prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — SF framhåller sålunda att ARK:sförslag tUl primär förhandlingsskyldighet torde hgga på en lägre nivå än somförutsatts i utredningsdirektiven. Huvudregeln skall enligt SF:s mening varaatt arbetsgivaren inte får ändra på rådande förhållan- 1975/76:105 Bilaga 2 56 denutan att i förväg ta upp förhandlingar med arbetstagarsidan. SF anser också med fördel torde kunna undvika praktiska problem vid tUlämpningen av ensådan regel genom att avtalsvägen komma överens om viss förhandlingsordning,särskilt förhandlingsorgan eller dylikt. SF hävdar vidare att det finns frågordär arbetstagarna skall ha beslutsrätt eller åtminstone vetorätt. Det gällersärskilt frågor som rör arbetsmiljö och hälsovård. Svenska kommunalarbetareförbundethävdar att den primära förhandlingsskyldigheten bör omfatta alla de frågor sominte reglerats i kollektivavtal och som således faller under förhandlingsrättenenligt 12 och 13 §§. menar att arbetsgivarens primäraförhandlingsskyldighet bör utvidgas. Enligt förbundets uppfattning är de flestaav de frågor som inte har reglerats i kollektivavtal av den art att det börankomma på arbetsgivaren att ta initiativ tUl förhandlingar iiman förändringarvidtas. Därför föreslår förbimdet att primär förhandlingsskyldighet införs isådana frågor. Enligt förbundet bör sålunda 12 och 13 §§ FKL slås ihop. Vidarefinner förbimdet det vara en självklar rätt för arbetstagarna att genom sinafackliga organisationer få framföra sin syn även på de frågor som rörmyndighets verksamhet. Arbetsgivaren har att härefter ensam fatta beslut. Detföreslagna undantaget i 2 § KtjL bör därför endast avse förhandling enligt 11§ i ÄRK:s förslag. Förbundet föreslår följande ordning beträffande den primäraförhandlingsskyldigheten. Arbetsgivaren skall ha skyldighet att avvakta medbeslut tUls förhandlingarna slutförts. Det bör ankomma på arbetstagarsidan attavgöra om beslut får fattas . Förbundet förutsätter här att frågantas upp i så god tid att frågan om beslutsfattande före förhandlingarnasgenomförande i normalfallet inte behöver aktualiseras. Förbundet utgår frånatt de fackliga organisationerna använder sin beslutsrätt lika ansvarsfulltsom arbetsgivarna brukar göra. Förbundet förutsätter dessutom att den primäraförhandlingsskyldigheten på bara kommer att beröra frågor som inteär avtalsbara. Övriga frågor som rör förhållandet mellan arbetstagare ocharbetsgivare torde enligt förbundet komma att bli kollektivavtalsreglerade. Pådet kommunala området torde partssammansalta organ, där arbetstagarrepresentanternautses av de lokala fackliga organisationerna, vara ett lämpligt forum förförhandling om de frågor som berörs av den primära förhandlingsskyldigheten,menar förbundet slutligen. Liknande synpunkter anförs av SF och TCO, som nuanser tiden mogen att mot bakgrund av de vunna goda erfarenheterna av systemetmed avtalsfrihet och förhandlingsrätt för de offentligt anställda bygga utförhandlingsrätten ytterligare. De båda organisationerna kan inte se någon anledningatt ta undan de statligt anställda tjänstemännen från tillämpningen av 12 och13 §§ FKL i frågor som enligt 3 § StjL inte är Prop.1975/76:105 Bilaga 2 57 avtalsbaraoch sålunda faller under den statliga arbetsgivarens exklusiva beslutanderätt.Däremot kan det anses motiverat att det beträffande icke avtalsbara frågor görsundantag från 11 § FKL. Vid förhandling enligt 11 § FKL disponerar ju parternapåtryckningsmedel i form av stridsåtgärder när det gäller intressetvister. SFoch TCO anser således att i 3 § tredje stycket StjL skall beträffande ickeavtalsbara frågor göras undantag bara från 11 § FKL. I övrigt skall gälla sammaordning för de statUgt anställda tjänstemännen som för de privatanställda.Härigenom uppnås att statstjänstemännen ges i stort samma möjligheter tUl inflytandesom privatanstäUda utan att det grundläggande kravet, att medborgama genomsina politiska organ skall bestämma över den offentliga verksamheten, åsidosätts.Inget hindrar menar de båda organisationema att den offentiige arbetsgivarenäven i icke avtalsbara frågor skall ha primär förhandlingsskyldighet så snarthan vUl vidtaga någon förändring av arbetsvillkoren på arbetsplatsen. Vidarebör uppskovsskyldighet gälla intUl dess central förhandling slutförts på detsätt som är överenskommet mellan parterna. SF och TCO anser det visserligensom helt självklart att arbetstagarparten på den offentliga sidan inte skall havetorätt eller ensidig bestämmanderätt i frågor som faUer inom begreppetmyndighets verksamhet i den ena eller andra form detta begrepp språkligtslufligen kommer att ges i 3 § StjL. Däremot skall den primäraförhandlingsskyldigheten jämte uppskovsskyldighet intill dess förhandlingslutförts gälla för den ståtlige arbetsgivaren även i icke avtalsbara frågor,dvs. i sådana frågor som faller under begreppet myndighets verksamhet.Organisationerna anser inte att det föreligger någon risk att medborgarnas rättatt genom sina politiska organ besluta om den offenfliga verksamheten skullelida någon inskränkning eftersom de fackliga organisationerna inte kan vidtaganågon stridsåtgärd i samband med sådan förhandling. SF och TCO pekar vidare påatt de statligt anställda tjänstemännen inte har haft rätt att förhandla ifrågor om huruvida den ståtlige arbetsgivaren rikligt eller orUstigt tillämpaten tvingande materiell bestämmelse i StjL eller i författning vartUI StjLhänvisar. Förhandlingsrätten i s. k. rättsfrågor har sålunda inte gällt fulltut för de statligt anställda tjänstemännen, eftersom många av de frågor somreglerar anställnings- och arbetsförhållanden varit reglerade i särskildlagstiftning och sålunda varit avtalsförbjudna enligt 3 § andra stycket cStjL. De båda organisationema anser det därför väsentligt att de statligtanställda tjänstemännen, som ARK nu föreslår, skall kunna förhandlai sådana frågor. De har härvid beaktat att StjL har tUlförts flera nyabestämmelser om bl. a. turordning vid uppsägning, företrädesrätt tUl nyanställning m. m. sedan ARK avfattade sitt betänkande. Dessa bestämmelserkommer att kunna avtalsregleras och bör därför utgå ur StjL, menar SF och TCO.Ytteriigare bestämmelser har influtit i StjL med anledning av föränd- 1975/76:105 Bilaga 2 58 ringenrörande ämbetsansvaret, vUket än mer förstärker värdet av dennaförhandlingsrätt och rätt till AD-prövning. /SR hävdar att de offentliga arbetsgivama måstegöras medvetna om reformens syfte och uppmanas att agera på ett sådant sätt iförhållande tUl arbetstagarpartema att överenskommelser i lagens anda kanuppnås. Utvidgningen av det avtalsbara området genom ändringar av StjL och KtjL1974 har inte medfört att det avtalsreglerade området vidgats i störreutsträcknuig. Den inställning som de offentiiga arbetsgivarna har gett uttryckför vad gäller innehållet i begreppet myndighets verksamhet är enligt /SRägnad att inge oro. Enligt /SR:s mening bör bestämmelserna i 12 och 13 §§FKL vinna tUlämpning även inom den offenfliga sektorn. Eftersom den föreslagnaordningen på det offenfliga området innebär, att arbetsgivarens beslutanderättbeträffande de f. n. avtalsförbjudna frågorna i princip inte får inskränkasgenom avtal, bör en sådan lösning vara möjlig, menar /SR. Skilda meningar har förts fram i frågan huruvidavid oenighet lokala förhandlingar bör följas av förhandlingar på central nivåsåsom har föreslagits i LO/TCO-reservationen. De offentliganställdas organisationermenar att det finns ett klart uttalat behov av sådana möjligheter till centralaförhandlingar. SF hävdar sålunda att det måste finnas möjlighet att föra deförhandlingsbara frågorna vidare till högre nivå, i första hand inomarbetstagarorganisationen. I reglerna skall enligt SF:s mening klart anges attarbetsgivarens skyldigheter kvarstår även vid en överflyttning av förhandlingtill annan nivå och intiU dess att förhandlingar i frågan slutgUtigtavslutats. Dessutom finner SF det befogat att rätten att viaförhandlingsbegäran meddela uppskov för arbetsgivarens beslut eller annanåtgärd inte skall vara förbehåUen endast lokal sammanslutning av arbetstagare.En rätt att initiera beslutsuppskov från central facklig nivå innebär enligtSF en klar fördel bl. a. vid förhandling i frågor som berör flera olikaarbetsplatser eller arbetsgivare. En liknande mening förs fram av TCO, sommenar att ARK:s motivering för att begränsa förhandlingsskyldigheten tUl det lokalaplanet bl. a. bygger på föreställningen att tyngdptmkten i arbetstagarnasinflytande bör ligga på den lokala organisationen. Även om grundtanken häri kangodtas, ligger det enligt TCO i sakens natur att en sådan förhandlingsrätt blirillusorisk om den inte kan kombineras med någon form av påtryckningsmedel.Utvecklingen kan visserligen leda till det förhållande som anförts av ARK att12 och 13 §§ FKL kommer att förlora i praktisk betydelse i samma mån som avtalgrandade på 26 och 34 §§ FKL byggs ut. Med en sådan tänkt utveckling för ögonensynes det TCO än mer märkligt att utredningen gör halt vid inflytandetröskeln.Om förhandlingsrätten skall få någon reell betydelse för de anstäUda, måstearbetsgivarens förhandlingsskyldighet gälla fullt ut i samma omfattnmg som dentraditionella förhandlingsordningen. IProp.1975/76:105 Bilaga 2 59 "TCOkräver därför att förhandlingsrätten inte begränsas tUl det lo-, -kala planetutan tUlförsäkras avtalsslutande huvudorganisation. är av samma mening. Förbundet menar -att såvällokala som centrala förhandlingar kan kombineras med vetorätt för de fackligaorganisationema. De båda kommunförbunden vänder sig däremot mottanken på cen-Ttrala förhandlingar. stäUer sig sålundaavvisande till centrala förhandlingar på "förbundsnivå" ocheventuellt på ännu liögre nivå. Infördes en sådan ordning, skulle enligtförbundet den enskilda landstingskommunens förtroendemän berövas direktamöjligheter att påverka utgången av förhandlingarna på högre nivå. Resultatet.av dessa förhandlingar kan få direkta ekonomiska konsekvenser för den herördalandstingskommunen. Något politiskt ansvar för dessa kon--sekvenser kanemellertid då inte rimligen utkrävas av landstingskom-.munens förtroendemän.Ett system med centrala förhandlingar i frågor som omfattas av den utvidgadeförhandlingsskyldigheten vilka enbart ierör lokala förhållanden och därdessutom arbetsgivaren har bestämmanderätten skulle också bli praktisktotympligt. Möjligen kan dock frågan lösas avtalsvägen av parterna, menarförbundet. delar uppfattningen att frågan om närlokala respektive centrala förhandlingar bör föras med fördel kanöverlämnas till arbetsmarknadens parter för avgörande. Förbundet föreslårdärför att förhandUngsrätten inte i lag begränsas tUl lokala förhandlingar. Av de statsmyndigheter som särskilt uttalat sig ifrågan är det bara som direkt motsätter sig förslaget omcentrala förhandlingar. finner sålunda att ARK:s förslag attarbetsgivarpartens s. k. primära förhandlingsskyldighet endast skall gäUalokala förhandlmgar är lämpligt också för statliga myndigheter i deras"verksamhet. Eftersom beslut skall skjutas upp tills förhandling hållits,synes nämligen av tidsmässiga och andra praktiska skäl den nya utvidgadeförhandlingsrätten böra begränsas tUl det lokala planet. Utan hegränsning avden primära förhandlingsskyldigheten till frågor av stör-TC omfattning och meraallmän betydelse för de anställda skulle en sådan skyldighet kunna bliorimligt betungande för arbetsgivarparten. Gränserna för hur den lokalaförhandlingsrätten skall tUlämpas bör -enligt verket lämpligen dras upp ikollektivavtal, så att inte den mång-:fald småfrågor av rutinkaraktär somtillhör den dagliga verksamheten jhos en myndighet skall behöva dryftas vidförhandlingar. Ändra statsmyndigheter däremot finner att ettsystem med centrala -iörhandlingar åtminstone i viss utsträckning kan varalämpligt även på vdet offentliga området. i länfinner det svårt att bedöma hur den föreslagna lokala förhandlingsrätten kommeratt verka på den statliga sektom. Många i och för sig förhandlingsbara frågormåste enligt lämpa sig bättre för centrala förhand- 1975/76:105 Bilaga 2 60 lingar,t. ex. allmänna anställningsviUkor, frågor om storleken av trakta-ments- ochreseersättningar m. m. Andra förhandlingar såsom om arbetsmiljöfrågor,personalpolitiska frågor m. m. synes däremot med fördel kunna tas upp i lokalasammanhang. SkuUe man på varje lokal och regional statsförvaltning kunna ta uppalla i koUektivavtal reglerade frågor till förhandling, synes statstjänstensnabbt kunna bli ineffektiv, framhåller . Man får mte glömma attaU verksamhet på det statliga och i de flesta fall även det kommunala områdetinnehåUer krav på att mål och ärenden skall avgöras inom rimlig tid, attutredningar skall verkstäUas så snabbt som möjligt m. fl. effektivitetskrav.Länsstyrelsen ser även en olägenhet i att man inom lokala och regionalaförvaltningar skall kunna ta upp förhandlingar om huruvida en fråga är möjligatt förhandla om. Även sådana frågor bör enligt helt avgöras icentrala sammanhang, när det gäller förhandlingar på den statliga sektom.Länsstyrelsen förordar således en väsentlig inskränkning av möjligheten attförhandla lokalt och förordar särskilda stadganden härom i StjL. Flera statsmyndigheter pekar på betydelsen avmyndigheternas beslutsbefogenhet och den nivå som denna befogenhet ligger på.SJ, exempelvis, menar att bestämmelserna, om de skall ha någon mening, förutsätteratt förhandlingsskyldig part har befogenhet att träffa uppgörelse om förändringi de avseenden förhandlingen gäUer. överförda tUl den stafliga tjänsten gerbestämmelserna anledning till frågan hur sådan befogenhet konstrueras förmyndigheternas del. Problemet kompliceras såtillvida som de olika statligamyndigheterna inte som de privata företagen har att träffa avgöranden ihithörande ärenden såsom angelägenheter endast för den egna myndigheten. Deär, påpekar SJ, var på sitt område exekutiva organ för den ytterst i grundlagreglerade statliga makten. I sådana delar som avses täckta avförhandlingsskyldigheten är myndigheterna därför underkastade instruktioner ochandra föreskrifter över vilkas innehåll de inte själva förfogar. Detta innebärockså enligt SJ att de statliga myndigheterna inte som de privata företagenföreträder något till den egna verksamheten begränsat ekonomiskt intresse. Härfinns m. a. o. inte något i ekonomiska termer bestämbart"ägarintresse". Såvitt på den enskUda myndigheten ankommer är deekonomiska föratsättningama att villfara statstjänstemännens i förhandlingframförda krav rätt och slätt en fråga om medelsanvisning över statsbudgeten.Myndigheten har således inte något till myndigheten som sådan särskilthänförligt intresse att motsätta sig de fackliga organisationernas krav. Dessberedvillighet härtUl bUr enligt SJ en fråga om instruktion och möjligheten attförbraka skattemedel. Vad medelsförvaltningen angår fäster SJ i sammanhangetockså uppmärksamheten vid de förpliktelser SJ har ålagts beträffandeföretagsekonomisk lönsamhet och förräntning av statskapitalet. Den föreslagnareformen på förhandlingsrättens om- Prop.1975/76:105 Bilaga 2 61 radeavser enligt ARK att skapa ett inflytande av grundläggande art i aUa frågor ochatt ge partema möjlighet att i avtal på skilda ptmkter vidareutvecklaarbetstagarsidans inflytande. SJ finner det dock mot den angivna bakgrandensvårt att inse hur detta skall kunna förverkligas i det stafligaanstäUningsförhåUandet genom lokal förhandling utan risk för att man i längdenrabbar föratsättningama för ledningen och samordningen av statsförvaltningen.Liknande synpunkter förs i sammanhanget fram också av ÖB, som understryker attdet finns vissa ofrånkomliga krav på central styrning inom försvarsmakten,vUket framgår bl. a. av statsmaktens. krav på försvarsledningen och attcentrala avtal tecknas för försvarsmakten av SAV. Vidare måste enligt ÖBbeaktas de problem som hänger samman med försvarsmaktens vertikala uppdelningpå centrala, regionala och lokala myndigheter och den horisontellauppdelningen som bl. a. betyder att lokala avtal om löner och anställningsvUlkor(AST och AST-R med specialbestämmelser och särskUda bestämmelser) f. n. tecknasav sex centrala myndigheter. Lokala myndigheter kan över huvudtaget inte tecknasådana avtal. Försvarsmakten sammanhålls av orderlinjer och särskildauppdrags- och direktivlinjer. Dessutom är den särskUda roll som vissamyndigheter har genom fackansvaret betydelsefull. Följderna av dettaframkommer enligt ÖB exempelvis av påverkan påförhållandena mellan arbetsgivaren och arbetstagaren på en lokal verkstad. Pålägre regional och lokal nivå hänvisas vissa förband till andra enheter inomförsvarsmakten vad gäller den verkställande förvaltningen varigenomutformningen av en viktig del av arbetsmUjön påverkas. Det torde därför enligtÖB inte vara möjligt att med nuvarande organisationsstraktur och ledningssystemgenomföra en så långtgående decentralisering inom försvarsmakten som föratsättsi ARK:s förslag. Detta innebär att lokal personalorganisation har rätt attpåkalla förhandlingar. Äv förslaget torde dock framgå attpersonalorganisationen har rätt att möta den beslutsfattande myndigheten inomförsvarsmakten. ÖB hävdar därför att förhandlingar enligt 12 och 13 §§ FKLmåste följa beslutsbefogenheterna inom linjeorganisationen, men att det tordebli nödvändigt med omfördelningar, vUka i detta sammanhang syftar tiU en decentraliseringav besluten tUl främst lokal myndighets nivå. Behovet av en decentralisering avbeslutsbefogenheterna framhåUs också av generaltullstyrelsen, ,, lantbruksstyrelsen och /SR. framhåller att 12 och13 §§ FKL blir direkt tUlämpliga inom ett vidsträckt område trots denföreslagna inskränkningen av avtals- och förhandlingsfriheten inom den statligasektorn. Detta torde enligt styrelsen med nödvändighet medföra, att endecentralisering måste ske av förhandlingsverksamheten' tiU såväl de olikaämbetsverken som i förekommande faU deras regionala eUer lokala organ, om manvUl uppnå ett reellt inflytande för den direkt be- 1975/76:105 Bilaga2 62 Ett visst behov äv ökning av myndigheternas resurser förpersonaladministration och förhandlingsverksamhet kan därvid förutses, påpekarstyrelsen. SAV pekar på att de statliga myndigheterna företer stora olikheternär det gäller beslutanderättens förläggning. Vissa myndigheter saknar lokalaorgan, andra har såväl lokala som regionala organ. Var och av vemförhandlingarna skall föras på airbetsgivar-sidan är en komplicerad fråga vars lösningenligt SAV:s mening kräver särskUt övervägande. Det måste härvid beaktas attdet icke är möjligt att i alla frågor delegera beslutanderätten till lokaltorgan. SAV finner att lösningen av denna fråga är av avgörande betydelse, om demål som ligger i ARK:s förslag skaU uppnås. SAV sätter ifråga om inte möjlighetbör öppnas för avtalsparterna att överenskomma att förhandling i vissa i 12 och13 §§ avsedda frågor på arbetstagarsidan skall föras inte av lokalsammanslutning utan i stället av t. ex. vederbörande huvudorganisation. Regelni 5 § FKL synes hindra att sådan överenskommelse träffas. SAV pekar vidare påatt på det statliga området ett stort antal ärenden som ankommer påarbetsgivarens prövning f. n. avgörs centralt av SAV efter överläggning medföreträdare för statstjänstemännens-huvudorganisationer. SAV åsyftar härvidärenden avseende tillämpning av bestämmelse i kollektivavtal om rätt förarbetsgivaren att besluta om avvikelse från vad som eljest gäller enligtavtalet (s. k. skälighets-frågor; jfr prop. 1971:176 s. 41 och JO:sämbetsberättelse 1974 s. 519). I de allra flesta fall avser ärendena fråga omatt medge tjänsteman högre förmån än han har rätt till enligt avtalet.Förhandling på arbetstagarsidan enligt 12 § FKL i dessa ärenden bör närbeslutanderätten tillkommer SAV liksom hittUls lämpligen föras av centralavtalspart och inte av lokal sammanslutning, eftersom det är angeläget attutbUda och upprätthålla en för statsförvaltningen enhetlig praxis i dessa ärenden.Motsvarande bör enligt SAV i princip gälla när en skälighetsfråga avgörs avregeringen (jfr förordningen 1975: 870 om utövande av arbetsgivarensbefogenhet i vissa fall enligt statliga kollektivavtal) eller förunderlydande myndigheter över hela landet av central förvaltningsmyndighet.Även i vissa andra ärenden torde det enligt SAV vara lämpligt att förhandlingsom avses i 12 eller 13 § FKL på det statliga området förs på högre nivå påarbetstagarsidan än genom lokal sammanslutning. Så bör vara fallet exempelvisdå en central förvaltningsmyndighet avser att meddela beslut i en fråga somror alla underlydande regionala eUer lokala myndigheter inom verket. Änstarkare skäl' talar för att så sker, när regeringen skall meddela beslut i enfråga som- rör flera olika myndigheter och där förhandlingsskyldighet enligt12; eller 13 § skaU föreligga, dvs. beslut i andra frågor än som avses i 3 §andra stycket StjL i förslagets lydelse, menar SAV. Lantbruksstyrelsenframhåller att det kan uppkomma praktiska problem, när lokala förhandlingarenligt de nya reglerna i 12 och 13 §§ skall förekonima, t. ex.. 1975/76:105 Bilaga2 63 ifrågor som rör arbetets ledning och fördelning. Enligt ARK är dessa problemsådana som får antas bli lösta i samråd med vederbörande fackligaorganisationer. Som exempel på problem av detta slag nämner lantbruksstyrelsenatt styrelsen är chefsmyndighet för lantbruksnämnderna och har durektivgivandefunktioner. De lokala förhandlingarna får då inte inkräkta på styrelsensbefogenhet att ge direktiv. Enligt styrelsens mening har ARK inte tUlräckligtbelyst denna fråga och inte heller frågan vad som för myndigheternas del ärcentral och lokal förhandling. Det hade således varit önskvärt om ARK ocksåtagit upp den härmed förknippade frågan, om decentralisering avförhandlingsverksamheten tUl närmare behandling. Fråganom myndighets beslutsfunktioner berörs vidare av SF, som pekar på att ARK:sförslag tUl definition av "lokal sammanslutning av arbetstagare" äranpassad efter situationen på den privata sektorn och i många fall intetillämplig för arbetstagarorganisationer med medlemmar verksamma inom denoffentliga sektorn. En viktig skillnad mellan det privata näringslivet ochoffentlig verksamhet är enligt SF att arbetsgivaransvaret i det första faUetnästan uteslutande ligger på samma nivå som de lokalaarbetstagarsammanslutningarna, medan det inom den offenfliga sektorn som regelligger på central myndighetsnivå. Enligt SF:s mening måste det vara självklartatt den organisationsnivå inom arbetstagarorganisationen som motsvarar nivånför arbetsgivaransvaret skall betraktas som lokal motpart, även om dennaorganisationsnivå inte utgör en förening inom organisationen. Paragrafen börsåledes enligt SF utformas med detta förhållande som grund och förbundetförutsätter att faststäUandet av paragrafens lydelse sker i samråd medhuvudorganisationerna på det offentliga området. En liknande mening framförs avTCO som finner det nödvändigt att det i propositionen närmare klargörs vad somavses med begreppet lokal organisation på det statliga området.Formuleringarna i lagen måste vara sådana att det förhandlingsmönster som f.n. gäller inom det statliga området inte förhindras, understryker TCO. /SRbetonar att genomförandet av den för reformens syfte demokrati påarbetsplatsen nödvändiga decentraliseringen av förhandlings- ochbeslutsfunktionerna i såväl statlig som måste ske isamverkan med personalorganisationerna. SÖ pekar på några speciella problem vidtillämpningen av bestämmelserna i 12 och 13 §§ FKL beträffande skolväsendetmed dess många huvudmän som i sitt handhavande av verksamheten är i betydandegrad bundna av centrala bestämmelser och direktiv. Av ARK:s specialmotiveringframgår att det karakteristiska för förhandlingsrätten enhgt 12 och 13 §§ äratt den dels gäUer, framför allt, inom det område där arbetsgivaren enligtuttrycklig eUer underförstådd avtalsbestämmelse har beslutanderätt, dels avserlokala förhandlingar. Förhandlingama är att se Prop.1975/76:105 Bilaga 2 64 somett led i det företagsdemokratiska systemet i det enskUda företaget.