prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Uppstårrättstvister om tolkningen av avtal får arbetstagarsidan tolkningsföreträde iett antal fall. När arbetstagarsidan rent faktiskt förfogar överavtalstillämpningen, såsom vid arbetsskyldighetstvister, innebär detta i sigsjälv att dess mening gäller till dess tvisten blivit avgjord. I andra fallinnebär tolkningsföreträdet skyldighet för arbetsgivaren att handla i enlighetmed arbetstagarsidans mening eller förbud att handla i strid mot den, likasåför tiden intill dess tvisten blivit avgjord. Den grandläggande tanken bakom dessa regler är attarbetstagarsidan skall få stöd för sitt anspråk på att få utöva ett aktivt ocheffektivt inflytande över arbetsgivarens verksamhet. De fackligaorganisationerna skall få rätt att ta tillvara arbetstagamas intressen genominflytande redan i arbetsgivarens eget beslutsfattande. Och de skall få stöd isin strävan att nå en mer Jämbördig ställning i förhandlingar medarbetsgivaren. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 392 Dessa resultat nås bäst om bådaparter sluter upp bakom lagstiftningens syften och gemensamt arbetar på attfinna de praktiska lösningar som är bäst anpassade efter de egna förhållandena.Erfarenheterna från ett sådant/ gemensamt reformarbete kommer att visa att deti granden inte behöver finnas några motsatta partsintressen kring ett effektivtarbetstagarinflytande på arbetsplatsema och i övrigt i arbetsgivamasverksamhet. Insikten om detta är den främsta fömtsättningen för att regler ilag och avtal om medbestämmanderätt för arbetstagama skall respekteras ochefterievas på ett riktigt sätt. Detta hindrar emellertid inte attdet behövs ett effektivt system av rättsliga sanktioner för uppfyllandet avsådana nya eller utvidgade skyldigheter för arbetsgivama, som kommer att följaav den nya lagstiftningen och av avtal på medbestämmanderättsområdet. Sådafiasanktioner behövs för att markera den vikt som lagstiftaren fäster vid de nyahandlingsmönter som angetts i lagstiftningen. Och de behövs i all synnerhet föratt inskärpa det ansvar som följer av lagstiftningen hos dem som är mindreberedda än andra att medverka till de åsyftade resultaten. Från löntagarhåll har begärtseffektiva rättsliga sanktioner mot arbetsgivare som inte uppfyllerföipliktelser enligt lagen eller enligt kollektivavtal om medbestämmanderätt.Förslag har från några håll framförts om skadeståndsregler som på ett ellerannat sätt direkt anger till vilka belopp arbetsgivarens ersättningsskyldighetskall bestämmas. En förebild som föreslagits är reglerna i 17 § lagen om vissaanställningsfrämjande åtgärder, enligt vilken underlåtenhet att varsla länsarbetsnämndenom driftsinskränkning i avsiktliga eller grovt oaktsamma fall kan medföraskyldighet att utge särskild varselavgift till statsverket. Varselavgiftenstår i princip i en fast relation till den tid under vilken varsel försummatsoch det antal arbetstagare som berörs av driftsinskränkningen. Jag har övervägt dessa förslag ochäven andra möjligheter att redan i lagen ange storieken av deskadeståndsbelopp som skall komma i fråga. Det finns emellertid nackdelar medsådana regler. Den väsentligaste är att de riskerar att minska möjligheternaatt komma fram till riktiga bedömningar med hänsyn till de särskildaomständighetema i enskilda fall. Regler av den arten skulle också få bli ganskadetaljerade och komplicerade med hänsyn till att den nya lagstiftningeninnehåller skyldigheter för arbetsgivarna av många olika slag. De nackdelarnafinns inte om man håller fast vid det allmänna skadeståndet som den viktigastesanktionen mot lag- och avtalsbrott av arbetsgivare. Jag anser att det är denlinjen som bör följas. Gör man det måste det emellertidinskärpas att det är det allmänna skadeståndets uppgift att, där det ärbehövligt, effektivt avhålla från avsteg från vad lag och avtal innehåller. Enviktig princip bör vara att det inte skall i något fall te sig lönsamt för enarbetsgivare att sätta arbetstagarnas rätt åt sidan till förmån för andraintressen. När det kan bedömas att en arbetsgivare uppsåtligen bratit mot sinaförpliktelser, bör det därför kunna Prop, 1975/76:105 Bilaga1 303 kommai fråga betydande skadeståndsbelopp. Helt allmänt bör en avsevärd skärpning avÄD:s praxis komma i fråga när det gäller lag- och avtalsbrott av betydelse.När en arbetsgivare fattar och verkställer beslut utan att beaktaarbetstagarsidans rätt till medbestämmande blir beslutet visserligen inteogiltigt i sig självt. Men arbetsgivaren bör ådraga sig ett avsevärt skadeståndför sitt handlande gentemot arbetstagarparten. 1 specialmotiveringen redovisasnärmare den utvidgning av skadeståndsreglerna till framför alltförhandlingsrättens område som lagförslaget innebär. Då antog lagen om rättegången iarbetstvister (LRÄ), rådde allmän enighet om att tvistande parter först skulleha uttömt sina förhandlingsresurser innan en tvist fick föras under ÄD:sprövning. Det är uppenbart att det förhandlingsförfarande som tillämpas påarbetsmarknaden - som regel både på lokal och central nivå - har ett betydandevärde. Förlikning i rättstvister främjas. Och även om förlikning inte kommertill stånd, skapar förhandlingsförfarandet reda i parternas inbördes förhållandeoch bidrar till att förenkla en kommande process. Det allmänna förhandlingskravet i arbetstvister harredan slagits fast i 4 kap. 7 § LRA. Däremot saknas lagregler om självaförhandlingsproceduren. Denna är vanligen i stället reglerad genomkollektivavtal. Det finns en rad olika förhandlingsordningar som, även om dehar huvudavtalet mellan SAF och LO som förebild, likväl företer inbördesolikheter. För att i görligaste mån uppnå ett enhetligt system för helaarbetsmarknaden, har arbetsrättskommittén föreslagit att regler omförhandlingsordningen i arbetstvister skall läggas fast i lag.Arbetsrättskommittén har också föreslagit olika tidsfrister för påkallande avtvisteförhandling och för talan vid AD. I samband därmed har kommittén ocksåföreslagit ändringar av talefristerna i viss annan arbetsrättslig lagstiftningför att dessa skall anpassas till medbestämmandelagens regler. Den bakomliggande målsättningen att söka uppnåenhetliga regler för tvisteförhandling och rättegång godtas avremissinstansema. Även den närmare utformningen av förhandlings- och talerättsreglernagodtas i huvudsak, när fråga är om kollektivavtalstvister och tvister i övrigtrörande tillämpningen av den föreslagna medbestämmandelagen. Däremot riktaskritik mot kommitténs lösningar för att samordna talerättsreglema i annanarbetsrättslig lagstiftning. Jag vill först ta upp frågan om tiden nu är mogenför en sådan mera omfattande samordning av talerättsreglerna iarbetsrättslagstiftningen. Det är tydligt att den eftersträvade samordningeninte endast blir av lagteknisk natur utan också kan medföra ändringar i sak.Fristen för väckande av talan om ogiltigförklaring av uppsägning enligt 37 §lagen om anställningsskydd skall enligt kommittéförslaget föriängas från tvåveckor till tre må- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 304 nåderefter avslutade förhandlingar, och under den tiden skall arbetstagaren varaberättigad till lön även om uppsägningstiden har gått till ända.Vid talan om lön eller skadestånd enligt 40 § samma lag skall å andra sidantalefristen enligt kommittéförslaget förkortas, i vissa fall från fyra till tremånader och i andra fall från . Också den komplikationeninträder, att talefristema i anställningsskyddslagen är tvingande, medankommitténs utgångspunkt har varit att talefristema skall vara dispositiva. Den erinringen kan också riktas motkommittéförslaget, att förslaget inte berör talefristema i annanarbetsrättslig lagstiftning än anställningsskyddslagen och lagen om fackligförtroendemans ställning på arbetsplatsen. Problem av liknande slag uppkommeremellertid också beträffande en rad andra lagar. 1 några fall rör det sig omlagstiftning som i annat sammanhang är föremål för översyn, t. ex. lagstiftningenom föräldraledighet och om rätt till semester. Inom justitiedepartementetövervägs f. ö. frågan om en allmän revision av preskriptionsbestämmelserna inomcivilrätten. Till det anförda bör tilläggas att vissa olikheteri regelsystemet skulle komma att bestå även om kommitténs förslag genomfördes.Under remissförfarandet har AD t. ex. framhållit att kravet på iakttagande avförhandlingsordningens regler bör kunna ges ett mera vidsträckt tillämpningsområdeoch gälla varje arbetstvist mellan parter som är bundna av kollektivavtal. Motden bakgranden har AD också uttalat sig för att reglerna - med en sådan vidareomfattning - i stället bör placeras i LRÄ. En samordning av arbetsrättens olikatalerättsregler kräver alltså ytterligare överväganden av både saklig ochlagteknisk natur. Ett sådant arbete bör enligt min mening inte sättas i gångförrän ytteriigare erfarenheter har vunnits av den nya arbetsrättsligalagstiftningen. Motdenna bakgrand föreslår Jag att man nu endast reglerar förhandlingsordningenoch talefristerna i tvister på det område som berörs av den föreslagnamedbestämmandelagen, dvs. tvister om koUektivavtal och de övriga regler sombestämmer förhåUandet mellan parterna på arbetsmarknaden. Det bör dockframhållas att även ett på detta sätt begränsat förslag kommer att beröra enbetydande del av de tvister som förs under AD:s prövning. Detfinns grandad anledning att anta att de lagfästa reglema genom kollektivavtalkommer att göras tUlämpliga även på tvister utanför medbestämmandelagensområde. Den av kommittén eftersträvade samordningen kommer därför i huvudsakatt kunna uppnås i praktiken utan att ställning nu behöver tas till delagtekniska problem som Jag har berört i det föregående. Vad alltså gäller kollektivavtalstvister och övrigatvister där talari grandas på medbestämmandelagen bör liksom f. n. i principgälla att talan inte får prövas av AD förrän de avtalsslutande parterna harsökt bilägga tvisten genom förhandling. Därmed avses normalt både lokal ochcentral förhandling. Men liksom kommittén menarjag att vissa undantag börgöras Prop.1975/76:105 Bilaga 1 305 Lagens förhandlingsordning börtill en början inte gälla vid förhandlingar om nya kollektivavtal eller för denprimära förhandlingsskyldigheten. Det rör sig Ju då inte om rättstvistermellan partema. Liksom enligt gällande rätt bör förhandlingsordningen ochpreskriptions-fristema inte heller behöva tillämpas då det inte är fråga omtvist i vedertagen mening utan om indrivande av en ostridig, till betalningförfallen fordran. De särskilda preskriptionsbestämmelsema, som Jag skall gånärmare in på i det följande, bör endast gälla vid s. k. fullgörelsetalan meninte då talan förs enbart om den rätta innebörden av ett koUektivavtal. Vissa andra begränsningar av det allmännaförhandlingskravet följer av 4 kap. 7 § LRA. Förhandling behöver inte äga ramvid tvist huravida stridsåtgärd har vidtagits i strid mot lag ellerkollektivavtal. Däremot bör, som arbetsrättskommittén har föreslagit, vidolovliga strejker kunna krävas att den för sådana fall föreslagnaöverläggningsskyldigheten har fullgjorts innan talan får föras om påföljd pågrand av strejken. Detta bör framgå av ett tillägg till 4 kap. 7 § LRA. Reglemaom förhandlingsskyldighet före rättegång gäller vidare endast mål som förstill AD som första domstol, alltså inte i sådant mål om oorganiseradarbetstagare som först skall föras vid tingsrätt. I fråga om s. k.interimistiska yrkanden gäller enligt LRA att yrkandet får prövas innanförhandlingskravet är uppfyUt. Beträffande tvist om tystnadsplikt eller tvistdär någondera parten har tolkningsföreträde gäller de särskilda regler som harföreslagits för en sådan situation. Detsamma gäUer de särskilda reglerna omden föreslagna fackliga vetorätten vid tvist om entreprenadavtal m. m. Vid s. k. faststäUelsetalan kan detknappast bli fråga om att föreskriva särskilda frister för talans väckande. Sålänge ett koUektivavtal består, bör det vara part obetaget att vända sig tillAD för att få ett uttalande om kollektivavtalets rätta innebörd. Detsamma börgälla om tvist uppkommer t. ex. huravida primär förhandlingsskyldighet ellerrätt till information föreligger eller om den närmare innebörden av ettmedbestämmandeavtal. Gäller däremot tvisten skadestånd eller annan fullgörelsepå grand av kollektivavtal, t. ex. löneförmåner, eller skadestånd enligtmedbestämmandelagen, bör den inte tillåtas fortieva annat än under begränsadtid. Sådana tvistefrågor bör dras fram medan de ännu är aktuella. Jag delardärför kommitténs uppfattning att medbestämmandelagen bör innehåUa regler omfrister för påkallande av förhandling och för talans väckande i sådana fall. I likhet med kommittén menarjag attreglerna bör genomföras konsekvent. Jag är alltså inte beredd att föreslånågot undantag från förhand-lingsreglema vid talan mot arbetsgivare som harvägrat följa arbetstagarpartens tolkningsföreträde. Och vad själva fristernabeträffar menarjag att de är väl avvägda. De ansluter också nära till vad somsedan länge är brukligt på arbetsmarknaden. 20-Riksdagen 1975/76. 1975/76:105 Bilaga 1 306 För det fall att det mellan koUektivavtalsbundnaparter uppkommer tvist om skadestånd eller annan fullgörelse föreslår Jag attframställning om förhandling skall göras efter det attparten fick kännedom om den omständighet vartill yrkandet hänför sig. Häratöverbör gälla en yttersta frist för påkallande av förhandling av tvä år efter detatt skadan etc. inträffade. Påkallas inte förhandling inom rätt tid, börmotparten inte vara skyldig att ställa upp till förhandling. Möjligheten att gåvidare till domstol är därmed förlorad, om motparten gör invändning om denförsuttna förhandlingsfristen. Skall förhanding äga ram både lokalt och centraltoch leder den lokala förhandlingen inte till uppgörelse, bör framställning omcentral förhandling göras efter det att den lokalaförhandlingen avslutades. Kommer uppgörelse inte heller till stånd vid dencentrala förhandlingen, bör talan väckas vid AD efter det attden centrala förhandlingen avslutades. Annars går rätten till talan förlorad.Men Jag understryker att de nu föreslagna reglerna inte utesluter enfaststäUelsetalan som är avsedd att för framtiden klargöra parternas inbördesrättigheter och skyldigheter i den fråga som är föremål för tvist. Vad härefter gäUer enskUd koUektivavtalsbundenarbetsgivare och arbetstagare, vars organisation inte har iakttagit deförhandlings- eller talefrister som har berörts, menarjag liksom kommitténatt de bör tillförsäkras en särskild tidsfrist - en månad - för väckande avtalan vid AD eller, såvitt gäller enskild arbetsgivare, att påkallaförhandling efter det att organisationens frist gick ut. Det sistnämnda börgälla även lokal arbetstagarorganisation som vill föra talan utan stöd avvederbörande förbund. Även mellan parter som inte står ikoUektivavtalsförhåUande till varandra kan tvister uppkomma som skall prövasdirekt i AD, t. ex. mål om föreningsrättskränkning. Av 4 kap. 7 § LRÄ följerdå att förhandling skall äga ram om förhandlingsskyldighet föreligger. 1 detanförda exemplet kan t. ex. arbetstagarens organisation påkalla förhandling medarbetsgivaren rörande den påstådda föreningsrättskränkningen. skadestånd av arbetsgivaren, bör förhandling i så fall påkallasinom efter det att kännedom har vunnits om den omständighetvartill yrkandet hänför sig. Talan bör därefter väckas efterdet att förhandlingen avslutades. menarjag att några regler omlokal och central förhandling inte behövs för sådana fall. Men i övrigt -beträffande tvåårsfristen, den förlängda tidsfristen för enskild medlem m. m. -bör gälla samma regler som för koUektivavtalsbundna parter. I specialmotiveringen kommer jag att ta uppytterligare några frågor som kommittén och remissinstanserna har tagit upp, bl.a. vad som skall krävas för att en part skall anses ha fullgjort sinförhandlingsskyldighet och frågan när förhandlingar skall anses avslutade. Jagvill här bara tillägga att de nu behandlade reglema föreslås bli dispositiva.Arbetmarknadens parter har alltså frihet att genom kollektivavtal göra deanpassningar av förhandlings- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 3Q7 ordningen som framstår som lämpliga på olikaavtalsområden. Utöver vad kommittén har föreslagithar Jag funnit det nödvändigt med en särskild föreskrit om s. k. interimistiskaförordnanden i tvister om den föreslagna lagen och om kollektivavtal. Lagförslagetinnehåller också regler som gör det möjligt för AD att förordna om förhandlinginför stängda dörrar i den mån det kan antagas att offentlighet skulle medförarisk för väsentlig skada för part eller annan. De frågor som hänger samman med densärskilda regeln om överläggning i rättstvister på det avtalsförbjudna områdetinom den offentliga sek-tom (jfr 52 § statstjänstemannalagen och 7 §kommunaltjänstemannala-gen) kommer statsrådet att beröra. Utvecklingen harmedfört en utvidgad lagstiftning på det arbetsrättsliga området. Arbetstagamassociala trygghet har förstärkts väsentligt. Även i övrigt har arbetstagarnaoch deras fackliga organisationer fått nya rättigheter genom lagstiftning. Efter hand som det blir förenat medett allt större socialt och ekonomiskt ansvar att ha arbetstagare i sin tjänstökar risken för att arbetsgivare söker undgå lagstiftning och kollektivavtalgenom att anlita andra former för avtal om arbetsprestationer änanställningsavtal. Detta berördes av chefen för dåvarande inrikesdepartementeti propositionen med förslag tUl lag om anstäUningsskydd m.m. (prop. 1973: 129s. framhöUs att statsmakterna skulle följa utvecklingen och vidbehov på nytt ta upp frågan om kringgående av lagstiftning och koUektivavtal. Det finns inte anledning att antaannat än att det stora flertalet arbetsgivare lojalt accepterar och sökeruppfyUa de förpliktelser som åläggs dem. Det kan emellertid iakttas en oroandeutveckling mot ett ökat anlitande av ej anställd arbetskraft. Detta har redanmedfört allvariiga missförhållanden och missförhållandena tenderar att få alltstörre omfattning. Vad som har framkommit visar att det nu är nödvändigt attvidta effektiva åtgärder på det arbetsrättsliga området för att motverka attlagstiftning och koUektivavtal kringgås eller urholkas. Innan Jag går in härpå vill Jagberöra vissa åtgärder som föreslås eller övervägs i andra sammanhang. Ett förslag till skärpning avreglerna om uppbörd av skatt m.m. kommer att presenteras avfinansdepartementet. Förslaget innebär i huvudsak följande. Rörelseidkare somanlitar entreprenör eller annan ej anställd arbetskraft åläggs en vidsträcktuppgiftsskyldighet gentemot uppbördsmyndigheterna. Om uppgiftsskyldighetenåsidosätts blir rörelseidka-ren Jämte uppdragstagaren ansvarig för skatter ochavgifter som belöper på Prop.1975/76:105 Bilaga 1 308 detarbete som uppdragstagarens anställda utför för rörelseidkarens räkning ochsom inte har erlagts i vederbörlig ordning. När det gäller arbeten som utförspå varv samt större anläggnings- eller byggnadsarbeten föreslås en ännu längregående uppgiftsskyldighet. skall huvudmannen alltid vara subsidiärtansvarig för skatter och avgifter som belöper på en-treprenöranstäUdas arbete. Den föreslagna reformen bör få stor effekt ävenutanför skatteområdet. Den som inte tror sig kunna vinna några kortfristigafördelar i skattehänseende av att formellt sett inte vara anställd hos den förvars räkning han utför arbete torde få ett betydande intresse av att erhållade fördelar som kollektivavtal och arbetsrättslig lagstiftning ger åtarbetstagare. För uppdragsgivare minskas möjligheten att göra oberättigadevinster genom att betala s. k. svarta löner. 1 samma riktning kan verka det förslag om merenhetlig ordning för uppbörd av socialförsäkringsavgifter som harbehandlats i (prop. 1975/76:46). De nya reglerna innebär i huvusak,att den som anlitar uppdragstagare skall erlägga merparten av deavgifter, som belöper på uppdragstagarens inkomst av uppdraget. Gränsen mellanskyldigheten att eriägga arbetsgivaravgifter och skyldigheten att betalaegenavgif-ter kommer härigenom att dras på ett sådant sätt, att endastegenföretagare i fortsättningen skall eriägga egenavgifter. I olika sammanhang har föreslagits attetableringskontroll borde införas för att det skulle bli möjligt att motverkamissförhållanden av det slag som här har berörts. Sådan kontroll torde dockkomma i fråga främst inom särskilda branscher där det råder överetablering.Undersökningar pågår inom byggnads- och städbranschema samt beträffande hotelloch restauranger. Resultaten härav bör avvaktas innan frågan ometableringskontroll övervägs närmare. En annan åtgärd som kan komma i frågabestår i att införa någon form av tidsbegränsat hinder för näringsidkare, somhar försatts i konkurs, att fortsätta med verksamhet som företagare. Fråganhärom får övervägas bl. a. sedan industriverket har slutfört sinaundersökningar om konkursfrekvens m. m. inom byggnadsbranschen Gfr NU 1975: 14s. Reformer på de skatte- och social rättsligaområdena kan dock inte bedömas som tillräckliga. Anställningsskydd och andraav statsmakterna eller arbetsmarknadspartema tillskapade trygghetsanordningarmåste på ett direkt sätt värnas mot kringgående. Åtgärder måste därför vidtasäven inom arbetsrättens ram. När det gäller det arbetsrättsliga området harofta, bl. a. i remissyttrandena över arbetsrättskommitténs förslag, framförtskrav på en utvidgning av arbetstagarbegreppet i den lagstiftning där dettabegrepp är av betydelse. En utvidgning av arbetstagarbegreppet har ansettsböra ske så, att det kommer att omfatta alla personer som arbetar under sådanaförhållanden att det framstår som önskvärt att de faller under de förarbetstagare gällande reglerna. Vidare har rests krav på attarbetstagarbegreppet skall ges en 1975/76:105 Bilaga 1 309 definitionsom skall vara entydig och enhetlig för alla rättsområden. Beträffande s. k.mellanmansfall har krävts regler som placerar arbetsgivaransvaret hos den somframstår som den verklige arbetsgivaren. I och för sig har jag förståelse för dessa krav.Enligt min uppfattning ger emellertid en sådan lagstiftning endast begränsademöjligheter att komma till rätta med problemen. Verkligheten i arbetslivet ärutomordentligt mångskiftande. Beskrivningen av de situationer i vilka ettarbetstagarför-håUande skall anses föreligga får därför antingen ges en såallmän utformning att den kommer att sakna värde som definition eller görassynnerligen detaljerad. Man kan inte bortse från att det här faktiskt gälleratt dela upp hela den förvärvsarbetande befolkningen i arbetstagare och andraförvärvsarbetande. Detta kan inte ske genom en enkel formel som ger klartutslag på vaije enskilt fall. Den måste bli omfångsrik och svår att tillämpa idet praktiska livet. Hur noggrant man än söker utforma bestämmelserna, skuUe def. ö. säkerligen anses slå fel i åtskilliga fall och sannolikt bli föråldradeganska snart. Motsvarande gäUer frågan om den mest ändamålsenliga placeringenav arbetsgivaransvaret i mellanmansfall. Det civUrättsliga arbetstagarbegreppet har i sinnuvarande utformning otvivelaktigt fått ett vidsträckt omfång. Däratöver medgerdet en smidig anpassning av rättspraxis till ändrade förhållanden ochvärderingar på arbetsmarknaden. Denna flexibilitet serjag som en fördel.Dessutom menar Jag att domstolama bör kunna ge arbetstagarbegreppet en fortsattvidsträckt tillämpning och i tveksamma fall låta avgörandet utfalla tillförmån för att fråga är om ett anställningsförhållande. En sådan praxis fåråterverkningar även på mellanmansförhåUandena. 1 likhet med arbetsrättskommittén serjag problemetmed kringgående av lagstiftning och kollektivavtal främst som ettkontrollproblem. Det kan knappast råda tvekan om att domstolarna vid rättsligprövning av sådana förfaranden, som i detta sammanhang har kritiserats, iåtskilliga fall skulle finna att det är fråga om arbetstagarförhållanden. Trotsden starka kritiken från fackligt håll är det emellertid endast ett litet antalfall som har förts till rättslig prövning. Detta tyder på att det med nugällande ordning är svårt för de fackliga organisationema att effektivtmotverka missbrak av rådande avtalsfrihet. Fall av kringgående måste uppdagas,utredas och sedan påtalas.