prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Förslaget innehåller också en möjlighettill undantag, såtillvida som varselskyldigheten gäller enbart när"giltigt hinder ej möter". Avsikten därmed har varit främst attmöjliggöra omedelbara stridsåtgärder i fall där ett upprätthållande avvarselskyldigheten i realiteten skulle innebära att stridsåtgärd inte kundekomma till stånd i sådan tid att den blev effektiv. Från löntagarhåll harunder remissbehandlingen begärts större utrymme för undantag frånvarselskyldigheten, främst på det sättet att utvidgningar av stridsåtgärderskulle få företas utan varsel och att sympatiåtgärder inte heller skulle varaunderkastade varselskyldighet. Enligt min mening kan dock den synpunkt somligger bakom dessa önskemål, nämligen att varselskyldigheten inte skall fåinnebära faktiskt hinder mot annars tillåtna stridsåtgärder, tillgodoses genomden undantagsmöjlighet som redan finns i kommitténs förslag. Jag finner därförinte att någon ytterligare åtgärd behöver vidtas på den punkten. Det allmänna har medverkat till lösningav tvister mellan arbetsgivare och arbetstagare genom ett statligtförlikningsväsende. Enligt gällande regler är riket indelat i åtta distrikt förmedling i arbetstvister. För varje distrikt förordnar regeringen enförlikningsman med de uppgifter som anges i lagen (1920: 245) om medling iarbetstvister (MedlL). Som tillsynsmyndighet fungerar statensförlikningsmannaexpedition. har vid sin översyn avmedlingsförfarandet bl. a. sökt att rationalisera medlingsverksamheten och atti vissa avseenden förstärka förlikningsmannaväsendet. Beskrivningen avförlikningsmännens uppgifter upptas i sina huvuddrag även i de nyamedlingsreglema. Däremot anser kommittén att formerna för fördelning avuppgifterna mellan de 1975/76:105 Bilaga1 279 olikaförlikningsmännen och därmed även den nuvarande organisationen är i behov avöversyn. Kommittén föreslår att den nuvarande ordningen medföriikningsmän för fasta distrikt frångås. Visserligen bör enligt kommitténförlikningsmännen vara placerade med jämn spridning över landet, men därjämteföreslår kommittén att det inrättas en central föriikningsmannaorganisation somfrån fall till fall kan bestämma vem som skall tjänstgöra som förlikningsman ien uppkommen arbetstvist. Kommittén menar att statens förlikningsmannaexpeditionskall utgöra detta centrala organ. Expeditionens uppgift föreslås bli att genomsina föriikningsmän följa förhållandena på arbetsmarknaden och medla iarbetstvister. Uppdraget att vara förlikningsman kan av expeditionen bestämmasatt avse antingen viss uppkommen arbetstvist eller att utgöra ett fortlöpandeuppdrag, dock att förordnande meddelas särskilt för varje medlingsuppgift. Defortlöpande uppdragen bör enligt förslaget meddelas till samma antal som f. n.,dvs. De uppdragen bör enligt kommittén inte utgöraheltidsanställning utan innehas vid sidan av annan yrkesverksamhet. att någon eller några fasta tjänster för föriikningsmäninrättas vid expeditionen. Den föreslagna ordningen avses inte påverkaregeringens möjlighet att för viss tvist tillsätta eller förlikningsman. Kommitténs förslag om en centralföriikningsmannaorganisation har vid remissbehandlingen fått ett positivtmottagande. Bland de remissinstanser som tillstyrker förslaget kan nämnas RRV,SAF, KFO, . , LO och TCO. Endast SACoch statens förlikningsmannaexpedition motsätter sig förslaget. Deremissinstanser som är positiva understryker framför allt värdet av ökademöjligheter att vid val av förlikningsman utse den som är mest kvalificerad ochmest branschkunnig. Statens förlikningsmannaexpedition anser däremot att förslagetinnebär en nyordning som inte kan anses vara motiverad med hänsyn till gjordaerfarenheter. Enligt expeditionen synes den föreslagna reformen onödigttungrodd i förhållande till de fördelar som kommittén har velat uppnå. Dessafördelar bör enligt expeditionens mening kunna vinnas på ett enklare sätt. För egen del vill Jag anföra följande. Kommitténhar inte avsett att åstadkomma några genomgripande förändringar avförlikningsmannaväsendets nuvarande uppbyggnad. Någon mera långtgåendeförändring av organisationen är enligt min mening inte heller nödvändig. förslag tiUskapas dock en mer flexibel ordning för utseende avförlikningsmän. Som har påpekats vid remissbehandlingen ger förslaget framförallt ökade möjligheter att till förlikningsman utse den som i varje särskiltfall framstår som mest lämpad att fullgöra förlikningsmannauppdraget. Mot dennabakgrand ställer jag mig bakom kommitténs förslag till omorganisation avförlikningsmannaväsendet. 1975/76:105 Bilaga1 280 Med kommitténs förslag synes flera fördelar stå attvinna. Man kan undgå den ojämnhet i fråga om antal förlikningsuppdrag somföljer av varje distriktsindelning med hänsyn till den ojämna fördelningenöver riket av företag och arbetsplatser. Vidare möjliggör förslaget attmedling i skilda delar av landet inom ett komplicerat avtalsområde kananförtros åt en viss, i avtalsområdet väl insatt förlikningsman. Den föreslagnaordningen medför också att man inte behöver låsa parterna i en viss landsändatill en viss förlikningsman som kanske saknar någon parts förtroende. Vid remissbehandlingen har LO betonat betydelsen avatt de lokala kontakterna inom nuvarande förlikningsväsende tas till vara.Statens föriik-ningsmannaexpedition synes närmast mena att dessa kontakterskulle gå föriorade genom kommitténs förslag. Självfallet bör de fördelar, medbl. a. nära personliga kontakter mellan förlikningsmannen och parterna, som liggeri det nuvarande systemet tillvaratas. Detta synes också möjligt att göra inomramen för den av kommittén föreslagna ordningen. Tanken bakom kommitténsförslag är ju att uppdrag att vara förlikningsman skall kunna utgöra ettfortlöpande uppdrag. Dessa fortiöpande uppdrag bör meddelas så attförlikningsmännen liksom f. n. får en i förhållande till sina bosättningsorterjämn spridning över landet. Den lokala kontaktverksamhet som f. n. handhas avde fast förordnade förlikningsmännen bör i fortsättningen kunna upprätthållasav de förlikningsmän som erhåller fortlöpande uppdrag. Statens förlikningsmannaexpedition påpekar attförlikningsman inte har att handlägga enbart förhandlingsärenden, varmed förståssådana fall då partema måste kallas till överläggningar införförlikningsmannen, utan att ett stort antal ärenden ofta kan av påtelefon eller genom skriftväxling. Expeditionen framhåller dessutom attförlikningsmannen fungerar som rådgivare och kontaktman i allehandatvistefrågor av arbetsrättslig natur. Enligt min mening bör dessa uppgiftermed fördel kunna innefattas i de fortiöpande uppdragen. Innehavare avfortlöpande föriik-ningsmannauppdrag bör således kunna både utföra demedlingsuppdrag som förlikningsmannaexpeditionen tilldelar dem och fullgöraalla de löpande uppgifter som kan bli aktuella. De närmare gränsema förverksamhetsområdena för dessa förlikningsmän får tas in i en instmktion förförlikningsmannaexpeditionen. Normalt bör förlikningsman med fortiöpande uppdragtilldelas medlingsuppdrag som avser tvister i den del av landet där han ärbosatt. Någon skyldighet för expeditionen att konsekvent följa en sådan ordningbör dock inte föreligga. Om det beträffande visst uppdrag framstår som lämpligttill följd av partemas ståndpunkt i saken eller på grand av tvistefrågans natureller av andra skäl, bör expeditionen ha rätt att förordna annan fast förlikningsmanför uppdraget eller att utse annan person att medla i tvisten. I övrigt delar Jag kommitténs uppfattning att defortlöpande uppdragen bör meddelas till samma antal som det f. n. finns fastaförlikningsmanna- 1975/76:105 Bilaga 1 281 distrikt,dvs. åtta stycken; Liksom nu bör uppdraget att vara förlikningsman inte utgöraheltidsanställning. Även om den föreslagna ordningen kan komma att kräva vissförstärkning av förlikningsmannaexpeditionens personal är Jag f. n. inteberedd att ta ställning härtill. Detta är en fråga som får prövas i det varjeår återkommande budgetarbetet. Jag är inte heller beredd att tillstyrka det avförlikningsmannaexpeditionen framlagda förslaget om utseende i någon form avriksförlikningsman. Liksom nu bör dock regeringen ha möjlighet att för visstvist tillsätta eller särskild förlikningsman. F. n. har arbetsmarknadspartema inte några andratill medlingsförfarandet som sådant knutna rättsliga förpliktelser än den somligger däri, att det åligger part med förhandlingsskyldighet enligt FFL att vidrisk av vite hörsamma kallelse till förlikningsförhandling och att vid sådanförhandling fullgöra förhandlingsskyldighet enligt 4§ andra stycket FFL.Kommittén har mot denna bakgrand övervägt om förlikningsmannens ställning börförstärkas genom att han i lag tilldelas ytterligare maktmedel mot parlema. Somexempel nämner kommittén rätt för förlikningsmannen att föreskriva fredspliktunder förlikningsförhandlingama, rätt att påfordra omröstning inom förhandlandeorganisationer om förlikningsförslag och rätt eller skyldighet för honom attpublicera framlagda förlikningsförslag. Kommittén, som i och för sig godtarstatligt ingripande som ett yttersta medel i samhäUsfarliga konflikter, anseremellertid att det offentliga medlingsförfarandet bör behålla sin nuvarandekaraktär och i princip bygga på parternas frivilliga medverkan. Kommitténföreslår därför inte någon utvidgning av förlikningsmannens formellabefogenheter. Kommitténs överväganden på denna punkt accepterasav samtliga remissinstanser utom SAF. Enligt SAF:s uppfattning börförlikningsmannen ha befogenhet att ålägga part, som har varslat omstridsåtgärd, att uppskjuta åtgärdens ikraftträdande. En förlikningsmans befogenheter enligt nuvarandelagstiftning är formellt sett tämligen ringa. 1 praktiken har dockförlikningsförfarandet fungerat på ett tillfredsställande sätt. Sedan längeråder enighet om principen att arbetsmarknadspartema i första hand ansvararsjälva - även mot samhället i övrigt - för arbetsfredens upprätthållande.Denna grandinställning bör enligt min mening också prägla medlingsreglernasutformning. Något direkt behov att förse förlikningsmännen med maktmedel motparterna utöver deras möjlighet att utverka vitesföreläggande för att partskall förhandla har inte visats. Partema lär regelmässigt tillmötesgåförlikningsmans framställning om uppskov med vidtagande av stridsåtgärd. Detkan därför starkt ifrågasättas, om något skuUe vinnas med lagbestämmelser som gerförlikningsman större formell befogenhet. Förlikningsförfarandet bygger främstpå förlikningsorganens auktoritet och på partemas vilja tiU samförstånd. Ingenav dessa omständigheter skulle vinna i styrka genom Prop.1975/76:105 Bilaga 1 282 1 likhet med utredningen anser Jag därför att någonutvidgning av förlikningsmans formella befogenheter inte bör ske. Kommittén har också tagit upp frågan om den raminom vilken förlikningsmannen har rätt eller skyldighet att ingripa iarbetstvister. Kommittén anser att avgörande för om ett medlingsingripandeskall ske inte bör vara arbetskonfliktens storlek utan i stället om ettingripande kan anses äg-'nat att främja en lösning av tvisten. Kommittén anservidare att det inte är nödvändigt att i lagen ta in en närmare beskrivning avhur förlikningsman bör förfara utan nöjer sig med att i lagtexten ange attföriikningsmans ingripande inte är bundet till förhandling utan att han ävenkan vidta annan lämplig åtgärd, om den kan främja att tvisten löses. I övrigt innehåller kommitténs förslag bestämmelsersom i stör utsträckning har sin motsvarighet i MedlL. a. upptas en regelom att förhandlingama främst skall ha till syfte att åvägabringaöverenskommelse mellan partema i enlighet med förslag som under förhandlingamaframkommer från partema själva. Förlikningsmannen kan dock hemställa omjämkningar och medgivanden som han anser önskvärda för en god lösning av tvisten.Vidare föreslås att part skall vara skyldig att tillhandahålla förlikningsmanhandlingar i samma utsträckning som sådan skyldighet föreligger i förhållandetill motpart. Varsel i samband med stridsåtgärd skall enligt kommittéförslagetlämnas vid varje sådan åtgärd och inte bara, såsom enligt nuvarande regler, vidstrejk och lockout. Dessutom skall varslet enligt förslaget lämnas tillförlikningsmannaexpeditionen och inte såsom f.n. till förlikningsman. En del avde regler som återfinns i MedlL har i kommitténs förslag fått utgå på gmnd avatt de befunnits överflödiga. Kohimitténs förslag i nu redovisade delar har vidremissbehandlingen föranlett påpekanden endast på enstaka punkter. Kommitténs syfte med översynen av medlingslagstiftningenhar väsentligen varit att anpassa reglerna till och ytterligare utveckla denpraxis som varit rådande. Förslaget medför inte minst en välkommen förenklingav det nuvarande något svåröverskådliga regelsystemet och är enligt min meningväl ägnat att läggas till grand för en reformering av medlingsförfarandet. JagvUl i detta sammanhang endast beröra en fråga som tagits upp av AD. Övriga vidremissbehandlingen väckta frågor om enskildhetema i förslaget ålerkommerjagtill i specialmotiveringen. Kommitténs förslag innebär att de författningar somf. n. reglerar medlingsförfarandet upphävs och ersätts av bestämmelser somupptas i den av kommittén föreslagna FKL. AD anser att bestämmelsema om medlingge- nom sin offentligrättsliga karaktär faller utanförramen för den rent civilrättsliga lagstiftningen om förenings- ochförhandlingsrätt samt kollektivavtal och att de därför liksom bör tasupp i en särskild lag. Även om ifrågavarande regler har ettoffentligrättsligt inslag, har de sakligt sett ett så nära samband med övrigaregler i medbestämmandelagen att det är motiverat att de tas in i denna. Förden ståndpunkten talar även att 1975/76:105 Bilaga 1 | 283 bestämmelsemalagtekniskt i vissa avseenden knyter an till lagens övriga regler. Med hänsyntill det anförda ställer Jag mig bakom den av kommittén valda lösningen. 11.8Påföljder vid lag- och avtalsbrott I direktiven för arbetsrättskommitténs utredningsuppdragbetonas att grandsatsen i gällande rätt om fredsplikt under avtalstid inte börrabbas. Fredsplikten är av stor betydelse, förklaras det, inte bara för partemautan också för samhället. Från arbetstagarnas synpunkt är den betydelsefull bl.a. som föralsättning för en solidarisk lönepolitik. Men fredsplikten kan ivissa situationer innebära särskilda påfrestningar på arbetstagama. Arbetsgivarnahar ett ansvar för att påfrestningarna inte blir så stora att arbetsfredenhotas. I många fall bör strejker kunna förebyggas genom att arbetsgivarenundanröjer missförhållanden som kan ge upphov till irritation blandarbetstagarna. Isolerade och kortvariga strejker utlöses inte sällan av attarbetstagama är missnöjda med sådant som att ackordsförhandlingar drar ut påtiden, att en överordnad uppträder opsykologiskt eller att förhållandena påarbetsplatsen är bristfälliga i något hänseende. Frågan hur man rättsligt bör behandlaavtalsstridiga strejker av detta slag, förklaras det vidare i direktiven, är endel av den störte frågan om organisationers och enskildas ansvar för attkollektivavtal inte respekteras. Kommittén ges därför i uppdrag att pröva hurkaraktären och omfattningen av avtalsstridiga konflikter bör påverka frågan ompåföljder för åsidosättande av fredsplikten, och i vilken utsträckning det kanfinnas skäl att befria enskilda arbetstagare från skadeståndsansvar. I direktiven behandlas även frågan omarbetsgivarnas rätt att tillämpa s. k. disciplinära påföljder vid arbetstagaresavtalsbrott. Kommittén får i uppdrag att överväga både den allmänna frågan omtillåtligheten över huvud av detta slag av påföljder och de särskilda problemsom ligger i att disciplinära påföljder i vissa fall kan tillämpas i ställetför eller vid sidan av skadestånd. Kommittén har kommit fram till att grandsatsen omfredsplikt kräver att det finns en rättslig sanktion motfredspliktsbrott. Den sanktionen bör enligt kommittén liksom enligt gällanderätt i princip vara skadeståndsskyldighet. Med den utgångspunkten har kommitténhaft att bedöma om skadeståndsansvaret skall på arbetstagarsidan vila enbart påden fackliga organisation, som slutit kollektivavtal och därmed påtagit sigansvar för fredsplikten, eller om även enskilda medlemmar skall kunnaåtminstone i vissa fall åläggas skadestånd. Kommittén har föreslagit att detliksom nu skall finnas ett personligt skadeståndsansvar för enskilda medlemmar.Men när väl den grandfrågan avgjorts har kommittén strävat efter att bygga uppett system av skadeståndsregler, som ger bättre utrymme än det nu gällande fören realistisk och nyanserad bedömning av skilda fall av fredspliktsbrott. 1975/76:105 Bilaga 1 284 Kommitténs tanke är till en början att det skallvara föreningarna som ensamma bär det rättsliga ansvaret när de har tagit aktivdel i brott mot fredsplikten. När olovliga stridsåtgärder vidtas utan fackligsanktion, dvs. vid s. k. vilda strejker, skall lagens regler främst varainriktade på att anvisa en metod att klariägga orsakema till vad som inträffatoch att nå fram till en snar lösning genom direkta kontakter mellan parterna påden eller de arbetsplatser som berörs av konflikten. Det är i det syftet somkommittén föreslår (i 33 § FKL) att de lokala parterna skall vara skyldiga attomedelbart ta upp överiäggningar när en konflikt bryter ut. Frågan omskadestånd skall komma i andra hand. Skadestånd för enskilda arbetstagare skalli princip komma i fråga bara när den olovliga konflikten syftar till att åstadkommaändring i träffat kollektivavtal, dvs. främst när den syftar till att tvingafram ändring i en träffad löneuppgörelse. När bakgrunden är missförhållandenpå arbetsplatsen eller andra omständigheter, som gör att det kan ansesursäktligt att en konflikt bryter ut, skall enligt kommitténs förslagskadestånd inte dömas ut (48 § FKL). I sådana fall börföratsättningar-na varagoda för en lösning genom direkta partskontakter enligt 33 § FKL. Kommittén serhär ett samband mellan 33 och 48 §§ på det sättet, att skadeståndsskyldighet iregel inte skall komma i fråga om överiäggning kommer till stånd ochkonflikten i anslutning därtill avbryts. När skadestånd däremot blir aktuellttänker sig kommittén en rättstillämpning som ger möjlighet till anpassning tillomständigheterna i de enskilda fallen, genom utnyttjande av möjligheterna attjämka skadestånd. 1 det sammanhanget föreslår kommittén att den nu gällande200-kronorsregeln tas bort. När det gäller samordningen av dessa regler medandra regler om påföljd vid avtalsbrott är det främst två problem som hartagits upp av kommittén. Det ena gäller arbetsgivarens möjligheter att avskedaeller säga upp arbetstagare som deltar i en olovlig konflikt. I samband därmedhar kommittén också kommit in på de disciplinära påföljderna, t. ex.suspension, löneavdrag och vaming. Det andra problemet gäller förhållandetmellan det kollektivavtalsrättsliga skadeståndet, som tillämpas enbart vidbrott mot lagens regler om t. ex. fredsplikt och vid kollektivavtalsbrott, ochandra regler om skadestånd. Kommittén har med något undantag inte föreslagitlagändringar som lösning på dessa samordningsfrågor. Enligt dess mening är dettillräckligt att man i rättstillämpningen beaktar de skäl som ligger bakomlagreglerna på de olika områdena. Skälen för reglerna om rättsligt ansvar vidfredspliktsbrott bör kunna beaktas även vid tillämpning avanställningsskyddslagens regler om avskedande och uppsägning och den grandsatsom begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar till särskilt kvalificeradeavtalsbrott som finns i den allmänna skadeståndslagen bör kunna påverka dekollektivavtalsrättsliga skadeståndsreglernas tUlämpning när dessa regler ärformellt tillämpliga men när kollektivavtalsrättsliga synpunkter spelar en underordnadroll. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 285 Kommitténs förslag till regler om skadestånd vidarbetstagares fredspliktsbrott har vunnit de flesta remissinstansernasgillande. Förslaget om skyldighet för de lokala parterna att ta uppöveriäggning när en olovlig konflikt har bratit ut betraktas praktiskt tagetallmänt som ändamålsenligt. Och principen att det är den fackligaorganisationen som skall stå för ansvaret när den föranlett en olovligkonflikt är inte någon egentlig nyhet. Den vinner praktiskt taget enhälligtstöd bland remissinstanserna. Även kommitténs förslag i övrigt godkänns ihuvudsak, dock med det viktiga undantaget att en mycket stark opinion påarbetstagarsidan har vänt sig mot tanken att 200-kronorsregeln skulleavskaffas. Dessutom skiljer sig arbetsgivar- ocharbetstagarståndpunkter ät när det gäller detaljer i de föreslagna reglerna ochnär det gäller kommitténs uttalanden om reglernas tillämpning. Frånarbetstagarsidan begärs säkrare garantier för att överläggningsskyldighetenenligt 33 § FKL skall bli ett effektivt medel att komma till rätta medorsakerna till olovliga konfliktåtgärder och för att rättegång och skadeståndinte skall komma i fråga när överläggningar har hållits och haft framgång.Några remissinstanser menar att överiäggningsskyldighelen bör vara enförhandlingsskyldighet i den föreslagna lagens mening. Några vänder sig motkommitténs uttalanden att AD skall skilja mellan olika deltagare i olovligakonflikter med hänsyn till det ansvar för konflikten, som var och en kan ansesha. På arbetsgivarhåll menar man att kommitténsuttalanden ger en oriktig bild av det faktiska läget och av de vanligasteorsakerna till att konflikter bryter ut. Enligt siffror som anförs frånarbetsgivarsidan har olovliga konflikter på arbetsmarknaden i deflesta fall haft karaktären av angrepp på träffade avtalsuppgörelser i syfteatt tvinga fram högre löner. De anmärkningar som i övrigt framförs frånarbetsgivarsidan synes i regel bottna i uppfattningen att kommitténs förslaginte tillräckligt klart markerar de fackliga organisationernas och de enskildaarbetstagamas rättsliga ansvar för fredsplikten. 1 ett yttrande begärs att deti lagen slås fast en skyldighet för olovligt strejkande arbetstagare att gåtillbaka till arbetet när överiäggningar enligt 33 § FKL inleds. För egen del kan Jag i huvudsak ställa mig bakomkommitténs förslag till skadeståndsregler. På några punkter menarjag dock attdet är på sin plats med Justeringar och tillägg. Och vidare anserjag att detinte är riktigt att avskaffa 200-kronorsregeln. Dethar länge varit erkänt att man inte kan av enskilda arbetstagare utkräva skadeståndsom täcker arbetsgivarens föriusler till följd av att arbetstagama vägrar attarbeta. Redan hänsynen till arbetstagamas begränsade ekonomiska bärkraft gördet nödvändigt att sätta en gräns för deras skadeståndsskyldighet. Men härtillkommer att man över huvud inte kan se på arbetstagares åtaganden på samma sättsom när parter i andra avtalsförhållanden tar på sig förpliktelser gentemot enmotpart. Ett arbetsavtal kan inte tillämpas som ett obetingat åtagande frånarbetstagarnas sida att 1975/76:105 Bilaga1 286 utföraarbete under den enda förutsättningen, att arbetsgivaren på sin sida fullgörsin förpliktelse till motprestation i form av lön m. m. Det finns alltid ettpersonligt moment i arbetstagarens avtalsförpliktelser, den egna personligaarbetsinsatsen, och det måste spela in när man tillämpar rättsreglerna påområdet. Det är därför också klart att andra medel änrättsliga sanktioner bör vara det väsentliga när det gäller att återställaarbetsfred och fungerade avtalsförhållanden sedan en olovlig konflikt bratitut. Goda förhållanden och gott samarbete på arbetsplatsen är en viktigareföralsättning för arbetsfreden än möjligheten att utkräva skadestånd föravtalsbrott. Och de fackliga organisationernas förmåga att bland medlemmarnaskapa förståelse för solidaritetens krav och enighet om gemensammamålsättningar är också vida viktigare än sanktioner mot dem som bryter motåtagna förpliktelser. Äv avgörande betydelse är också utvecklingen motvidgat inflytande för arbetstagarna över den egna arbetssituationen. Fårarbetstagarna ett effektivt inflytande över förhållandena på arbetsplatsen -över arbetsledningen, arbetsmiljön m. m. - undanröjes många orsaker tillarbetsnedläggelse.