prop · FZ03103 · 1975-12-31 00:00:00 — Uppförande av uthus, exempelvisgarage, bör omfattas av samma regler som skall gälla småhus, om uppförandetsker i samband med småhus-produktionen, och i andra fall av den tillämnadekorisumenttjänstlagen. Innan jaggår närmare in på de sakkunnigas uppgifier vill jag påpeka atl de problem somkan uppkomma vid förvärv av småhus är delvis olika, beroende på vad slagsförvärvslyp del är fråga om. I praktiken förekommer i huvudsak fyraförvärvstyper, nämligen köp eller avtal om uppförande av nyckelfärdigagruppbyggda småhus, köp eller avtal om uppförande av nyckelfärdiga enstyckshus,förvärv av enslyckshus som uppförs i egen regi samt köp av äldre småhus. Avdessa förvärvstyper skiljer sig köp av äldre småhus avseväri frän de övriga. Idet följande kommer därför denna kategori atl behandlas särskilt, när detgäller vissa av de ifrågasatta reglerna. Ju: 58 Skr 1975/76:103 70 Oavsett vad slags förvärvstyp det är fråga om kan det vidförvärv av småhus förekomma standardavtal som ensidigt tillgodoser säljarensintressen och som på grund diirav kan vara oskäliga mot förvärvaren. För att fåtill stånd en effektiv sanering av avtalsvillkoren anser jag atttillämpningsområdet för avlalsvillkorslagen bör utvidgas till alt omfatta ocksåvillkor som används vid försäljning av småhusfastigheter eller tomtmark som äravsedd för småhusbebyggelse. Mycket talar därvid för att man inte bör stannavid fall då säljaren är näringsidkare. Vid försäljning av äldre småhus är del imånga fall en privatperson som slår som säljare. Som KO har framhållil i dentidigare berörda skrivelsen är det i så fall mycket vanligtatt säljaren anlitar en fastighetsmäklare som medhjälpare vid försäljningen.Härvid kommer vanligen kontraktet mellan säljaren och köparen atl avfattas påformulär som tillhandahålls av mäklaren. Det är i dessa fall mäklaren som ihuvudsak bestämmer vilka klausuler som skall las in i kontraktet. Olika typerav standardvillkor kommer härvid till användning. Från konsumentsynpunkt är detuppenbarligen angelägel all köp som förmedlas på delta sätt kan granskas enliglavtalsvillkorslagen. Med hänsyn till det sagda bör de sakkunniga utgå från atlavlalsvillkorslagen skall utvidgas lill alt omfatta även villkor som användsav annan än näringsidkare vid erbjudande av småhus eller tomtmark, omerbjudandel förmedlas av näringsidkare. 1 sådana siluationer bör eventuellaförbud enligt avlalsvillkorslagen riktas mot den näringsidkare som harförmedlat erbjudandet och inle mot den enskilde säljaren. Däremot böravialsviUkorslagen lika litet som gälla i fall då både säljare och köpare ärprivatpersoner och transaktionen sker ulan medverkan av näringsidkare. Somtidigare har nämnts tar avlalsvillkorslagen endast sikte på atl skyddakonsumenterna som kollektiv. Även om lagen byggs ut i enlighet med vad jag nysshar föreslagil, hjälper den inte den enskilde konsumenten i fall då han redanhar ingått elt avtal vars innehåll helt eller delvis är oskäligt. Med slöd avavlalsvillkorslagen kan endast del fortsatta användandet av sådana villkorförbjudas. För att den enskilde konsumenten skall skyddas krävs civilrätlsligaregler. Vid köp av småhusfastighet gäller f. n. bestämmelserna i 4kap. Som har berörts innehåller kapitlet en radbestämmelser om säljarens och köparens rättigheter och förpliktelser gentemotvarandra. Äv intresse är framför allt de regler som handlar om fel hosköpeobjektet, dvs. fall då fastigheten på något sätt avviker negativt från vadköparen och säljaren har kommit överens om eller får anses ha kommit överensom. Liksom den förmögenhetsrättsliga lagstiftningen iallmänhet har jordabalkens regler utformats med utgångspunkt i atl säljaren ochköparen är jämbördiga parter, som i lika män kan ta till vara sina intressen. fall då detla antagande stämmer med verkligheten kan reglerna i huvudsakanses tillfredsställande. I andra fall är de mindre lämpliga. Nackdelen ärframför allt alt bestämmelserna är dispositiva. De kan med andra ord sättas urspel genom avtalsklausuler som ensidigt tillgodoser den ena partens intressen.Som har berörts av bl. KO förekommer det också i stor utsträckning attjordabalkens regler åsidosätts på ett sätt som gynnar säljaren. När det gäller avtal om uppförande av småhus saknassärskilda bestämmelser som ger konsumenten civilrättsligt skydd. Däremot fallerköp av byggnadsmaterial o. d. under konsumentköplagen. 71 Kommittéer: Ju: 58 De rådande förhållandena lorde i någon mån förbättras, omgeneralklausulutredningens förslag genomförs. Domstolarna får i så fall vidgademöjligheter atl i det särskilda fallet ogiltigförklara eller jämkaavtalsvillkor vars tillämpning framstår som otillbörlig. Det skydd somdärigenom kan beredas den enskilde förvärvaren av småhus kan emellertid inteanses tillräckligt. I stället bör införas vissa tvingande regler om förvärv avsmåhus och tomtmark som är avsedd för småhusbebyggelse. Självklart bör dessaregler liksom konsumentköplagens bestämmelser gälla endasi när förvärvaren ärkonsument och fastigheten huvudsakligen är avsedd för enskilt bruk. Den tvingande lagstiftning som del nu är fråga om börutformas så att den som förvärvar ett nytt hus tillförsäkras vissagrundläggande befogenheter i förhållande till säljaren resp. entreprenören.Viktigast är givetvis atl införa regler för det fall att fastigheten ärbehäftad med fel. Som elt minimum bör gälla alt säljaren resp. entreprenöreninte skall kunna friskriva sig från ansvar för fel som hänför sig lill egenskapsom kan anses utfäst. De sakkunniga bör emellertid överväga om man inle bör gålängre. Eflersom förvärv av nytt hus så gott som alltid sker från näringsidkarekan det finnas skäl att införa ell ansvar som gäller oberoende av eventuellgaranliutfäslelse och oavsett om säljaren resp. entreprenören har känt lilleller bort känna lill felet eller ej. Införs etl så långtgående ansvar för fel,bör del dock lämpligen begränsas till att gälla efter tillträdesdagen.Det kan därvid finnas skäl att låta olika tidsfrister gälla för olika delar avfastigheten, t. ex. grund och VVS-installation. Vidare kan det finnas anledningall ställa upp vissa begränsningar med hänsyn till felels beskaffenhet.Tidsfristerna torde emellertid regelmässigt böra vara längre än den ettårigagarantilid som är vanlig vid förvärv av nytt hus. Säljarens resp.entreprenörens ansvar bör gälla även mol ny ägare som förvärvar fastighetenunder garantitiden. Beaktas bör också del angelägna i att köparen resp.beställaren, när han träffar avtal om förvärv av elt nytt hus, kan säkerslällaall de önskemål han har beträffande den färdiga produktens funktioner blirtillgodosedda. Frågan huruvida fel föreligger skulle i så fall få bedömas meramed hänsyn till husets funktioner än till om det motsvarar vissa tekniskaspecifikationer. De sakkunniga bör utforma sina förslag så all de kan tillämpasockså i en sådan situation. När det gäller de påföljder som köparen bör kunna göragällande vid fel bör de sakkunniga kunna hämta ledning i konsumentköplagens ochjordabalkens bestämmelser. Om felet ej är av ringa betydelse, bör köparen iprincip ha rätt all häva köpet. Han bör också ha rätt att söka framtvinga enriktig prestation, om felet är sådanl att detta låter sig göra. Ändra påföljderbör vara rätt till avdrag på köpeskillingen och skadestånd. Vid sidan av regler om fel bör de sakkunniga ocksåöverväga behovet av tvingande bestämmelser som skyddar förvärvaren vid andratyper av kontraktsbrott, främst dröjsmål från säljarens sida med att lämnaförvärvaren tilllräde till fastigheten resp. försummelse av entreprenören attfärdigställa huset i lid. Även här kan jordabalkens och konsumentköplagensregler las som en lämplig ulgångspunkt. Som nämnts faller köp av byggnadsmaterial o. d. underkonsumentköplagen. Den som köper elt monteringsfärdigt hus har alltså redan nuett visst skydd i fall då varan är behäftad med fel osv. Om del emellertid vidförvärv av fast egendom införs ett skydd för köparen som går längre änmotsvarande skydd enligt konsumentköplagen, finns det anledning alt överväga ominte samma regler helt eller delvis bör gälla även Ju: 58 Skr 1975/76:103 72 vid köp av byggnadsmaterial som skall användas förmontering av hus. De sakkunniga bör särskilt pröva denna fråga. Vad jag har anförl om tvingande regler beträffandefel m. m. har avsett nybyggda fastigheter. När det gäller förvärv av äldresmåhusbebyggelse får beaktas att säljaren ofla är en privatperson och attparterna i så fall är mera jämställda. Som jag har antytt är detockså denna situation som jordabalkens regler tar sikte på. I huvudsak tordedessa regler utgöra en lämplig avvägning mellan säljarens och köparensintressen. Det förekommer emellertid en rikhaltig flora avfriskrivningsklausuler som syftar lill alt sätta jordabalkens regler ur spel.De sakkunniga bör i belysning av det resultat de kommer fram till beträffandenybyggda fastigheter överväga om rättsläget när det gäller förvärv av äldresmåhus är tillfredsställande. Jag har tidigare nämnt att fastighetsförsäljningar oflaförmedlas av mäklare. Denna ordning är naturlig från mänga synpunkler ochmäklarnas service till såväl köpare som säljare torde vara enförutsättning för en fungerande fastighetsmarknad. Det bör emellertid också framhållas atl mäklarna har enmycket ansvarsfull uppgifl genlemcit den enskilde köparen och säljaren. Desakkunniga bör därför överviiga vilka krav som bör ställas på dem som ärverksamma som fastighetsförmedlare samt pröva på vilket sätt mäklarverksamhelskall bedrivas för att bäst tillgodose olika intressen. På vissaområden har samhället ställt upp särskilda krav på den som vill drivayrkesverksamhet. Del kan t. ex. krävas atl den som vill utöva en vissverksamhet inte är olämplig på grund av personliga förhållanden. Sådana villkorgäller för den som önskar driva tillfällig handel och skrothandel. Ett krav påpersonlig lämplighet bör uppenbarligen gälla även i fråga om dem som skalldriva fastighetsmäklarverksamhet. Delta får emellertid anses vara ellminimikrav. Såväl KO som Auktoriserade fastighetsmäklares riksförbundhar framhållit betydelsen av att fastighetsmäklarna är väl kvalificerade försitt uppdrag. Härvid har nämnts krav på kunskaper på bl. a. det juridiska ochdet bank-, byggnads- och skattetekniska området samt kännedom om den lokalafastighetsmarknaden. De sakkunniga bör överväga vilka krav på kunskaper ocherfarenheter som bör ställas på fastighetsmäklare. Härvid bör utgångspunktenvara att dessa krav inte får ställas så högt atl de utesluter i och för siglämpliga personer från denna yrkesverksamhet. En lång praktisk erfarenhet ochingående lokal kännedom kan vara fullt tillfredsställande. Från en del håll har också rests krav på alt mäklare skallha en fri och oberoende ställning gentemot bl. a. banker och försäkringsbolag.För egen del anser jag att det inte bör föreligga något principiellt hinder förbanker ocb andra kreditinstitut att bedriva faslighetsförmedlingsverksamhet.Del kan emellertid finnas berättigade krav på att mäklare intar en oberoendeställning i andra avseenden. De sakkunniga bör vara oförhindrade alt diskuteradessa frågor. En fråga som är av stort intresse när det gällerfastighetsmäklarnas verksamhet är deras civilrätlsliga ansvar gentemot säljareoch köpare. F. n. torde de i viss omfattning svara för skada som de och derasanställda vållar genom fel eller försummelse i verksamheten. Det är dock oklarthur långt ansvaret sträcker sig. De sakkunniga bör kartlägga nuvaranderättsläge saml överväga i vad mån fastighetsmäklarnas ansvar bör preciseras ocheventuellt utvidgas genom lagregler. 73 Kommittéer: Ju: 58 Det skadeståndsansvar som jag nu har talat om gäller allslags mäklarverksamhel, oavsett vad för typ av fastighet det är fråga om.Ansvaret riktar sig i dessa fall mot både säljaren och köparen. Det kanemellertid ifrågasättas om inte mäklaren därutöver bör ha etl särskilt ansvargentemot köparen vid förmedling av småhus. I de fall då både säljaren ochköparen är privatpersoner är det ofta mäklaren som ensam har ekonomiska ochjuridiska kunskaper. Härtill kommer alt mäklaren ofla är köparens egentligekontaktman. Uppenbarligen kan man inte lägga samma slags ansvar påmäklaren som på säljaren. Mäklarens ansvar torde företrädesvis få bestå i enskadeståndsskyldighel när det föreligger elt rättsligt fel. De sakkunniga bördärvid särskilt pröva i vad mån mäklaren bör ansvara solidariskt med säljareneller ha etl subsidiärt ansvar i förhållande till denne. Om man i enlighet med del sagda inför ekonomiskaförpliktelser för fastighetsmäklare, finns del naturligtvis en risk för att dei del enskilda fallet inle förmår att fullgöra förpliktelserna. Detsamma gällersäljare och entreprenörer i fall då de blir ersättningsskyldiga. Särskilt nären fastighet visar sig vara behäftad med väsentligt fel, kan det bli fråga omatl utge avsevärda belopp. För alt den ersättningsberättigades intressen skallsäkerställas kan det därför finnas skäl att införa någon form av garantisyslemgenom att t. ex. ställa upp regler om skyldighet för säljare som ärnäringsidkare samt för entreprenör och mäklare att teckna ansvarsförsäkring.Del får ankomma på de sakkunniga all pröva denna fråga och överväga hur etleventuellt garantisyslem bör vara utformat. Vid sidan av de berörda frågorna beträffandefastighels-mäklarverksamheten finns det också skäl atl överväga huruvida detbehövs särskilda regler för att förhindra oskälig arvodesdebilering. I detsammanhanget vill jag erinra om den rapport som har tagits fram avstatens pris- och kartellnämnd. De sakkunniga bör i första hand undersöka hurnuvarande system för arvodesdebitering verkar. Vid övervägandena i hithörandefrågor bör de sakkunniga samråda med näringsfrihelsombudsmannen och pris- ochkartellnämnden. Jag har angett några av de krav som bör ställas på densom driver fastighetsmäklarverksamhet. Det får ankomma på de sakkunniga altöverväga om ylterligare krav bör ställas. Det kan gälla sådant som att mäklareskall lämna viss information till köpare, alt la visst ansvar vid reklamationosv. En särskild fråga gäller mäklarnas kompetens i fall då de sysslar medfastighetsvärderingsfrågor. Givetvis måste samhället utöva någon form av konlroll överatl fastighetsmäklarna fyller de krav som bör ställas på dem. För utformningenav en sådan konlroll är flera möjligheter tänkbara. Elt alternativ är att byggapå det auktorisationssystem som handhas av handelskamrarna. En annanmöjlighet är alt införa krav på lillslånd för att driva mäklarverksamhel.Villkoren för tillstånd bör i så fall vara förhållandevis liberala. Tillståndskulle inte nödvändigtvis behöva meddelas av central myndighet. Som eltkomplement lill elt sådant tillståndssyslem kan övervägas alt utforma vissaallmänna regler för hur mäklarverksamhel skall bedrivas. I första hand börsädana regler ta sikte på att tillgodose köparens intressen. Införs regler avdetla slag bör någon form av påföljd övervägas för den som bryter mot reglerna,t. ex. återkallelse av tillståndet i allvarligare fall. Jag vill i det sammanhanget påpeka att om det införs enförsäkrings-skyldighet e. d. för mäklare, så får det åvila tillstånds- ellertillsyns- Ju: 58 Skr 1975/76:103 74 myndigheten att särskilt kontrollera all behövligförsäkring har tecknats. När det gäller den försäkringsplikt e. d. someventuellt åläggs säljare och entreprenörer får det ankomma på de sakkunnigaalt särskilt överväga vilken myndighet som skall utöva motsvarande kontroll avalt försäkringsplikten har fullgjorts. I sin rapport om småhus har , som tidigarenämnts, bl. a. tagit upp frågan om reklamation vid fastighetsköp. Onekligen ärdenna fråga av slor betydelse från konsumentskyddssynpunkt. Frågan böremellertid inte prövas i detta sammanhang. I stället bör man avvakta resultatenav den försöksverksamhet med faslighetsreklamationer som inleds vidkonsumentverket. Självfallet kan emellertid denna försöksverksamhet ge desakkunniga värdefullt underlag för deras överväganden. Anledning finns inte heller alt nu la upp frågan om och ivad mån lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden bör görastillämplig på tvister som härrör från fastighetsförvärv. Denna fråga hänger f.ö. nära samman med frågan om reklamationsf örf ärandet, eftersom den nyssnämndaIvistemålslagen gäller oavsett ivisleföremålets värde, om reklamalionsorgan somregeringen besiämmer har utlåtit sig i saken. Däremot kan del finnas skäl atl undersöka om användande avskiljeförfarande enligt lagen (1929:145) om skiljemän bör kunna ske i tvistersom rör konsumenters fastighetsförvärv. Framför allt kan skyldigheten förkonsumenten alt i sådana fall svara för arvoden till skiljemän hindra honomfrån alt göra sin rätt gällande. I den berörda rapporten om småhus har konsumentverketockså lagt fram olika förslag som syftar till en effektivare konlroll ochbesiktning av småhusbyggen m. m. De sakkunniga bör emellertid inle gä in pådessa frågor. De får övervägas i annat sammanhang. Vid sidan av det tidigare berörda samrådet medkonsumenltjänstut-redningen, näringsfrihelsombudsmannen och statens pris- ochkartellnämnd bör de sakkunniga särskilt samråda med byggadministrationsutredningen.Nära kontakt bör också hållas med konsumentombudsmannen, ochbostadsslyrelsen. Utredningsarbetet bör bedrivas skyndsamt. De sakkunnigabör vara oförhindrade atl, om det befinns lämpligt, lägga fram delförslag. Delkan t. ex. finnas skäl att behandla frågan om en utvidgning avavlalsvillkorslagen med förtur. Kommittén har t. o. m. hållit tvåsammanträden samt haft överläggningar med olika myndigheter som berörs avkommitténs arbete. Kommitténs arbete beräknas pågå . (Ju 1975:03) Tillkallade enligl regeringens bemyndigande den 7 maj 1975för att utreda offentliga funktionärers tystnadsplikt (se Post- och Inrikestidn. Ordförande: , ., bovrättslagman 75 Kommittéer: Ju: 59 N., universitetslektor,led. av (fr.o.m. ) , , led. avriksdagen (fr.o.m. ) Expert: , , rådman (fr.o.m. den 17 oktober1975) Sekreterare: , , tf. rådman Direktiv (anförande av statsrådet lill protokollvid regeringssammanträde ): Offentlighetsprincipen har gammal hävd i svenskrättskipning och förvaltning. Allmänheten och massmedierna har en vidsträcktinsyn i de offentliga organens verksamhet. Av särskild betydelse i sammanhangetär den grundsals om allmänna handlingars offentlighet som slås fast itryckfrihetsförordningen (TF). Del är emellertid uppenbart att offentlighetsprincipeninle har kunnat råda helt utan begränsning. Del föreligger ibland motståendeintressen som har sådan betydelse att offentlighels-principen måste vidkännasinskränkningar. Såvitt gäller tillgången till allmänna handlingar anges dessaintressen i 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen (TF). Av denna beslämmelseframgår atl inskränkningar kan komma i fråga av hänsyn till rikets säkerhet ochdess förhållande till främmande makt eller i anledning av myndighets verksamhetför inspektion, konlroll och annan tillsyn eller för brotts förekommande ochbeivrande eller lill skydd för statens, menighelers och enskildas behörigaekonomiska intresse eller av hänsyn till privatlivets helgd, personligsäkerhet, anständighet och sedlighet. De inskränkningar som görs i offentlighetsprincipen kan tasig formen antingen av handlingssekretess eller av tystnadsplikt för offentligafunktionärer. Dessa två slag av inskränkningar skyddar samma intressen och haräven i övrigt nära samband med varandra. I den konstitutionella lagstiftningenbehandlas emellertid handlingssekretessen som en del av regleringen avtryckfriheten, medan tystnadsplikten ses som en begränsning av den allmännamedborgerliga yttrandefrihet som slås fast i 2 kap. I § RF. Vidare skiljer sigde två regelkomplexen radikalt från varandra i fråga om uppbyggnad ochutformning. Såvitt gäller handlingssekretessen har ett genomtänkt regelsystembyggts upp i lagen (1937:249) om inskränkningar i rätten att utbekomma allmännahandlingar (sekretesslagen) med anslutande kungörelser.Tyslnadspliklsregleringen, å andra sidan, består av elt stort antal delvisganska disparata beståndsdelar. Kompetensen alt besluta tystnadspliklsföreskriflerhar fram /75 varit splittrad på ell mycket stort antaloffentliga organ. Inte bara de högsta statsorganen ulan ocksåförvaltningsmyndigheter och kommuner har kunnat besluta sådana föreskrifier medrättsligt bindande verkan. Man har vidare ansett det möjligt atl ianställningsavtal med det allmänna som arbetsgivare ta in klausuler omlystnadsplikt. Elt särpräglat inslag i systemet är den s. k. oregleradetystnadsplikt som fram lill har gällt på vissa områden. Innan den nya RF trädde i lillämpning fanns såledeslystnadsplikter för den som är anställd eller fullgör uppdrag i stat ellerkommun vilka hade Ju: 59 Skr 1975/76:103 76 uppkommit på många olika säli:. Tystnadsplikt kundeföreligga på följande grunder; Genom föreskrift i grundlag. Genom föreskrift i lag. Genom föreskrift i annanförfattning, vilken avser befattningshavare hos viss myndighet eller vissamyndigheter, tillhörande viss yrkeskår eller verksamma inom ett visst fält. Genom föreskrift i arbetsordningeller annan allmän föreskrift utfärdad av statlig eller myndighetbeiräffande dess befattningshavare. Genom särskild tjänsteföreskriftutfärdad av statlig eller myndighet om tystnadsplikt för en ellerflera befattningshavare vid myndigheten rörande viss fråga. Genom av förman meddelad tjänsteföreskrift tillunderordnad befattningshavare. Genom föreskrift i kollektivavtaleUer enskilt tjänsteavtal. Till följd av tjänstensbeskaffenhet eller sakens natur. Till följd av del sekretesskydd somen allmän handlings innehåll kan vara tillförsäkrat. 1 en del bestämmelser om tystnadsplikt har tagils inslrafföreskrifter. I övrigt beivras överträdelse av lystnadsplikt med stöd avdet allmänna straff stadgandet om brotl mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 §brottsbalken eller som tjänstefel. Äv intresse i detta sammanhang är sambandet mellantystnadsplikt och om det s. k. meddelarskyddet. Föreskrifterna i 7kap. 3 § TF innebär atl en offentlig funktionärs brott mot tystnadsplikt ommeddelandet sker för publicering i tryckt skrift kan bestraffas endast underförutsättning att tystnadsplikten är föreskriven i grundlag eller annan lag.Har tystnadsplikten annan grund föreligger straffrihet. Radioansvarighetslagen(1966:756) ger motsvarande skydd åt den som lämnar uppgifter föroffentliggörande i ljudradio- eller televisionsprogram. Införandet av nya RF har medfört vissa förändringar irättslägel såvitt avser regleringen av tystnadsplikt. Till de frågor som löstesunder arbetet med den nya regeringsformen hörde fördelningen avnormgivningsmakten mellan regering och riksdag. Lösningen innebar altgränsdragningen skulle ske i två steg. Det försia togs genom attregeringsformen antogs. Man drog då upp huvudlinjerna. Nästa steg en närmareprecisering av dessa huvudlinjer var avsett att tas genom lagstiftning. Regleringen i nya RF innebär alt normgivningen omoffentliga funktionärers tystnadsplikt primärt läggs hos . Vidtillkomsten av dessa regler förutsattes emellertid att rådandekompetensfördelning i huvudsak skulle beslå. En kompletterande reglering skullealltså tillkomma. Enligt grundlagberedningen (SOU 1972:15 s. 156) borde i lagendasi tas in en straffbestämmelse och det huvudsakliga angivandel av deintressen som skulle skyddas, medan regeringen däremot skulle genomverkställighetsföreskrifter kunna i detalj ange de fall dä tystnadsplikt skulleiakttas. I proposilionen med förslag till nya RF anförde jag (prop. 1973:90 s.211) alt det borde vara möjligt förregeringen all besluta föreskrifter om tystnadsplikt i ungefär den utsträckningsom hade angivits av beredningen. Detta borde dock inte ske genom verkställighetsf öreskrifter. Jag föreslog av denna anledning alt det i 8 kap. 7 §tredje stycket skulle tas in en bestämmelse enligl vilken regeringen efterbemyndigande i lag skulle genom förordning kunna meddela föreskrifter om förbudatt röja sådant som någon har erfarit i allmän tjänst eller under utövande avtjänsteplikt. 77 Kommittéer: Ju: 59