prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — kan lättare änmindre anpassa såväl avtalspraxis som bokföringsrutiner efter särskilda önskemål,och de är därför mindre beroende av lagens regler. Däremot släller sigförhållandena enligt ulredningens mening annorlunda vid avkastningsränta. Härmåste man räkna med att ränta ofta utgår under avsevärda tidsperioder, utan attnågondera parten har praktisk möjlighet att genom betalning bringafordringsförhållandel all upphöra. Vid expropriation utgår ränta inle sällanunder ell par år eller mera. när diskontot snabbi förändras voredel föga tillfredsställande om ränteläget vid tillträdet av exproprieradfastighet skulle vara avgörande för räntefoten för hela den tid under vilkenränta ulgår. Del skulle också vara stötande om olika räntefot skulle tillämpasför likartade fordringar vilka löper samlidigl blott därför atl tiden från vilkenränta börjat ulgå skiljer sig något. Det praktiska besväret med alt räkna utränlebeloppen spelar säkerligen mindre roll i nu avsedda fall, efiersom detinte är fråga om massfordringar vilka måste handläggas rutinmässigt utan om ettmindre antal fordringar som kan behandlas mera individuellt. Ulredningenföreslår därför att avkastningsräntan beräknas efter det vid varje särskild tidgällande diskontot. Utredningenframhåller att den diskuterat frågan om dröjsmålsräntans höjd med företrädareför berörda parter. Utgångspunkten har därvid varit de synpunkter somredovisats i etl tidigare avsnitt. Ulredningen har kommit till resultatet, alldiskontot ökat leder lill en lämplig dröjsmålsränla. Omdel officiella diskontot är blir således dröjsmålsräntan , om diskontotär blir dröjsmålsräntan , osv. Denföreslagna dröjsmålsränlan skall gälla även vid köp och andra avtaldär konsumenter intar ställning som gäldenärer, och utredningen har särskiltövervägt om förslaget kan anses lämpligt även vid sådana avtal. Utredningen hardärvid ansett atl de allmänna skäl som anförls för dröjsmålsräntans höjd harsin giltighet även för konsumentköp och liknande transaktioner. Räntan bör sålundafungera som effektivt påtryckningsmedel på en gäldenär all belala och somersättning för den förlust som borgenären lider. När gäldenären är konsument ärdet visserligen särskilt viktigt att han har en rimlig frist atl betala innanränta börjar löpa, och man får la hänsyn lill alt konsumenter ofta inte harsamma betalningsberedskap som ett affärsmässigt organiserat företag.Utredningen anser emellertid all den frist som föreslås fördet fall att förfallodagen inte är bestämd i förväg tillräckligt tillgodoserdenna synpunkt. Om återigen betalning inte sker inom den rimliga fristen, finnsdel inte något skäl varför dröjsmålsräntan sedan skulle vara lägre än iaffärsmässiga förhållanden. Utredningenframhåller vidare att avtalspraxis inte torde vara mera förmånlig förkonsumenter än för andra gäldenärer och alt klausuler om skyldighet att utgedröjsmålsränta blir allt vanligare, även inom området förkonsumenttransaktioner. Vid avbelalningsköp är räntekostnaden ofla betydandeoch avbetalningstillägget beräknas vanligen efter en räntefot som betydligtöverstiger den dröjsmålsränta som föreslås. Del synes inte finnas något skälvarför en konsument som utfäsler sig alt belala kontant men sedan inle fullgörsitt åtagande skall behandlas bättre i ränlehänseende än den som redan frånbörjan överenskommit med borgenären om en viss kredit. Dessaskäl leder enligt ulredningens mening till att dröjsmålsräntan bör varadensamma vid konsumenttransaktioner som vid andra. Detla har också denuppenbara räitstekniska fördelen att man undgår gräns-dragningsproblemel. Iett tidigare avsnitt har utredningen pekat på all de skäl som i allmänhetinverkar på dröjsmälsräntans lämpliga höjd inle har samma genomslagskrafl ivissa särskilda situationer, t.ex. vid penninglån mellan släktingar och vänner,vid ovisshet om huruvida någon fordran över huvud beslår saml när gäldenären ärinsolvenl. Utredningen har övervägt huruvida hänsyn lill dessa omständigheterbör föranleda någon undantagsregel upplagande lägre dröjsmålsränta, men kommiltill resultatet all så inte bör bli fallet. Utredningen föreslår således atldröjsmälsräntans höjd skall vara densamma i alla rättsförhållanden, oavsettförhållandets särskilda karaktär. Närdet gäller avkaslningsränla bör riktpunkten enligl ulredningen vara att räntanskall motsvara skälig avkastning på en placering på Å andra sidan bör inte räntefoten vara så beräknad atl den gerkompensation för penningvärdets förändringar beträffande kapitalet.Expropriationslagen innehåller en särskild bestämmelse (4 kap. 4 § andraslyckel) som just syftar till all ge sådan kompensation, och del kan enligtulredningen knappast komma i fråga att belräffande andra rättsförhållanden, förvilka sådan beslämmelse saknas, söka åstadkomma motsvarande resultat med hjälpav just ränteberäkningen. Denutredning om räntefotens höjd vid olika bankräkningar som stått lillutredningens förfogande visar all för sparkasseräkning räntefoten ofta mer ellermindre motsvarar diskontot. Vid räkningar där kapitalet är bundet för viss tidär emellertid räntefoten upp till en eller högre. Det ärdärvid alt märka atl räknings-havaren genom atl i förväg beräkna, lill vilkentidpunkt han vill göra uppsägning, kan åstadkomma alt han fär åtnjuta räntaenligt en sådan högre räntefot fram till den tid när han behöver pengarna. I deflesta av de fall på vilka den här avsedda räntefoten blir tillämplig saknardäremot borgenären möjlighet all avgöra, kapitalel skallbli tillgängligt för honom. Från hans utgångspunkt är fordringen oftaouppsägbar. är det av vikt att gäldenären inte kan vinna någon fördelav atl fördröja en uppgörelse genom den enkla metoden alt låta de pengar somhan skall utge kvarstå på en vanlig bankräkning och därvid få högre avkastningän om han betalat så snabbt som möjligl. Dessa skäl leder enligt ulredningensmening till atl räntefoten bör ligga något högre än den avkastning somgäldenären kan uppnå genom atl utnyttja det mest förmånliga alternativet förplacering på bankräkning. Medanledning av dessa överväganden föreslår utredningen alt avkaslningsränlanskall motsvara diskontot plus . Dentillämnade generella lagstiftningen avser endast förmögenhetsrätten.Utredningen anser sig inle böra ta ståndpunkt till om de allmänna principer somgäller beträffande ränta inom förmögenhetsrättens område bör tillämpas inomexempelvis familjerätten. Där så finns lämpligl kan givetvis analog tillämpningförekomma. Vissa fordringar som ytterst vilar på familjerätlslig grund kanockså preciseras eller förändras på sådant sätt, alt förmögenhetsrätlsligaregler blir direkt tillämpliga på dem. Så torde exempelvis bli fallet omskuldebrev utfärdas för att ge uttryck ål en familjerätlslig underhållsskyldighet.Hithörande frågor får enligt ulredningen liksom lösas genomrättspraxis. 4.4.2Ersättning för individuell ränteförlust mening bör man även i fortsättningen fasthålla principen attdröjsmålsränla skall ulgå enligl en i förväg fastlagd räntesats, dvs. utan atlförsök görs all uppskatta borgenärens förlust konkret. Det kan emellertid diskuterashur långt man bör driva denna princip och om några undanlag bör ske från den.På denna punkt råder vissa meningsskiljaktigheler inom de nordiska länderna. Ulredningenvill för svensk rätts del inle förorda införande av en omfattande möjlighettill skönsmässig bestämning av dröjsmålsränla. En sådan möjlighet skullemedföra en avsevärd praktisk osäkerhet som endasl delvis kunde upphävas genomtillkomsten av en betydande rättspraxis, något som kan dröja mycket . Deltorde också vara en vansklig sak för en domslol alt ta ställning lill om enomständighet är av den särskilda karaktär alt den bör medföra avsteg från denschematiserade bestämning som regelbundet utmärker dröjsmålsräntan. Deskäl som talar för alt i viss mån ta hänsyn till de individuella förhållandenabör enligl utredningen i slällel föranleda införandel av mer differentieraderegler än som gäller f.n. Genom sådana regler saml genom bruket av rätl tillskadestånd i stället för rätt till dröjsmålsränla finns möjlighet atl ta hänsynlill de särskilda förhållandena vid vissa typer av fordringar. Denu redovisade övervägandena gäller i stort sell även ränta som inle utgörtypisk dröjsmålsränta men som ulgår på grund av lagbestämmelse. Del är av viktall ge enhelliga regler, vilka kan liilämpas utan noggrann prövning avomsländighelerna i det särskilda fallet. Utredningsförslaget går därför ul påatl även avkaslningsränlan skall vara schematiserad och atl borgenären inteskall vara berättigad lill särskild ersättning ens när han kan visa all hansindividuella avkast-ningsförlusl varil slörre. Utredningenframhåller alt lagstiftningen f.n. innehåller ell anlal regler, enligt vilkaskälig ränta eller molsvarande skall ulgå. Såsom exempel kan nämnas 5 kap. 15 §faslighetsbildningslagen (1970:988) saml ell antal bestämmelser i vattenlagen(3:9, 6:11, 7:19 m.fl.). För dessa beslämmelser finns möjlighet antingen alllåta bestämmelserna kvarstå oförändrade, varvid del får ankomma på detillämpande myndigheterna atl avgöra vilken hänsyn som de bör la lill den nyaräntelagen, eller atl även i dessa beslämmelser införa en fixerad räntesats.Eftersom i flera fall avsikten synes ha varit all göra inte bara räntefotenshöjd ulan hela frågan huruvida ränta skall ulgå lill föremål för skönsmässigbedömning, anser sig ulredningen böra stanna för den förra lösningen. Idetta sammanhang aktualiseras också frågan i vilken ulslräckning ersättning förränteförluster bör utgå i form av ränta bestämd enligl en i lag angivenräntefot och under förutsättningar som anges i lagen, eller som en särskildpost i elt skadestånd eller annan liknande ersättning, exempelvisförsäkringsersättning. Utredningen anser all denna fråga bör bedömas med hänsynfrämsl till de konsekvenser som de olika alternativen medför praktiskt sell.Del är av vikt alt räntan är så lätlberäknelig som möjligt, vilket förutsätterdels alt den dag från vilken räntan skall börja ulgå kan fixeras med någonsäkerhet, dels all räntan utgår enligl en bestämd räntefot. Vid beräkning avskadestånd har man emellertid större frihet atl ta hänsyn lill olikaomständigheter, främsl gäldenärens mer eller mindre onda tro och borgenärensindividuella förlust saml de ålgärder som han vidtagit och kunnat vidta föralt begränsa sin föriusl. Vill man ha möjlighet all göra sådana skönsmässigaavvägningar synes därför skadeslåndskonslruktionen vara alt föredra. Om inteskadeslåndsmöjligheten står till buds, är svårigheterna slörre alt finna eltalternativ lill den fasta ränle-beräkningen, men å andra sidan torde just desituationer där skadestånd kan ulgå vara de där elt alternativ lill den fastaräntan blir mest aktuellt. Sammanfattningsvisanser utredningen all skadestånds-konstruktionen bör begagnas hellre änkonstruktionen med dröjsmålsränla för de fall där borgenären under längre lidhar lidit ränteförlust som beroende på omständigheterna bör ersättas.Utredningen föreslår atl man i skadeståndslagen lar in en beslämmelse om bestämmande av skadestånd skälig hänsyn skall las lill förlust av ränta somhar uppkommit under tid innan ränta utgår enligl räntelagen. Somexempel på fall då del kan vara skäligt all skadestånd läcker även ränteförlustnämner utredningen fall då skadan har orsakals av brottslig handling saml falldå den skadelidande själv är okunnig om den förlust han lider eller om alt hanär berättigad lill skadestånd för denna. Det kan ibland också vara motiveratall ersättning för ränteförlust ulgår när ulredningen i ersättningsfrågan är såkomplicerad all den drar ul på liden. Omdet beror av borgenären atl betalning inle sker på förfallodagen, utgår interänta så länge borgenärens dröjsmål beslår. Denna princip anses gälla f.n.Indirekt följer den av 6 § skuldebrevslagen, där del talas om all"betalningstiden" försitles. Ulredningen föreslår alt det citeradeuttrycket behålls i den nya lagstiftningen och då också tolkas på samma sättsom . Ränta ulgår även om gäldenären av force majeure hindras från atlbelala skulden på förfallodagen. Slörresvårighet bereder en annan fråga, nämligen om anstånd från borgenärens sidaskall medföra all ränta inle utgår under den lid som anståndet gäller.Uppenbarligen kan - där ränta skulle ha utgått ifall anstånd inte hadebeviljats - ell av borgenären medgivet anstånd ha såväl den innebörden alldenne avslår från ränta som den motsatta innebörden.Utredningen anser sig böra avstå från all föreslå någon bestämd regel, somskall gälla när annal inte framgår av borgenärens förklaring. Omständigheternakan vara alltför olika. Meni de fall där anståndet endasl framgår mera indirekt - av all borgenärenunderiåler all efler kort lid förnya sitt krav eller vidta åtgärder för attdriva in sin fordran - synes inle anståndet böra tolkas så alt del avser ävenränleförpliklelsen. Delta skulle nämligen kunna medföra alt skyldigheten allutge dröjsmålsränta lätt kunde upphöra eller upphävas, vilkel skulle ge upphovlill tveksamhet om vilkel rättsläge som råder. Det anstånd som bara består iatt borgenären underlåter att kräva betalning för förfallen fordran hindrar juinle att tidigare ränta fortsätter all ulgå (6 § första stycketskuldebrevslagen) resp. alt ränta börjar ulgå enligt 9 kap. 10 § HB. Ulredningenföreslår all man samlar de allmänna bestämmelserna om dröjsmålsränta i enräntelag som alltså skall gälla för rättsförhållanden i allmänhet inomförmögenhetsrättens område. Bestämmelserna skall avse både förutsättningarnaför all ränta skall utgå vid dröjsmål och räntefotens höjd. Räntelagenbör enligl ulredningen på liknande säll innehålla allmänna beslämmelser omavkaslningsränla. För sådan ränta kommer huvudvikten all ligga vid angivandelav räntefotens höjd saml vid förhållandet till dröjsmålsräntan. Därigenommöjliggörs atl särskilda stadganden i annan lagstiftning, som avseravkaslningsränla, kan hänvisa lill räntelagen. Vad i övrigt beträffarförutsättningarna för alt sådan ränta skall ulgå föreslår ulredningen en regeli räntelagen bara för ell särskilt fall, nämligen när betalning återbärs eflerhävning o.d. Enligt ulredningens mening är detta nämligen den enda situationsom har så allmän karaktär alt en beslämmelse i räntelagen om avkastningsräntaär motiverad. Ulredningen har inte gjort någon allmän översikt över olikasituationer där del skulle vara motiverat all avkastningsränta utgår, trots attavtal inle har träffats eller inte kunnat träffas. Lagstiftningen avses inlevara uttömmande, och del bör finnas möjligheler för domstolarna alt även iandra fall än de som behandlas i lagen låta ränta ulgå enligl normerna föravkaslningsränla. Delagstadganden om ränta som redan finns i olika författningar bör enliglulredningen ersättas med hänvisningar till räntelagen, och det bör då ocksåframgå om hänvisningen avser dröjsmålsränta eller avkaslningsränla. Utredningen anseremellertid inte att det finns skäl att i all annan lagstiftning införahänvisningar till räntelagen bara därför all fallen kan anses jämställda medsådana där nu uttrycklig hänvisning finns lill 9 kap. 10 § HB. Liksom hillillsfår man tillämpa de allmänna bestämmelserna om dröjsmålsränla i åtskilligafall där hänvisning saknas i speciallagstiftningen, trots att därigenom en vissbrist på konsekvens fortfarande kommer atl råda. Det torde sålunda enliglutredningen inle behöva befaras atl exempelvis avsaknaden av hänvisning tillräntelagen i 8 och 12 kap. jordabalken skulle föranleda slutsatsen all ränta inleskall ulgå vid dröjsmål med betalning av arrendeavgift eller hyra. Vissa rättstekniska frågorsom utredningen har tagit upp redovisas i följande avsnitt. Beträffandeföljdändringar i övrigt i olika specialförfattningar hänvisas tillspecialmoliveringen. Deljuridiska begreppet förslräckning motsvarar ell anlal ekonomiska förhållandenför vilka räntans höjd har slor praktisk betydelse. Som exempel kan nämnasobligationslån upptagna av stat, kommuner och företag, lån hos banker samtinsättning på bankräkningar. Man kan räkna med all i affärsmässigaförhållanden avtal om räntan regelbundet träffas. Har intet särskilt avtalträffats om dröjsmål kommer enligl den inledande regeln i 6 § skuldebrevslagendröjsmålsränlan atl vara densamma som räntan fram lill förfallodagen. Det ärdock inte ovanligt att det avtalas att dröjsmålsräntan skall vara något högre.Förfallodagen är vanligen bestämd i avtalet, och annars kan 5 §skuldebrevslagen liilämpas direki eller analogi, med resultat att fordranförfaller vid anfordran. För det fall alt avtalinte har iräffals fordras lagregler, och 9 kap. 10 § HB är avsedd för dettatypfall. Räntelagen bör enligt utredningen också tillämpas på sådanafordringar. Det viktigaste räitstekniska spörsmålet blir om skuldebrevslagenbör innehålla en självständig reglering av räntan på nu avsedda fordringar,eller om denna lag bara bör innehålla en hänvisning till räntelagen. Enliglulredningens mening bör räntelagen innehålla den materiella bestämmelsen medanskuldebrevslagen bör hänvisa till räntelagen. Detta gäller också den fråga somregleras i första slyckel av 6 §. Här föreslår ulredningen dock den ändringenalt dröjsmålsräntan skall bestämmas enligt lagens regler där detta leder lillhögre ränta än om den ränta som utgått före förfallodagen fortsätter att löpaäven efter dröjsmål. Enfrån räntesynpunkt viktig grupp av fordringar avser köpeskilling saml liknandevederlag för nyttjande av egendom, för Ijänster m.m. Enligt utredningen bör deallmänna reglerna om ränta i hithörande fall ingå i räntelagen. I den mån detredan nu finns speciella bestämmelser (t.ex. 38 § köplagen, 4:25 jordabalken)bör de i framliden hänvisa lill denna lag. Detsagda gäller enligl ulredningen även i den mån reglerna rör ämnen som harsärskilt stor betydelse vid en speciell konlrakislyp, exempelvis köp av lösegendom. Ulredningen anser det lämpligl alt i lagtexten upptas regler om verkanav atl räkning fördröjs eller förkommer eller eljest krav inte kommergäldenären till banda på säll som varil avsett. Även om detta ämne får antas hastörre betydelse vid köp än vid de flesta andra avtalstyper, finner ulredningendel lämpligl all regler härom ålerfinns i räntelagen. Vidhävning av köp som hell eller delvis fullgjorts av köparen uppslår frågan omsäljaren skall betala ränta på köpeskilling som återgår. De viktigaste av dessafrågor avser köparens hävning på grund av säljarens kontraktsbrott (dröjsmåleller fel i godset). Motsvarande fråga vid köparens kontraktsbrott har mindrepraktisk betydelse. 1 den mån hävning sker av säljaren efler del godset kommiti köparens besittning förutsätter den vanligen ägareförbehåll, och i de fleslafall blir avbetalningsköplagen tillämplig. bör regler om ränta vid hävning från köparen las in i räntelagen.Räntan bör motsvara avkaslningsränla. Omen köpare häver elt köp på grund av säljarens dröjsmål med avlämnandet ellertill följd av fel i godset, eller om köparen ulan all häva kräver skadeståndeller avdrag på köpeskillingen, uppslår frågan hur kravet skall förräntas.Motsvarande fråga uppslår när en säljare häver och kräver skadestånd på grundav köparens dröjsm.ål med betalningen. Liknande frågor kan uppstå i andrakontraktsförhållanden. Hithörandefrågor torde ha bedömts enligl 9 kap. 10 § HB, vanligen underanlagandel atl förfallodagen inte har varil bestämd i förväg, dvs. räntahar utgått från slämningsdagen. Utredningen föreslår inte på delta område någonannan ändring i förhållande lill gällande räll än som beror av atlstämningsdagen inle längre skall ha sin förra betydelse. Utredningenlar inle ställning lill frågor om ränta på ersättning som ulgår i arbetsförhållanden, exempelvis lill den som blivilobehörligen avskedad utan atl åtnjuta uppsägningstid vartill han varilberättigad. Des.sa frågor beror av avtalsförhållandets särskilda karaktär. Krav på ränta på skadestånd i utomobligaloriska förhållandenhar regelbundet bedömts enligt 9 kap. 10 § HB, och i de flesla fall har regelnför fordran ulan bestämd förfallolid tillämpats. Ränta har således i allmänhetutdömts endasl för delgivning av stämning, även om ränta yrkats fråntidigare datum. Om, såsom utredningen föreslår, ränta för fordringar utanbestämd förfallolid skall kunna utgå ulan stämning, kommer skadeståndskraven ien särställning. Detta hänger samman med atl det när skadeståndskravframställs ofla råder ovisshet om huruvida skadeståndsskyldighel har uppståttoch, om så är fallet, lill vilket belopp. Den mot vilken kravet riktas kandärför ofta inle bedöma omfattningen av sin skadeståndsskyldighel utan närmareutredning. De resonemang som har anförts beträffande dröjsmålsränta harbaserats på all sådan ränta normalt inte bör utgå förrän gäldenären har hafttillfälle all överväga omfattningen av sin betalningsförpliktelse och haft etlvisst rådrum för atl fullgöra denna. Den lid som ansetts lämplig - trettiodagar från del krav framställts - är ofla otillräcklig vid skadeståndskrav.Enligl ulredningens mening fordrar detta särskilda regler. Reglerna bör ingå iräntelagen. Vad som har sagts om gäldenärens behov av lid för atlutreda sakläget gäller inte bara när det är fråga om alt ge ut skadestånd utanockså belräffande försäkringsersättning. Bestämmelser om vid vilken tidpunktförsäkringsgivare skall fullgöra sin betalningsskyldighet med anledning avinträffat försäkringsfall finns i 24 § försäkringsavtals-lagen. Bestämmelserna innebäratt, om annal inle är avtalat, sådan skyldighel inträder efter delmeddelande om försäkringsfallet kommit försäkringsgivaren till banda. Behövssärskild utredning kan liden förskjutas, dock inle längre än lill fjorton dagarefter del att ulredningen förebragles. Den utredning som skall förebringas förall fjorlondagarsfristen skall börja löpa omfattar bara sådanl som ärtillgängligt för den som begär ersättning. Efiersom lagen direki bestämmer vjdvilken lid försäkringsbolaget skall fullgöra betalning, anses förfallodagenvara bestämd i förväg. Tillämpas de tidigare förordade reglerna omdröjsmålsränla belräffande fordringar med bestämd förfallodag, innebär det atldröjsmålsränla utgår om betalning sker senare än som framgår av 24 § försäkringsavialslagen. Enligt ulredningens mening råder del så nära sambandmellan försäkringsavtalslagens regler om förfallodagen för försäkringsersättningoch räntelagens regler om dröjsmålsränla, alt tidsfristerna inte bör vara olikaberoende på vilka regler som blir tillämpliga. Den frist somf.n. gäller enligl försäkringsavtalslagen anser utredningenemellertid vara alltför kort i fall då utredning behövs. Utredningen föreslårdärför att fristen förlängs . På samma sätt föreslårutredningen att man i räntelagen tar in en regel all om en fordran avserskadestånd eller annan sådan ersättning som inte kan fastställas ulan särskildutredning, så utgår ränta på förfallet belopp från den dagborgenären har framställt krav på ersättning samt förebragt utredning somankommer på honom. Utredningenframhåller att det liksom vid försäkringsersättning kan uppstå fall där dennormala tiden för utredning av skadeståndsskyldigheten inte räcker lill, ävenom denna bedrivs med normal skyndsamhet och inga tidskrävande komplikationerinträffar. Ulredningen har övervägt alt föreslå en specialregel med tanke pådessa fall men kommil lill resultatet alt tillräckliga skäl saknas för en sådanregel. Enligtgällande rätt har 9 kap. 10 § HB tillämpats även när borgenär framställt kravpå utgivande av belopp för vilkel gäldenären varit redovisningsskyldig. Dettaär emellertid ett område där betydande osäkerhet har visal sig, och rättspraxisär delvis svårtolkad. Utredningen anser det inte lämpligt atl i lagtexten hellförbigå behandlingen av redovisningskrav i räntehänseende. Efiersomredovisningskrav kan förekomma inte bara när syssloman omhänder-haft annansmedel, t.ex. när advokat skall avge redovisning, ulan även i andra situationer,t.ex. när en obehörig besillare har innehaft annans egendom, har de regler somrör ränta vid redovisning en allmän karaktär. Ulredningen anser därför all debör ingå i räntelagen.