prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — Vad beträffar ersättningsskyldighetens omfattning närresande dödats föreskrivs i tilläggskonventionen art. 3 § 1, att allanödvändiga kostnader som orsakats av dödsfallet skall ersättas, i första handkostnaderna för transport av den döde och begravningskostnaderna. Om olyckaninte medfört döden, skall självfallet ersättning enligt reglerna iart. 4 kunna konima i fråga. Enligt art. 3 § 2 skall , om någon,gentemot vilken den döde hade eller skulle komma att få lagligunderhållsskyldighet, flll följd av dödsfallet föriorat sin försöflare, lämnaersättning också för denna förlust. Underhöll den omkomne någon utan att lagligskyldighet härtill förelåg, skall rätten flll ersättning för underhäll, sombortfallit lill följd av dödsfallet, bedömas efler nationell lag. Ehuru uttryckliga bestämmelser omersättning för bl. a. begravningskostnader saknas i svenskskadeståndsrätt, råder det ingen tvekan om alt denna har samma innehåll somtilläggskonventionen, när det gäller skyldigheten atl ersätta de kostnader somdödsfallet framtvingar. Av de nya bestämmelser som på denna punkt föreslås avskadeståndskommittén (SOU 1973:51) kommer detta att framgå klart. När detgäller efterlevandes rätt till ersättning för förlorat underhäll kan detdäremot ifrågasättas om inte svensk lag intar en mera restriktiv ståndpunkt änkonventionen. Det kan nämligen göras gällande atf konventionen med hänsyn tillordalydelsen i art. 3 § 2 är att förstå så, att en efterlevande, till vilkenden omkomne i sin livstid lämnat underhåll i överensstämmelse med en honomåliggande underhållsplikt, skall så länge del kan antas att underhållspliktenskulle ha bestått vara berättigad till ersättning för det mistade underhållet,oavsett om den efterlevande på annat sätt kunnat få sin försöflning. Skulledenna tolkning av tilläggskonventionen art. 3 § 2 vara riktig, skulle denefterlevandes rätt till skadestånd vara väsentligt större enligt dennabestämmelse än enligt de motsvarande svenska reglerna i skadeståndslagen 5 kap.3 §. 1975/76:7 79 Efter en närmare analys avkonventionsbestämmelsen (jfr. betänkandet s. 118 120) finner utredningenemellertid att det synes rimligast att utgå från att denna endast fastslårprincipen om att rätt till ersättning för förlust av försöflare föreligger menatt de närmare förutsättningarna för denna skadeständsrätt skall bedömas enligtden nationella lagen. Utredningen föreslår därför, attkonventionsbestämmelserna i art. 3 § 2 återges genom en hänvisning tillskadeståndslagen 5 kap. 3 §. Om detta lagrum ersätts med de avskadeståndskommittén föreslagna nya reglerna om försörjarskada kanhänvisningen, utan att detta synes orsaka någon konflikt med konventionen,ändras att avse dessa regler. När man 1 enlighet med dessa regler skall tahänsyn till "den efterlevandes förmåga och möjligheter" att självbidraga till sin försörjning, måste man emellertid enligt utredningens mening ifall som omfattas av konventionen särskUt beakta de sedvänjor och socialavärderingar som råder i den skadelidandes hemland. Av de tre ansvarsfrihetsgrunder somanges i tilläggskonventionen art. 2 avser den i artikelns § 3 upptagna grunden,att den resande själv medverkat till skadans uppkomst. Enligt nämnda paragrafbortfaller järnvägens ansvarighet för skada, som åsamkats resande, i samma månsom skadan beror pä fel eller försummelse av den resande själv eller på ettbeteende från hans sida, som inte motsvarar en resandes normala beteende. Konventionens uttryck "uncomportemenl . . . qui n'est pas conforme å la conduite normale desvoyageurs" kan synas mångtydigt och skulle måhända kunna föranledamissuppfattningen att rätten flll skadestånd skulle förutsätta ettmönsleruppförande av varje passagerare. Av konventionens förarbeten framgåreinellertid klart, att uttrycket syftar på sådana beteenden som allmänt sett äratt betrakta som culpösa men som i det särskilda fallet infe kan tillräknas denresande som culpa, därför aft denne inte varit tillräknelig. Som exempel päbeteende, som utan att vara culpöst i den mening som här angivits medföransvarsbefrielse för järnvägen, nämns att en sinnesförvirrad person störtar sigut från del farande tåget. I fråga om sådana skadeorsakande beteenden avotillräkne-liga personer används i skadeståndslagen 2 kap. 2 och 3 §§ termen"vällande" pä samma sätt som när det gäller motsvarande beteenden avtillräkneliga personer. Det synes därför inte flnnas någon anledning att ilagtexten särskilt nämna fallet att ansvarsbefrielse grundas på den resandes"onormala beteende". Det faktum att den resande genomoriktigt beteende själv medverkat till skadan utgör, som nämnts, enligtkonventionens systematik en ansvarsfrihetsgrund. Skulle konventionenssystematik föflas på denna punkt, borde regleringen av följderna av denresandes medverkan till sin skada i lagförslaget ha sin plats i 3 § andrastycket. I svensk rätt brukar man emellertid i inedverkaii_sfallen använda denkonstruktionen, alt ansvarigheten i princip står fast men att ersättningenJämkas till sin storlek, stundom sä mycket att ingenting alls återstår för denansvarige 1975/76:7 80 atl betala i skadestånd. De båda nämnda konstruktionernaleder tUl samma resultat, och utredningen har ansett det lämpligast att utformaifrågavarande regler i enlighet med den traditionella svenska tekniken. Regleringenav järnvägens ansvarighet för skada, tUl vUken den resande själv medverkat,föreslås således ske genom en jämkningsbestämmelse, vUken bör placeras blandreglerna om beräkning av skadeståndets storlek. Vid bedömningen av frågan omjärnvägen helt eller delvis skall gä fri från skyldighet att ersätta skada, tUlvars uppkomst den resande själv medverkat, skall man enligt konventionenuteslutande ta hänsyn till vUken betydelse den resandes beteende haft förskadans uppkomst. Pä motsvarande sätt har graden av den skadades medverkan tUlskadan varit det avgörande i den hiltUlsvarande tUlämpningen av de svenskamedvål-landereglerna, vilka nu återfinns i skadeståndslagen 5 kap. 5 §. Delförefaller därför naturligt att frågan, vUken inverkan den resandes eget vållandeskall ha på ersättningsskyldighet, regleras genom en hänvisning tUlnämnda lagrum. Detta bör enligt utredningen kunna ske även om bestämmelsen fårdet innehåll som skadeståndskommittén föreslagit i betänkandet SOU 1973:51. Konvenflonen innehåller inte någraföreskrifter om grunderna för beräkning av ersättning för sakskada. Därmed ärdet klart att nationell rätt skall tillämpas i detta avseende. När det gällerhandresgods kan de indirekta skadorna ibland vara relativt betydande. I likhet medvad som gäller eiUigt allmänna regler men i motsats till vad ofta är falletinom transporträtten bör sädan skada betraktas som ersättningsgill, och dettabör komma till klart uttryck i lagtexten. I enlighet härmed har utredningen iförsta stycket av förevarande paragraf också tagit upp en hänvisning lillskadeståndslagen 5 kap. 4 §. Utredningen föreslår i andrastycket av denna paragraf en regel av innebörd, att ansvarighet försakskada blir begränsad till . Beträffande sakskada somomfattas av tilläggskonventionen föreslås undantagsbestämmelser i 13 §, enligtvUka maximibeloppet i stället skall vara , vilket för närvarandefår anses motsvara i det närmaste . Reglema om begränsning av ansvarigheten föreslåsemellertid ej bli tillämpliga när skadan orsakats på sådant sätt att uppsåteller grov vårdslöshet kan läggas tUl last. Att full ersättning skallutgå vid de nämnda allvarliga formerna av vållande följer vad beträffarinternationell befordran av tilläggskonventionen art. 8. Motsvarande regleråterflnns på de flesta håll i den transporlrätlsliga lagstiftningen, bl. a. ijärnvägstrafikstadgan. SJ konstaterar att det finns skäl attifrågasätta om hänvisningen till skadeståndslagen medför övertagande fullt utav konventionsinnehållet i fråga om skadeståndsberäkningen vid försörjarskador.Vad utredningen anför tUl stöd för sin slutsals att så ändå skuUe vara falletfinner SJ inte övertygande. Enligt SJ:s mening som också synes sammanfallamed den tolkning varåt centralbyrån givit sitt förord 1975/76:7 81 - bygger konventionen på den uppfattningen att den lagligaunderhållsplikt som avses i art. 3 § 2 bestäms av tillämpligt personalstatut.Det finns därför risk alt en tUlämpning av den svenska skadeståndslagen i dennadel kan innebära bristande uppfyllelse av konventionenl Sedan utredningenlade fram sitt betänkande har i prop. 1975:12 föreslagits ändringar iskadeståndslagen på grundval av skadeståndskommitténs betänkanden (SOU 1971:83)Skadestånd III och (SOU 1973:51) Skadestånd V. Lagändringarna föreslås träda ikraft . Då de i vissa hänseenden avviker från såväl gällanderätt som skadeståndskommitténs förslag har vissa ändringar i utredningensförslag i denna del blivit nödvändiga. 5 kap. skadeståndslagen har iförslaget fått rubriken . Kapitlet upptari 1 § regler om skadeståndets omfattning vid personskada. Ersättning skall utgåför sjukvårdskostnad och andra utgifter, inkomstföriust, sveda och värk, lyteeller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan.Enligt tUläggskonven-tionens art. 4 skall ersättningen omfatta nödvändigakostnader, särskUt kostnader för vård och transport, gottgörelse förinkomstbortfall tUl följd av förlorad eller nedsatt arbetsförmåga och förökning av levnadskostnaderna. 1 den mån nationell lag så föreskriver må enligtart. 5 även ersättning för andra skador, såsom för själsligt lidande, sveda ochvärk och förändring i utseendet utgå. Skadeståndslagens reglering är här mervittgående än de tvingande reglema i tUläggskonventionen. Något hinder mot attange ersättningsskyldighetens omfattning genom en hänvisning till dennaparagraf i skadeståndslagen föreligger därför ej. I 5 kap. 2 § skadeståndslagen föreslås regler för det fallpersonskada lett till döden. Ersättning utgår då för begravningskostnad och, iskälig omfattning, annan kostnad till följd av dödsfallet samt förlust avunderhåll. 1 paragrafen stadgas dessutom att ersättning för föriust avunderhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade rätt flll underhäll avden avlidne eller som eljest var beroende av honom för sin försörjning, omunderhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan antas att underhållskulle ha kommit att utgå därefter. Föriusten ersätts iden omfattning som är skälig med hänsyn tUl den efterlevandes förmåga ochmöjligheter att genom eget arbete eller eljest själv bidra till sinförsöflning. TiUäggskonventionens art. 3 föreskriver att ersättningen skall förutom de beträffande personskada upptagna posterna om döden ej varitögonblicklig omfatta nödvändiga kostnader som föranletls av dödsfallet, såsomkostnaderna för transport av kvarlevorna, begravning och eldbegängelse, samlföriust av underhåll för person, gentemot vilken den döde var eller i framtidenskulle ha blivit underhållsskyldig enligt lag och som genom dödsfallet berövassitt underhåll. I fråga om ersättningskrav av någon, som den resande, utan attvara förpliktad därlUl enligt lag, åtagit sig alt underhåUa, skall enligtkonventionen nationell lag lUlämpas. Såväl utredningen som SJ har uttryckt tvivel omskadeståndslagens 6 1975/76. 1975/76:7 82 reglering här är konvenlionseiUig. Utredningen har dockslutligen stannat för att sä torde vara fallet. Den har dä utgått frän att art.3 endast fastslär principen att rätt till ersättning för förlust av underhållföreligger men att de närmare förutsättningarna fö"f denna rätt tUlskadestånd skall bedömas enligt nationell lag. Tydligt är - som utredningen harframhållit - att någon långtgående enhetlighet i skadeståndsberäkning förförlust av underhåll inte föreligger ens inom . Det är även klart attkonventionen inte minst på denna punkt tolererar stora differenser med hänsyntUl skilda länders nationella lag. I art. 18 § 1 sägs sålunda generellt att nationelllag gäller i den mån tUlämpliga regler saknas i konventionen och i art. 6 § 2sägs att storleken av bland annat ersättning för föriust av underhåll skallbestämmas efter nationell lag. Med hänsyn härtUl biträder jag utredningensståndpunkt att en hänvisning till skadeståndslagens bestämmelser om skadeståndvid dödsfaU är förenlig med konventionen. Som SJ har påpekat kan frågan om vemsom är aft anse som försörjare komma att bedömas enligt utländsk rätt på grundav gällande internationellt privaträttsliga regler medan skadeständsfråganbedöms enligt svensk rätt. Vid skadeståndsberäkningen måste vidare, som ocksåutredningen påpekar, hänsyn tas fill sedvänjor och sociala värderingar i denskadelidandes hemland. Sådana faktorer kan exempelvis påverka bedömningen av enefterievande makes möjligheter att själv bidra tUl sin försörjning. 5 kap. 3 § skadeståndslagen gerregler om avräkning för vissa slag av försäkringsersättningar m. m. vidbestämmandet av ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll.Konvenfionen saknar tnotsvarande regler. Art. 6 § 2 ger emellertid möjlighetatt ge bestämmelser om storleken av ersättning av förevarande slag i nationelllag. En hänvisning till denna paragraf i skadeståndslagen bör därför göras. 5 kap. 4 § stadgar att ersättning för framtidainkomstförlust eller förlust av underhäll fastställs i form av livränta,engångsbelopp eller en kombination av livränta och engångsbelopp men att, om'inte särskilda skäl talar emot det, livränta skall väljas om ersättningen är avväsentlig' betydelse för den skadelidandes försöflning. Paragrafen ger ävenmöjlighet att utbyta fastställd livränta mot engångsbelopp. Här överensstämmerskadeståndslagen ej med tilläggskonventionen, som i art. 6 § 1 föreskriver attersättning för inkomstförlust, ökning av levnadskostnader och förlust avunderhäll skall utgå som engångsbelopp, om den skadelidande ej begär attersättningen skall utgå som livränta. Liksom utredningen anser jag att denallmänna skadeståndsrättens regler härvidlag bör gälla vid inrikes befordran.Detta nödvändiggör en särregel för internationell befordran vilken återfinns i1 3 §. 5 kap. S § ger möjlighet fillomprövning av ersättning för inkomstförlust eller föriust av underhåll. Förändring krävs atl de förhållanden som har legat till grund för ersättningensbestämmande väsenfligt har ändrats. Ersättning som fastställts i form avengångsbelopp kan bara ändras i höjande riktning. Paragrafen hänvisar vidaretill de särskilda bestämmelser 1975/76:7 83 som gäller för indexreglering av skadeståndslivräntor.Dessa bestämmelser ligger helt inom det område som konventionen avsett skolaregleras genom nationell lag och det är naturligt att de genom hänvisning görstUlämpliga även på Järnvägsskador av aktuellt slag. Frågan om rätten tiUomprövning kan preskriberas och vilken preskriptionstid, som i så fall skallgälla, får som Jag anfört i prop. 1975:12 (s. 225) - tas upp i samband medpågående översyn av reglerna om fordringspreskription. 5 kap. 7 § anger skadeståndetsomfattning vid sakskada. Sådant skadestånd skall omfatta ersättning för sakensvärde eller för reparationskostnad och värdeminskning. Vidare utgår ersättningför annan kostnad tUl följd av skadan samt för inkomstförlust eller intrång inäringsverksamhet. Motsvarande bestämmelser saknas i konventionen. Även idenna del bör skadeståndslagens regler gälla och en hänvisning lUl 5 kap. 7 §har därför tagits in i denna paragraf En hänvisning tUl hela 5 kap. skadeståndslagenskulle förutom nämnda bestämmelser komma att inbegripa 5 kap. 6 §, som upptarregler om publicering av dom vid skadeståndsskyldighet på grund av ärekränkningoch dylika brott. Denna bestämmelse saknar betydelse i Järnvägsskade-mål. Jag föredrartrots detta att ge en hänvisning tUl hela 5 kap. skadeståndslagen för att påelt enkelt sätt visa alt skadeståndslagens regler om skadeståndets bestämmandegäller även i mål som avses i lagförslaget. Förutom i 5 kap. föreslås i prop.1975:12 regler i 6 kap. skadeståndslagen som kan påverka skadeståndelsslorlek. Jag flnner här anledning alt kommentera reglerna om Jämkning på grundav medvållande eller med hänsyn tUl den skadeståndsskyldiges ekonomiskaförhåUanden samt om solidariskt skadeståndsansvar (6 kap. 13 §§). Tilläggskonventionen har i art. 2 § 3 en bestämmelse somfritar från ansvarighet i den mån olyckshändelsen beror på fel ellerförsummelse av den resande eller på ett beteende av denne, som avviker frånresandes normala beteende. Som utredningen har klarlagt avser formuleringen"avviker från resandes normala beteende" ett beteende som objektivtsett framstår som culpöst men som inte kan tillräknas den resande med hänsyntUl hans mentala tillstånd e. d. Konventionens konstruktion med medvållande somansvarsfrihetsgrund överensstämmer inte med vad som är brukligt inom svenskskadeständsrätt, där medvållande i stället betraktas som en Jämkningsgrund.Som utredningen framhållit leder detta i huvudsak till samma resultat ipraktiken. Sakligt sett skiljer sig emellertid den i prop. 1975:12 föreslagnaregeln om Jämkning på grund av medvållande såvitt avser personskada markantfrån tilläggskonventionens bestämmelse. 1 6 kap. 1 § skadeståndslagen sägs attskadestånd kan Jämkas om vållande på den skadelidandes sida medverkat tillskadan. Skadestånd med anledning av personskada får dock Jämkas endast om denskadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat fillskadan. Skadestånd med anledning av att någon har dödats kan dessutom jämkas om den avlidne uppsåtligen har 1975/76:7 84 medverkat till dödsfallet. Slutligen sägs att jämkningensker efter vad som är skäligt med hänsyn fill graden av vållande på ömse sidoroch omständigheterna i övrigt. Den begränsning av möjligheten tilljämkning på grund av medvållande vid personskada som ändringarna iskadeståndslagen innebär medför en väsentlig förstärkning av den skadelidandesställning. Denna reglering bör enligt vad Jag har anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 7.4) så långt som möjligt få tillämpning även vidjärnvägsskadeansvar enligt den nu aktuella lagen. En hänvisning fill 6 kap. 1 §skadeståndslagen har därför tagits upp i denna paragraf. Med hänsyn tillkonventionens bestämmelser om verkan av medvållande krävs emellertid ensärregel härom beträffande internationell befordran. Denna regel har placeratsi 12 §. Skadeståndslagen har även en allmänjämkningsregel i 6 kap. 2 §. Den tar sikte på sådana fall när denskadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden medför att ett ojämkat skadeståndskulle vara oskäligt betungande. Som jag har anfört i prop. 1975:12 (s. 178)torde det endast i undantagsfall finnas utrymme för tillämpning av denna regelpå områden där skärpt skadeståndsansvar utöver vällande gäller. 1 den nuaktuella lagen föreslås beträffande sakskada en beloppsbegränsning som fåranses utesluta en ytterligare jämkning med hänsyn till järnvägens ekonomi. Deflesta av de rättssubjekt, som kan bli skadeståndsskyldiga enligt lagen, hardessutom en sådan ekonomisk ställning att jämkning redan av den orsaken ärutesluten. Jag har därför ansett alt en hänvisning till 6 kap. 2 §skadeståndslagen inte bör fas in i lagen. 6 kap. 3 § skadeståndslagen upptaren regel om solidariskt skadeståndsansvar. Som jag har anfört ispecialmotiveringen till 3 § kan frågan om tillämpning av denna bestämmelseuppkomma då såväl som tredje man är ansvariga för skadan. Enhänvisning till denna paragraf har därför tagits upp här. I enlighet med vad jag nu haranfört innehåller första slyckel en erinran om alt 5 kap, och 6 kap. 1 och 3 §§skadeståndslagen gäller vid bestämmande av skadestånd enligtjärnvägsansvarighetslagen. 1 paragrafens (7/if//a styckeåterfinns en regel om beloppsbegränsning av skadeståndsansvaret för sakskada.Järnvägens ansvarighet för sakskada begränsas enligt denna bestämmelse till per resande. En sådan ansvarsbegränsning gäller dock inte om uppsåteller grov vårdslöshet ligger järnvägen till last. Jag hänvisar i denna deltill den allmänna motiveringen (avsnitt 7.5). För befordran som är underkastadtilläggskonvenflonen gäller en särskild regel som tagits upp i 14 §. Bestämmelser om rättegång m. m. Den motsvarar 9 § i utredningens förslag. 1975/76:7 85 Vad beträffarinternationell befordran medför en svensk anslutning till tUläggskonventionenalt bestämmelserna i denna paragraf måste stå i överensstämmelse med reglerna ikonventionens art. 17. Huvuddelen av dessa regler kan enligt utredningensuppfattning med fördel ges tillämpning också på inrikes befordran. I enlighet härmed föreslårutredningen, atl preskriptionsfristerna såväl vid inrikes som vidinternationell befordran skall ha den längd som anges i konventionen. Iförhållande tUl gällande rätt innebär detta, såvitt angår anspråk pä ersättningför skada som vid inrikes befordran drabbat den resande själv, i allmänhet enförlängning av preskriplionsfristen. Denna föreslås nämligen för angivna fallbli . Moisvarande tid är enligt lag , men har ijärnvägarnas normalvillkor vad beträffar handresgods förkortals tUl , utomnär skadan vållats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, i vUka fallpreskriptionstiden är tre är. Enligt konventionen art. 17 § 4skall preskriplionsfrågor avgöras enligt nationell rätt i den mån de interegleras i konventionen. Denna innehåller inle några bestämmelser om sättet allavbryta preskriptionen. I fråga om special preskription gäller enligt svenskrält regelmässigt att preskriptionen inte kan avbrytas på annat sätt än genomatt talan väcks. Detta bör uppenbarligen gälla också i detta sammanhang, ochtexten i förevarande paragraf har utformats i enlighet härmed. Ett ulomprocessuellt krav ärsåledes enligt reglerna i denna paragraf infe tillräckligt för att åstadkommaavbrott i preskriptionen. Som framgår av 17 § (18 § i det remitterade förslaget)står emellertid ett särskilt ulomprocessuellt förfarande lUl buds för den somvUl kräva ersättning för skada vid internationell befordran. Anlitande av dettaförfarande åstadkommer visseriigen inte preskriptionsavbrolt men medför ienlighet med konventionen art. 17 § 2 att den tid, under vilken kravet prövasav järnvägen, inte skall inräknas i preskriptionstiden. Denna regel skallenligt förslaget inte gälla vid inrikes befordran. Däremot bör järnvägenserkännande av krav liksom utomprocessuell förlikning anses medförapreskriptionsavbrott vid såväl inrikes som internationell befordran. Beträffande preskriptionens verkanföreskrivs i konventionen art. 17 § 3 atl elt preskriberat anspråk inte kangöras gällande ens genom genkäromål eller yrkande om kvittning. Denna regleringslår i motsättning till bestämmelser i 7 § preskriptionsförordningen (1862:10s. 1) men överensstämmer med vad som ofta gäller när viss kortarepreskriptionstid föreskrivits i speciallagstiftning. Uttryckliga föreskrifterom att preskriberad fordran inte får göras gällande återfinns t. ex. i 41 §lagen (1974:610) om inrikes vägtransport och har även intagits i Järnvägarnasnormalvillkor med stöd av 89 § Järnvägstraflkstadgan. Enligt utredningens uppfattning börockså i detta avseende samma regler gälla för inrikes som för internationellbefordran. Utredningen föreslår säledes, atf preskriberad fordran inte skallkunna göras gällande 1975/76.7 86 på något sätt. Det synes emellertid inte nödvändigt att ilagtexten ta in en motsvarighet tUl bestämmelsen i art. 17 § 3. Allpreskriptionen avses ha den angivna verkan uttrycks i den föreslagna lagtexteni stället genom att det sägs vara "rätten att erhäUa ersättning" ochinte blott rätten att väcka talan som går förlorad i och med preskriptionen. Konventionens preskriptionsreglerär, som uttryckligen anges i art. 17, tUlämpliga endast pä anspråk som grundaspå konventionen. Ingenting hindrar emellertid att preskriptionsreglerna i denaktuella lagstiftningen ges ett vidsträcktare tUlämpningsområde. Av skäl somnärmare redovisas i special motiven ngen till 11 § anser utredningen att deföreslagna preskriptionsbestämmelserna bör oavsett vUken grund som åberopas lUlämpas på varje anspråk som riktas mot den ansvariga järnvägen och angårskada som omfattas av den föreslagna lagen. Delta anges i paragrafensinledning.