prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — melse om ansvarsfrihet vid medvållande från denskadelidandes sida i enlighet med svenska rättsprinciper laglekniskl börbehandlas som en fråga om Jämkning av skadeståndet. Som har anförts i denallmänna motiveringen (avsnitt 7.4) bör skadeståndslagens Jämkningsreglertillämpas vid inrikes befordran. En hänvisning till dessa har därför tagits ini 8 §. Med hänsyn till tilläggskonventionens system att vid bedömandet av i vilkenutsträckning är skadeståndsskyldig hänsyn skall tas enbart tillgraden av vållande pä ömse sidor, måste emellertid en särskild Jämkningsregelför internationell befordran tas in i lagen. Denna bestämmelse återfinns i 12§. Jag hänvisar i denna del till specialmotiveringen lill dessa paragrafer. Paragrafen reglerar Järnvägensansvarighet för egendom som resande bär på sig eller medför som handresgods.Den motsvarar 4 § i utredningens förslag. Vad den resande fårmedföra som handresgods framgår av Järnvägstrafikstadgan 12 § och avnormalvUlkoren art. 10. 1 fllläggs-konventionen påpekas särskilt att ocksådjur, som den resande för med sig, skall betraktas som handresgods. Det haremellertid inte ansetts behövligt att ta in ett sådant påpekande i lagtexten.Bagage betraktas som handresgods, även när det är placerat i sådant frånpassagerarplatserna avskilt utrymme i vagnen vUket är särskilt avsett förbagage. Som handresgods betraktas däremot inte föremål, som överlämnas iJärnvägens vård ("polletteras"). Enhgt gällande rätt kan iregel ej göras ansvarig för sådana skador som här avses, om inte skadan visasbero på vållande av eller dess personal. Också enligt det föreliggande förslaget är Järnvägensansvarighet för ifrågavarande skador i huvudsak ett culpaansvar. Ett undantagfrån denna regel framgår emellertid av första stycket av denna paragraf. Enligtdetta stycke skall järnvägen, om den resande tillfogats både personskada ochsakskada som avser egendom som han bär på sig eller medför som handresgods,svara för både personskadan och sakskadan enligt reglerna för personskada.Järnvägen avses således i detta fall ha ett objektivt ansvar även för sakskada.Denna reglering följer, väd beträffar internationell befordran, avtilläggskonventionen art. 2 § 1 andra stycket. Enligt paragrafens andra styckeskall järnvägen, när den resande tUlfogats sakskada utan samband medpersonskada, bli ersättningsskyldig endast om eller dess personalvisas ha varit vållande till skadan. Vad beträffar befordran som är underkastadCIV grundas bestämmelsen på art. 25 § 2. För att de strängareansvarighetsreglerna i paragrafens första stycke skall bli tillämpliga krävsatt sakskadan uppkommit "i samband med" att den resande tUlfogatspersonskada för vilken är ansvarig enligt Prop.1975/76:7 71 Det är däremot inte nödvändigt alt personskadan ochsakskadan inträffat eller att sakskadan varit en direkt följd av denhändelse som orsakade personskadan. Stadgandet kan tillämpas, även om det.skulle föreligga ett mera avlägset orsakssammanhang mellan personskadan ochsakskadan, såsom när en resande blir frånstulen egendom, som han till följd avpersonskadan inte kan väfla, eller om det över huvud taget inte föreliggernågot sådant orsakssammanhang, såsom när handresgods måste ges till spillounder röjningsarbetet efter en tågolycka. Ett orsakssammanhang måste dockföreligga mellan sakskadan och den händelse som orsakade personskadan. Medan första stycket bara omfattarfall, i vilka den skadeorsakande händelsen inträffade när den resande uppehöllsig i tåget eller befann sig under på- eller avstigning, krävs för tillämpningav andra stycket inte att den resande hade sådan kontakt med tåget. Det räckerhär med att den skadade egendomen fanns på tåget, när den händelse inträffadesom orsakade skadan. Att den resande hade lämnat tåget t.ex, för att ta en promenad på perrongen på en station där tåget gör uppehåll,saknar i och för sig betydelse. För att ange ansvarsperiodens längd användsuttrycket "under befordringen". Härmed bör normalt förstås tiden fråndet egendomen tas ombord på tåget på avresestationen till dess den avlägsnats fråntåget eller till dess skälig tid därför gåtl till ända efter framkomsten tillbestämmelsestationen. Den fld egendomen befinner sig utanför tåget när denresande byter tåg, bör inte anses falla in under befordringen. För avgörande av frågan om är ansvarig för sådansakskada som det här är fräga om torde det oftast vara utan betydelse atlfastställa om skadan inträffat under befordringen eller ej, eftersom grundernaför järnvägens ansvarighet i båda fallen är nära nog desamma. Däremot utgör detfaktum att skadan inträffat under befordringen förutsättningen för tillämpningav lagförslagets regler om begränsning av ersättningsskyldigheten till visstbelopp. Har skadan inträffat än under befordringen kan denskadelidande grunda sina ersättningskrav på reglerna lag ellereventuellt på allmänna skadeståndsregler. Som framgår av vadjag har anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 7.3) har bestämmelserna idenna paragraf utformats i enlighet med utredningens förslag. 1 andra styckethar dock vissa redaktionella jämkningar företagits som en följd av den ändradelydelsen av 3 § första stycket. Utredningens uttalanden rörande bestämmelsernasinnebörd föranleder ingen erinran från min sida. Paragrafen reglerar järnvägens ansvarför skada som uppkommit vid befordran med annat transportmedel som satts in vidtillfälligt avbrott i järnvägsdriften. Den föreslagna lagen skall enligt 1 § kunna tillämpas 1975/76:7 72 endast på befordran med eller med sådantbefordringsmedel som enligt den särskilda föreskriften i I § första stycketandra punkten likställs med , dvs. tunnelbana eller spårväg. I den månföretag, som driver sådan befordran, åtar sig att utföra befordran med annatbefordringsmedel, faller denna befordran utanför lagförslagets tillämpningsområde.Innebär åtagandel, alt befordringen helt eller på viss sträcka skall utförasmed buss eller båt, blir den föreslagna lagen således inte tUlämplig pä buss-eller båtsträckan ens om denna sträcka är en sädan bil- eller sjöfartslinje,som upptagils på den av centralbyrån förda listan över linjer som ärunderställda . Däremot avses lagen vara tUlämplig på fallet att resandebefordras i Järnvägsvagn ombord på tågfäfla. I enlighet med reglerna i 3 §skall emellertid det särskUda järnvägsansvaret gälla endast om skadan uppkom,medan den resande befann sig i järnvägsvagnen eller höll på att stiga av ellerstiga på denna, och endast om skadan orsakats genom händelse som sammanhängermed järnvägsdriften. Det kan emellertid inträffa att en befordran, som skolatutföras med järnväg, på grund av särskUda omständigheter i stället delvis måsteutföras med annat befordringsmedel. Detta kan t. ex. vara fallet när enjärnvägslinje blockerats av ett urspårat tåg. I sådana situationer får vanligenden fortsatta befordringen ske med buss en viss sträcka. Det kan också länkasfall då den resande får fortsätta färden med båt eller t. o. m. med luftfartyg. Vilka regler som bör lUlämpas, om den resande lider skadaunder sådan befordran med främmande befordringsmedel, synes inte vara utanvidare givet. A ena sidan kan sägas att en resande, som valt att färdas medjärnväg och därmed fått ett särskUt skadeståndsrättsligt skydd, inte till någondel bör berövas detta skydd enbart av det skälet att för atlfullföfla befordringen måsle anlita annat befordringsmedel. A andra sidan kandet innebära svårigheter att tillämpa för Järnvägsbefordran avpassadeansvarighetsregler på andra befordringssätt. Med hänsyn tUl ovissheten om hur denu aktuella fallen bör bedömas har det ansetts nödvändigt att införa särskUdabestämmelser härom i tUläggskonventionen. Dessa, som har sin plats i art. 22 §3, återges i förevarande paragraf. Beslämmelserna innebär att resande, som tillfogatspersonskada eller sådan sakskada som avses i 4 §, får göra ersättningskravgällande mot järnvägen, även om skadan inte uppkommit under järnvägsbefordranutan under befordran med annat transportmedel, som järnvägen varit tvungen attanlita för atl befordra de resande, sedan Järnvägsdriften tUl följd av någonextraordinär omständighet tillfälligtvis fått inställas. Det är för uppkomstenav ansvarigheten likgUtigt om järnvägen själv utfört befordringen med detandra transportmedlet eller om denna utförts av någon av järnvägen anlitadtransportör. Ehuru den skadelidande såledesockså i dessa fall kan vända sig mot , kan han dock inte i materielltavseende åberopa de vanliga 1975/76:7 73 har i stället alt svara enligtde ansvarighetsregler som gäller för det använda transportmedlet, dvs. detUlämpliga ansvarighetsreglerna i bilansvarighetslagen, sjölagen ellerluftfartslagen. När det gäller själva talan mot järnvägen, är avsikten däremotatt den föreslagna Järnvägslagstiftningens vanliga bestämmelser skall kunnatillämpas. I de fall som är i fråga bör således vid talan mot järnvägenpreskription-sreglerna i 9 § och forumreglerna i 10 § komma till användning,även om skadeståndsanspråket grundas på exempelvis bilansvarighetslagen. Dettager den skadelidande en förmånligare ställning än om också i nu nämndaavseenden bilansvarighetslagens bestämmelser skulle ha gällt. Vidinternationell befordran bör också reglerna i 15-17 §§ (1618 §§ i detremitterade förslaget) tillämpas. Har befordringen med det andratransportmedlet utförts av annan än järnvägen, föreligger inte något hinder förden skadelidande att rikta sina ersättningskrav mot den, som enligt de reglersom gäller för det använda transportmedlet är ansvarig för skadan, i ställetför mot järnvägen. För sådant krav gäller dock i alla delar reglerna för detifrågavarande befordringsmedlet. SJ påpekar attutredningens lagförslag uppvisar en mindre avvikelse från tiUäggskonventionensbestämmelse. Utredningens lagförslag anger att järnvägen varit nödsakad attbefordra resandena med annat transportmedel. Vad järnvägen finner sig nödsakadtUl enligt konventionstexten är inte att utföra befordringen med annattransportmedel utan att avbryta järnvägsbefordringen. Regeln itilläggskonventionen gäller således vid det faktiska förhåUandet att järnvägenutför eller låter utföra ersättningsbefordringen oavsett om den är nödsakadhärtill, enligt SJ. 1 denna paragraf,som motsvarar tilläggskonventionens art. 22 § 3, regleras det fallet attJärnvägen blir tvungen att tillfälligt avbryta Järnvägsdriften och tiU följdhärav befordrar eller låter befordra den resande med annat transportmedel. Förskada som uppkommer under sådan ersättningsbefordran är ansvarigenligt de regler som gäller för det använda transportmedlet. De i denna lagmeddelade preskriptions- och forumreglerna skall dock tillämpas vid talan motJärnvägen. Den av utredningen föreslagna lydelsen har undergått en mindreredaktionell Jämkning med anledning av vad SJ påpekat. I art. 22 § 3 föreskrivsockså att vissa andra processuella bestämmelser skall tillämpas vid talan motjärnvägen i fall som avses. Häremot svarande bestämmelser har i lagförslagettagits upp i 19 §. Bestämmelserna i denna paragraf och19 § ärbara tillämpliga när yttre omständigheter, t. ex. blockering av banan pågrund av tågurspärning eller snöras, gör det nödvändigt att avbrytaJärnvägsdriften. Det kan emellertid också förekomma att avföretagsekonomiska, servicebetonade eller andra icke tvingande orsaker ersätterJärnvägsbefordran på någon sträcka med annat transportmedel, t. ex. däanslutande tåg inte inväntat vid försening. Vilka regler som skall gälla isådana 1975/76:7 74 situationer besvaras inte i tilläggskonventionen. Jaganser det inte heller påkallat att reglera denna fråga i lagen. Någon störrepraktisk betydelse har den inte eftersom ersättningsbefordran nästan alltidutförs med bil eller buss och den resandes rätt till ersättning i sådant fallär tryggad genom trafikskadelagstiftningen. Skulle undantagsvis enersättningsbefordran utföras med fartyg eller flyg kan det emellertid inträffaatt en flilämpning av sjö- resp. luftfartslagens bestämmelser om ansvarighetoch beloppsbegränsning av ansvaret leder flll att den skadelidande försätts ien sämre situation än om järnvägen varit ansvarig enligljärnvägsansvarig-hetsreglerna, 1 sådant fall bör järnvägens ansvarighet kunnaregleras enligt järnvägsansvarighetslagen, varvid dess ansvarsbestämmelser fårtillämpas analogt på del andra transportmedlet. För det fall, slutligen, att detredan vid resans böflan stått klart att befordringen eller en del av dennaskulle komma att utföras med annat transportmedel dvs. i praktiken oftast medbuss - får det anses att ett avtal om s. k. kombinerad befordran har ingåtts. Isådant fall skall givetvis järnvägsansvarsreglerna tillämpas bara pä skador sominträffar i samband med Järnvägsbefordringen. Paragrafen reglerar järnvägensansvar för personal och andra medhjälpare. Paragrafens regleråterspeglar innehållet i tilläggskonventionen art. 1 1, som ordagrantöverensstämmer med art. 39 och i sak också med art. 39. Den regleringparagrafen innehåller har länge gällt enligt järnvägstrafikstadgan ochåterfinns i 1966 ärs stadga i 8 §. Regleringen innebär, att bliransvarig för varje åtgärd eller underlåtenhet, som företas eller begås itjänsten av järnvägens anställda eller av andra, som järnvägen anlitar sommedhjälpare i järnvägsdriften. Den ansvarighet som påläggsJärnvägen genom detta stadgande kan måhända tyckas vara mycket omfattande. 1själva verket torde emellertid stadgandets räckvidd vara ganska begränsad. När det gäller personskada föreslås få ett iprincip rent objektivt ansvar. Den avgörande frågan blir om den skadeorsakandehändelsen sammanhänger med järnvägsdriften. Är detta fallet, kommer det i ochför sig inte att spela någon roll om skadan beror på brister ijärnvägsanläggningen, i den rullande materielen eller i personalens sätt attsköta sin tjänst. Också i fråga om personskada har emellertid förevarandestadgande intresse såtillvida som det rycker undan vafle grund för ettantagande, att järnvägen skulle kunna till ansvarsbefrielse enligt 3 § andrastycket åberopa, att skadan orsakats av främmande inverkan på järnvägsdriften,t. ex. när på sitt nät använt en järnvägsvagn, som tillhör en annanjärnväg, och skadan vållats av denna personal. Större betydelse har emellertidförevarande paragraf när det gäller Sakskada, dvs. skada på egendom som den resande bar på sig eller 1975/76:7 75 medförde som handresgods. Har sådan skada uppkommit utansamband med personskada, skall järnvägen enligt 4 § andra stycket i förslagetbli ansvarig "endast om fel eller försummelse visas ligga järnvägen fllllast". Denna bestämmelse kompletteras nu med förevarande stadgande, vilketger till resultat, att allt vad järnvägens medhjälpare gör eller underlåter itjänsten kan tillräknas . Det bör observeras, att ansvarighet förjärnvägen inte nödvändigtvis förutsätter att medhjälparen genom sin åtgärdeller underlåtenhet förfarit culpöst. Omständigheterna kan vara sådana att man,trots atl medhjälparen måste anses vara utan personlig skuld till skadan, fårbetrakta hans handlande eller underiåtenhet som ett fel eller en försummelsefrån sida gentemot den resande. Den ansvarighet som genomdenna paragraf föreslås få för sina medhjälpare går således längre än det iskadeståndslagen föreskrivna principalansvaret genom att ansvarigheten kaninträda utan att culpa hos medhjälparen, anonym culpa eller kumulerade felpåvisas. Också i ett annat avseende går ansvarigheten enligt förevarande reglerlängre än det nämnda principalansvaret. Ansvarigheten avses nämligen gälla allamedhjälpare, inte bara anställda utan också självständiga medhjälpare. Järnvägkan i enlighet härmed bli ansvarig för skada, som orsakats av främmande Järnvägunder trafik på den förstnämnda nät. Ersättningen vid sakskada föreslåsi 8 § andra stycket bli begränsad till det maximibelopp som anges där eller,vad beträffar internationell befordran, i 13 § (14 § i det remitteradeförslaget). Begränsningsreglerna avses emellertid inte bli tillämpliga, omskadan åstadkommits under sådana omständigheter att uppsåt eller grovvårdslöshet måste ansesjigga järnvägen till last. Detta anges också i 8 § andrastycket. TiUämpningen av denna bestämmelse förutsätter - frånsett det fögapraktiska fallet att högsta organ orsakat skadan uppsåtligen ellerav grov vårdslöshet - att medhjälpare åt vållat skadan uppsåtligeneller av grov vårdslöshet under sådana omständigheter all det skadegörandehandlingssättet med stöd av bestämmelserna i förevarande paragraf kantillräknas järnvägen. kan bliersättningsskyldig, även när tredje man har orsakat skadan uppsåtligen eller avgrov vårdslöshet. Detta blir fallet, när den skadeorsakande händelsenframkallats av tredje mans uppsåtliga eller grovt vårdslösa inverkan påjärnvägsdriften och järnvägen inte lyckats undvika denna inverkan ellerförebygga dess följder, trots att med rimliga åtgärder skulle halyckats med detta. För sakskada som uppkommit under dessa omständigheter svararJärnvägen emellerfld endast med begränsat belopp. Som motsättningsvis framgårav förevarande paragraf kan nämligen tredje mans uppsåt eller grovavårdslöshet inte tillräknas järnvägen. I tilläggskonventionen art. 11andra stycket anges uttryckligen att inte svarar för sina anställda närdessa på resandes begäran tillhandagår med någon flänst som del inle åliggerJärnvägen alt lämna. Någon sådan uttrycklig bestämmelse har inte tagits med ilagförslaget, Prop.1975/76:7 76 men det sakliga syftet med konventionsbeslämmelsen hartUlgodosetts genom att i lagtexten särskUt påpekats, att järnvägens ansvarighetför sina anställda endast gäller dessas handlande i tjänsten. Så som lagtextenutformats gäller denna begränsning inte bara de i art. 11 andra stycket angivnafallen utan generellt för medhjälpares agerande. Det skulle kunna tänkas attdenna begränsning går längre än konventionsförfatlarna avsett; det har nämligenhävdats att man i art. 11 första stycket gjort en skillnad mellan Järnvägensanställda å ena sidan och dess övriga medhjälpare å den andra. Denna skillnadskulle innebära, att järnvägen i fråga om sistnämnda grupp skulle svara förmedhjälparens åtgärder eller underlåtenheter, endast i den män dessa varitförknippade med utförandet av den aktuella befordringen, medan däremotansvarighet för anställdas förfaranden skulle föreligga, även om den anställdeinte haft någonting med befordringen att göra. Enligt utredningens mening kanemellertid en ordning, enligt vilken skulle bli ansvarig för sinaanställdas förfarande, även när den anställde enligl vanligt synsätt uppträdersom resande eller som en utomstående tredje man, inte rimligen antas varaavsedd. Från praktisk synpunkt torde frågan vara föga betydelsefull, eftersomdet sällan torde inträffa att Järnvägsanställda utom tjänsten inverkar påJärnvägsdriften. Enligt dennaparagraf är järnvägen ansvarig för varje åtgärd eller underlåtenhet i tjänstenav den som är anställd hos järnvägen eller eljest anlitas för järnvägsdriften.Jag ansluter mig till vad utredningen anfört angående denna bestämmelse. Isammanhanget vUl jag erinra om att jag anser at.t uttrycket"Järnvägsdriften" bör ges en något mera extensiv tolkning änutredningen har förordat Jämför specialmotiveringen till 3 §. Paragrafen hänvisar i fråga om atomskada till särskildabestämmelser. Enligttilläggskonventionen art. 23 skall konventionens regler om järnvägensansvarighet för skada inte tillämpas, om skadan uppkommit till följd avatomolycka och innehavare av atomanläggning eller annan person är ansvarig förskadan enligt en konventionsstats regler om atomansvarighet. Tillfogas enresande i samband med internationell befordran i eller pä färja, somför svensk flagg, skada till följd av en atomolycka under sådana omständigheteratt järnvägens ansvarighet inte är utesluten enligt 3 eller 4 §, skall såledesJärnvägen ändå inte kunna göras ansvarig, om ersättning för skadan kan krävasav annan i enlighet med atomansvarighetslagen (1968:45) eller den motsvarandelagstiftning i främmande konventionsstat som är flllämplig. Redan enligt nu gällandelagstiftning är järnvägen befriad från ersättningsskyldighet för atomskada i defall då atomansvarighetslagens kanalisationsregler medför, attersättningsskyldigheten läggs på något annat rättssubjekt. Detta anges i 1886års lag genom en i 12 § andra 1975/76:7 77 stycket upptagen erinran av innehåll att särskildabestämmelser gäller om atomskada. En motsvarande erinran återflnns i 77 §järnvägstrafik-stadgan. Enligt konventionen skall järnvägsansvarigheten, somnämnts, falla bort inte bara när atomansvarighetslagen är tUlämplig utan ocksånär den skadelidande är berättigad till ersättning enligt främmande konventionsstatsregler om atomansvarighet. Teoretiskt sett skulle säledes tilläggskonventionenart. 23 lämna ett något större utrymme för ansvarsbefrielse för jämvägen än vadde nyssnämnda lagrummen ger vid handen. Emellertid måste det vara enförsvinnande liten risk att skador t. ex. under en svensk tågfärjas uppehålli utländsk hamn - tillfogas järnvägspassagerare under sådana omständigheter attutländsk alomansvarighet kan komma i fråga utan att undgåransvarigliet enligt de vanliga ansvarsfri-helsgrundema. Utredningen anserdärför, att det för del inte finns något praktiskt behov avföreskrifter om ansvarsfrihet för vad beträffar skada som omfattas avfrämmande konventionsstats atomansvarighetslagsliftning. I förevarande paragrafhar i enlighet härmed endast införts en erinran av det slag som återfinns i 12§ andra stycket lag och 77 § Järnvägstrafikstadgan. Föredraganden.Atomansvarighetslagen innehåller speciella regler om ersättning för atomskada.Lagen innebär i korthet att sådan skada skall på objektiv grund ersättas avinnehavare av atomanläggning, att ersättningsansvaret är begränsat men iQlmycket höga belopp samt atl anläggningsinnehavaren i princip är skyldig atttäcka sin ansvarighet genom ansvarsförsäkring eller likvärdig säkerhet. Vidtransport av atomsubstans skall i vissa fall fraktföraren vara ansvarig istället för innehavaren, varvid bestämmelserna i lagen om innehavaren i ställetavser fraktföraren. Lagen innehåller vidare regler som mycket snävt begränsarmöjligheterna för en skadelidande att begära skadestånd för atomskada av annanän atomanläggningsinnehavare. Lagens bestämmelser är grundade på den s. k.Pariskonvenfionen om skadeståndsansvar på atomenergins område. ärbundet av denna konvention. I enlighet med utredningensöverväganden har i denna paragraf tagits in en erinran om dennaspecialreglering av ansvarighet för atomskada. Ersättningens storlek m. m. Paragrafen hänvisar beträffandeskadeståndets bestämmande till skadeståndslagens bestämmelser. Vidare ges enregel om beloppsbegränsning av ansvarighet vid sakskada. Har en resande liditkroppsskada eller eljest tillfogats något fysiskt eller psykiskt men, skallJärnvägen, om den befinns vara ansvarig för skadan, enligt tilläggskonventionenart. 4 ersätta den resande dels hans kostnader för behandling och vård, däriinbegripet transportkostnader, dels den föriust han lider genom minskningeller bortfall av 1975/76:7 78 arbetsförmåga eller genom att hans levnadskostnader ökastUl följd av skadan. De skadeståndsposter som är uppräknade i art. 4 återfinnssamtliga i 5 kap. 2 § skadeståndslagen. Enligt tilläggskonventionen art. 5 skall det bero påinnehållet i nationell rätt om ersättning skall lämnas för andra former avskada än sådana som enligt art. 3 och 4 ovillkorligen skall ersättas. Bland deskadetyper som sålunda skall anses ersättningsgilla endast under förutsättningatt ersättningsskyldighet är föreskriven i tillämplig nationell lag-märkssveda och värk samt lyte och annat stadigvarande men. För dessa skadetyper ärersättningsskyldighet föreskriven i skadeståndslagen 5 kap. 2 §. Någraytterligare skadetyper med aktualitet i detta sammanhang torde den svenskaskadeståndsrätten inte erkänna. En beskrivning av vilka skador somskall ersättas enligt tilläggskonventionen art. 4 och 5 torde således försvensk rätts del kunna göras genom en hänvisning till 5 kap. 2 §skadeståndslagen. En sådan hänvisning har därför intagits i.första stycket avförevarande paragraf.