. Utredningsförslagetinnebär därför att traflkförsäkringen inte täcker skador på det egna fordonet.I princip skall inte heller skador pä egendom som befordras med fordonetersättas ur fordonets trafikförsäkring. Härifrån föreslås dock det undantagetalt ersättning skall utgå till förare och passagerare för skador på kläder ochandra tUlhörigheter som de bär på sig eller för med sig för sitt personligabruk. Utredningens förslag har i allmänhet godtagits vidremissbehandlingen. Några remissinstanser förordar dock att det obligatoriskatrafikförsäkringskyddet utvidgas till att omfatta också skador på detförsäkrade fordonet och egendom som befordras med fordonet. I varje fall bördenna fråga enligt vissa instansers mening utredas ytterligare. När det gällerförslaget om ersättning för skador på förares och passagerares kläder och andratillhörigheter anser ett par remissinstanser att en högsta värdegräns börinföras för rätten till sådan ersättning. Enligt försäkrings-rällskommitlén börman däremot som överlämna dessa skador åt det privata initiativet ochden enskilda försäkringsverksamheten och alltså hålla dem utanför trafikförsäkringen. För min del anser jag liksom utredningen att vissa skälkan anföras till förmån för ett system där skador på motorfordon och därmedbefordrad egendom alltid ersätts ur fordonets trafikförsäkring, på samma sättsom jag har förordat för personskadornas del. Med en sådan ordninguppnår man lill en början det i och för sig önskvärda resultatet att kostnadernaför dessa typiska trafikskador helt och hållet stannar påtrafikförsäkringslagarkollektivet, dvs. fordonsägarna, och inte till någon delbelastar utomstående trafikanter och andra. Vidare skulle skaderegleringen ikollisionsfallen bli enklare. I de ofta förekommande fall då det uppstår bådeperson- och sakskador i samband med en kollision skulle den skadelidande kunnavända sig lill samma försäkringsbolag med sina olika ersättningskrav. Likalitet som i personskadefallen skulle det i så fall behöva visas att någontrafikant var vållande till de uppkomna skadorna för att ersättning skulleutgå. Störst praktisk betydelse skulle emellertid det ifrågasatta systemet få ifall då fordonsägaren inte kan vända sig mot någon annan med krav påskadestånd, alltså främst när skadorna har uppstått i samband med singelolycka.Trafikförsäkringen skulle i så fall bereda ett skydd liknande det som ges genomden nuvarande frivilliga vagnskadeförsäkringen. Mot tanken på att införa ett system som innebär attersättning för de angivna sakskadorna alltid utgår ur fordonets egentrafikförsäkring kan emellertid, som gjorts redan i utredningsdirektiven,anföras att ett sådant system med all säkerhet skulle leda till en avsevärdökning av skadeersättningskostnaderna och därmed av försäkringspremierna.Beaktas bör också atl ett obligatoriskt trafikförsäkringsskydd för sakskadorinte på långt när har samma betydelse från allmän synpunkt som skyddet förpersonskador. Sådana sociala hänsyn som bör vara vägledande beträffande personskadeersättningar gör sig inte alls gällande med samma 1975/76:15 72 styrka på sakskadeområdet. 1 fråga om sakskador kan manalltså i betydligt högre grad överlåta åt den enskilde att avgöra vilketförsäkringsskydd han viU ha. Sammanfattningsvisanser jag övervägande skäl tala för att man lämnar åtminstone skador på detegna motorfordonet utanför den obligatoriska trafikförsäkringen. 1 fråga omdessa skador bör fordonsägarna liksom ha fria händer att utforma sittförsäkringsskydd på det sätt de själva finner bäst. När det däremot gällerskador på egendom som befordras med motorfordon bör beaktas att sådana skador drabbarinte bara fordonsägarna utan också andra personer. Från riskfördelningssynpunkterkan det te sig naturligt att skydda utomstående mot risken att gå miste omersättning för hithörande skador och i stället låta kostnaderna åvila dem somutövar den riskfyllda verksamhet som motortrafiken utgör, dvs.fordonsägarkollektivet. Detta talar alltså för att man låter trafikförsäkringentäcka dessa kostnader. Emellertid finns det, som utredningen har framhållit,inte anledning att låta fordonsägarkollektivet bekosta försäkringsskyddet förde rent kommersiella transporterna. Skador på sådan egendom bör hellre ersättasfrån varuförsäkring eller ansvarsförsäkring på transportörens sida. Inte hellerbeträffande skador på egendom som befordras med privatägda fordon är behovet avekonomiskt skydd via trafikförsäkringen särskilt framträdande. Som jag tidigarehar sagt täcker hemförsäkringen i allmänhet sådana skador. Dennaförsäkringsform har numera en vidsträckt utbredning och bereder flertaletmänniskor i vårt land ell betryggande skydd bl. a. vid skador av det slag somdet nu är fråga om. Enligt min mening finns det alltså inte i dagens lägenågon anledning att gä över till ett obligatoriskt trafikförsäkringssystem somomfattar också skador på det försäkrade fordonet och egendom som befordras medfordonet. En särskild fråga är om ett undantag från den nu förordadeprincipen beträffande egendom som befordras med motorfordon bör göras förförares och passagerares kläder och andra personliga tillhörigheter som de förmed sig i fordonet. Somjag nämnt har utredningen föreslagit att skadorpå sådan egendom skall behandlas på samma sätt som personskador och alltsåersättas ur fordonets trafikförsäkring. Med hänsyn till det nära sambandetmellan skador på personlig egendom och personskador har jag i och för sigförståelse för denna ståndpunkt. Utredningens förslag kan emellertid i vissafall leda till svåra gränsdragningsproblem. Som några remissinstanser harframhållit kan det också diskuteras om man inte i vart fall bör ha envärdegräns för den egendom som skall ersättas ur fordonets trafikförsäkring.Det finns således knappast anledning att låta den egna trafikförsäkringentäcka förlust av t. ex. dyrbara smycken. Införs å andra sidan en värdegräns,uppnås inte alltid den avsedda förenklingen av skaderegleringen. Härtill kommeralt det för de skadelidande ofta saknar betydelse om de angivna sakskadornaersätts ur trafikförsäkringen. I allmänhet torde nämligen hemförsäkringen beredaell tillfredsställande skydd även mot dessa skador. Prop.1975/76:15 73 Med hänsyn till vad jag nu har sagt finner jag inte skälatt komplicera lagstiftningen med särskilda regler beträffande förares ochpassagerares personliga tillhörigheter som befordras med motorfordon. Ävenskador på sådan egendom bör alltså lämnas utanför det obligatoriska trafikförsäkringsskyddetoch i stället överlämnas åt det privata försäkringstagar-initiativet. Dettahindrar naturligtvis inte att försäkringsbolagen på denna punkt fortsätter sinhittillsvarande praxis och frivilligt ersätter vissa skador på kläder och andrapersonliga tillhörigheter. Även staten bör ha möjlighet att tillämpa en sådanpraxis beiräffande fordon för vilka staten bär ett ersättningsansvar. Jagförordar att regeringen utverkar bemyndigande att besluta om ensådan utvidgning av statens ersättningsansvar. I och med att skador på motorfordon och därmed befordradegendom inte skall ersättas ur trafikförsäkringen för fordonet uppkommer frågani vilken utsträckning sådana skador skall vid kollision med annat motorfordonersättas från försäkringen för det fordonet. F. n. gäller att ägare, brukareoch förare av fordon som är inblandat i en kollision i princip har ettpresumtionsansvar för skador som uppkommer på annat fordon eller på egendom sombefordras med annat fordon. De närmare reglerna om denna ansvarighet äremellertid komplicerade. Enligt utredningens förslag skall skador på motorfordonoch därmed befordrad egendom i kollisionsfallen ersättas ur trafikförsäkringenför fordon på motsidan, om det visas atl skadorna har orsakats genom vållande isamband med förandet av det fordonet eller genom bristfäUighet på fordonet.Det nuvarande presumtionsansvaret skall alltså i detta fall ersättas av ettvållandeansvar med vanlig bevisbörda. Detta förslag har tillstyrkts av bl. Flera remissinstanser är dock negativt inställdaeller hyser tveksamhet till denna inskränkning i den nuvarande rätlen tUlersättning. Detpresumtionsansvar som f. n. gäller på trafikskadeområdet har få motsvarigheterpå andra områden av skadeståndsrätten. Där gäller i stället normalt antingenett rent objektivt ansvar eller ett rent vållandeansvar, i vissa fall iförening med etl ansvai- för annans vållaiule. Presumtionsansvaret utgör ettmellanting till dessa ansvarsformer. Dess anknytning till vällandeprincipermedför att vållandefrågan mer eller mindre ingående måste prövas i varjesärskilt fall. kan detta nödvändiggöra en omfattande, tidsödande ochkostnadskrävande utredning. Resultatet av prövningen blir emellertid nästanalltid att den som bär presumtionsansvar får svara för skadan. 1 praktikenfungerar alltså presumtionsansvaret oftast som ett rent objektivt ansvar. Enligl min mening är det svårt atl anföra något bärandeskäl till att skador på motorfordon och därmed befordrad egendom skall vidkollision med annat motorfordon ersättas enligt andra förutsättningar än somgäller inom skadeslåndsrätten i allmänhet. Det finns därför anledning attutmönstra det nuvarande presumtionsansvaret ur lagstiftningen. 1975/76:15 74 Det kan dock inte gärna bli tal om att vidkollisionsskador på motorfordon och därmed befordrad egendom ersättapresumtionsansvaret med ett objektivt ansvar, dvs. föreskriva att skadornaalltid skall täckas av trafikförsäkringen för fordon på motsidan. Eftersom deinblandade parterna är inbördes jämställda, saknas anledning att i detta fallålägga trafikförsäkringen en så långtgående ersättningsskyldighet. Alternativettill det nuvarande presumtionsansvaret är alltså att införa ett rentvållandeansvar. Utredningen har på denna punkt anfört att ett ansvar som byggerpå vållandeprinciper bara i undantagsfall torde komma att leda lill någonförsämring för de skadelidande. Detta anlagande stöds av en undersökning somutredningen har låtit genomföra rörande den utomrättsliga skaderegleringen.Enligl denna undersökning sker nämligen skaderegleringen i ca 90procent av kollisionsfallen på grundval av styrkt vållande vid förandet av etteller flera av de inblandade fordonen. Skillnaden mellan ett presumtionsansvar och elt rentvållandeansvar torde alltså från ekonomisk synpunkt vara obetydlig, om man serflll hela kollektivet trafikanter. Detta hindrar inle att det i ett enskiltfall kan få stor ekonomisk betydelse vilken av dessa ansvarsformer som skalltillämpas. Jag vill dock erinra om att trafikskadeersättning över huvud tagetinte kommer alt utgå när etl motorfordon eller egendom som befordras med dettaskadas i annat sammanhang än vid kollision med annat mott.ufordon. Och ikollisionsfallen torde det, som jag skall återkomma till, ofta finnasanledning att jämka ersättningen på grund av medvållande på den skadelidandessida. Den som vill ha fullständiga garantier för att få täckning för uppkomnaskador måste således under alla förhållanden skaffa sig elt ylterligareförsäkringsskydd. Med hänsyn härtill anser jag liksom utredningen att man utanstörre betänkligheter bör kunna byta ut det nuvarande presumtionsansvaret ikollisionsfallen mol ett ansvar som vilar på vållandeprinciper. Sammanfattningsvisförordar jag alltså att ersättning för skada på motorfordon och därmedbefordrad egendom som har uppkommit vid kollision med annat motorfordon skallutgå ur trafikförsäkringen för det andra fordonet, om skadan har orsakatsantingen genom vållande i samband med förandet av del fordonet eller genonibristfällighet på fordonet. 1 likhet med utredningen anser jag att det därvidbör vara likgiltigt om det är föraren själv som har vållat skadan eller om delär någon av passagerarna som genom oaktsamhet har inverkat på förandet ochdärigenom föranlett skadan. Är det flera andra fordon beträffande vilka det harförekommit vållande vid förandet eller bristfäUighet, bör det föreligga ettsolidariskt ansvar för trafikförsäkringarna för dessa fordon. Den skadelidandebör alltså kunna få ut ersättning från vilken som helst av försäkringarna.Frågan om solidariskt ansvar liksom frågan hur ansvaret slutligen skallfördelas mellan de berörda försäkringarna ämnar jag återkomma lill i ett senareavsnitt. Den nu förordade regeln om atl ersättning för skada påmotorfordon och därmed befordrad egendom skall utgå ur annat fordonstrafikförsäk- 1975/76:15 75 ring förutsätter givetvis att vållande eller bristfäUighetinte har förekommit beträffande det egna fordonet. Har sådan omständighet förekommit,bör uppenbarligen ersättningen jämkas. Även denna fråga skall behandlas närmarei det följande. 5.4.2 Skada på egendom utanför motorfordon F.n. har ägare, brukare och förare av motorfordon eltpresumtionsansvar även för skador på egendom som befinner sig utanför såväldet egna fordonet som annat motorfordon. Utredningen föreslår att dettapresumflonsansvar byts ut mot ett rent objektivt ansvar. Detta förslag har iallmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Från något håll anser man dock attäven dessa skador bör ersättas efter vållandeprinciper. När det gäller skador på egendom utanför ett motorfordon dvs. framför allt sakskador som tillfogas cyklister och fotgängare men ocksåskador på annan egendom som har blivit påkörd vid en trafikolycka ~ talarenligl min mening starka skäl för alt man på samma sätt som beträffandepersonskador går över till ett rent objektivt ansvar och alltså låtertrafikförsäkringen för det fordon varigenom skadan har orsakats bärakostnaderna för skadan. Ett sådant ansvar innebär att man inte behöver utredaom vållande föreligger, vilket bl. a. leder till atl skaderegleringen förenklas.Det är vidare en given fördel att kunna lillämpa samma ansvarsprinciper närnågon utanför ett motorfordon tillfogas båtle person- och sakskador. Ävensådana sakskador som har nämnts bör alltså ersättas från trafikförsäkringenför det fordon varigenom de har orsakats, oavsett om vållande föreligger ellerinte. Som utredningen har framhållit kommer en övergång till ett rent objektivtansvar för dessa skador inte att medföra någon påvisbar ökning av desammanlagda kostnaderna för trafikförsäkringen. En särskild fråga är om detta objektiva ansvar bör gällaäven när den skadade egendomen tillhör ägaren, brukaren eller föraren av detfordon varigenom skadan har orsakats. Enligt nuvarande regler täcker denobligatoriska trafikförsäkringen för detta fordon också sådana skador, i denmån inte den skadelidande själv är ansvarig för dem. Med hänsyn härtill anserutredningen att ett undantag för dessa skador skulle innebära en omotiveradförsämring i förhållande till gällande rätt. Utredningen föreslår därför altersättning från fordonets trafikförsäkring skall utgä även för egendom utanförfordonet som tillhör fordonsägaren ('dvs. i praktiken försäkringstagaren),brukaren eller föraren. Dessa regler skall enligt förslaget i princip varatvingande. 1 fråga om försäkringstagaren föreslås dock att försäkringsskyddetgörs dispositivt. Utredningens förslag i denna del har i huvudsak lämnatsutan erinran vid remissbehandlingen. förordar dockett större utrymme för avtalsfrihet. Vidare anser att försäkringstagarenöver huvud taget inte bör kunna få ersättning för skador som vållas av s. k.områdesfordon. För egen del finner jag det uppenbart atttrafikförsäkringen inte bör 1975/76:15 76 belastas med kostnaden för skador på försäkringstagarensegendom i fall då egendomen befinner sig inom ett inhägnat område, t. ex. ellfabriksområde. VUl försäkringstagaren försäkra sig mot sådana skador bör han istället teckna en sakförsäkring. Även i övrigt förefaller det mig vara naturligastatt låta försäkringstagaren själv avgöra i vad mån hans egendom utanför detegna fordonet bör skyddas genom försäkring.