prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Olovliga konflikter har ofta en bakgrand i att arbetstagarnaupplever förhållandena i arbetet som otillfredsställande och all de intefinner andra möjligheter att ge uttryck för sina synpunkter och önskemål. Denya reglerna om vidgat inflytande för arbetstagarna är därmed i själva verketden väsentligaste reformen också av den del av lagstiftningen, som rör fredspliktenoch medlen att upprätthålla denna. Av detta följer dock inte att regler omskadeståndsskyldighet för deltagare i avtalsstridiga arbetskonflikter skullesakna berättigande. anser Jag att det bör finnas ettskadeståndsansvar för fredspliktsbrott och att detta ansvar bör bäras även avenskilda deltagare i olovliga arbetskonflikter, när det inte är skäligt attden fackliga organisationen får bära hela ansvaret. Men skadeståndsskyldighetenbör inte i första hand ha till uppgift att tillfoga arbetstagama en ingripandepåföljd för avtalsbrott. Det är viktigare att den stryker under den princip påvilken vårt regelsystem bygger, nämligen att träffade kollektivavtal ärbindande överenskommelser som partema har åtagit sig att respektera så längede gäller. Denna uppgift kan skadeståndet fylla även om det utmäts inommåttliga ramar. En föralsättning är dock att skadeståndsreglerna får en sådanutformning och tillämpning att de inte strider mot det allmännarättsmedvetandet hos arbetstagarna. Därför bör inom ramen för den nu gällanderegeln om . som högsta skadestånd för enskilda arbetstagare göras enreform av skadeståndsreglema av i huvudsak det innehåU som arbetsrättskommitténhar föreslagit. Det bör särskilt markeras att vad lagen vänder sig emot ärmedvetna angrepp i syfte att tvinga fram ändring i träffade uppgörelser. Nären arbetsnedläggelse inte härden karaktären bör skadeståndet träda ibakgrunden. Då bör i stället tonvikten läggas på omedelbara partskontakter isyfte att reda ut vad som ligger bakom en utbruten olovlig ar-betskonflikt ochatt utan dröjsmål få en lösning till stånd. 1975/76:105 Bilaga 1 287 Jag anser alltså att den nya lagstiftningen börtillföras en sådan regel som kommittén har föreslagit om skyldighet för delokala parterna att ta upp överläggningar så snart de fått kännedom om att enolovlig stridsåtgärd inletts på en arbetsplats. Överiäggningarna bör ha tilluppgift att bringa klarhet i vad som inträffat och i vad som är orsaken tillarbetstagarnas handlande. I parternas överiäggningsskyldighet bör ligga ävenen skyldighet att efter bästa förmåga medverka till detta resultat. Vidare börsyftet med över-läggningama vara att undersöka och komma överens om vad som kangöras för att få till stånd återgång till arbetet. Inte sällan kan en lösninguppnås redan genom att missförstånd blir uppklarade och faktiska förhållandendiskuterade och belysta. 1 andra fall kan det behövas åtaganden av partema, t.ex. att tillse att pågående förhandlingar avslutas med minsta möjliga dröjsmål,eller av arbetsgivaren ensam. Jag vill dock betona att det inte är avsikten attöverläggningarna skall vara ett foram för framställande av avtalsstridiga kravpå strejkande arbetstagares vägnar. Ätt arbetsgivarna åläggs överläggningsskyldighetfår inte tolkas som något slags godkännande av avtalsslridiga stridsåtgärder.Detta bör markeras genom att termen förhandling inte används för dessapartskontakter. I arbetsgivarens rättsliga skyldigheter bör inte ingå att taställning till klart avtalsstridiga krav. Liksom bör det ansesotillåtet för den berörda arbetstagarorganisationens företrädare att framstäUasådana krav på olovligt strejkande arbetstagares vägnar, om det sker på sådantsätt att de fackUga företrädarnas handlande måste uppfattas som ett stöd för destrejkande. Däremot bör det finnas utrymme för att diskutera vad som liggerbakom konflikten och att i samband därmed överväga om åtgärder kan vidtas föratt få till stånd en lösning, t. ex. genom förbättring av förhållanden på arbetsplatsen,påskyndande av pågående förhandlingar eller annat liknande. Jag är väl medveten om alt den gränsdragning somJag här åsyftar kan bli svår att göra i enskilda fall. gällande rätt innebärenligt mångas mening att alltför stränga restriktioner läggs på de fackligarepresentantemas handlingsfrihet när de är verksamma för att få till stånd enlösning vid olovliga konflikter. AD:s praxis på detta område får troligenåtminstone delvis ses mot bakgranden av de bevisprövnings- ochgränsdragningssvårigheter som kan bli följden av ett något mera nyanseratbetraktelsesätt. Detta kan väl i och för sig vara förståeligt. För egen delanserjag dock att det är naturligt och nödvändigt med en förskjutning mot ettstörre utrymme för självständiga bedömningar av ansvariga fackliga företrädare.Jag kan inte se att de svårigheter, som i enskilda fall kan uppstå att iefterhand bedöma innebörden av en facklig förtroendemans handlande, är någotvägande skäl emot en reform som i övrigt ler sig angelägen. För övrigt måsteman beakta att upprätthållandet av fredsplikten är ett viktigt intresse förbåda parter vid överiäggningama. Det finns då inte anledning att tro annat änatt de nya reglerna på detta område kommer att utnyttjas och tillämpas på ettriktigt sätt. prop.1975/76:105 Bilagal 288 Till regeln om överläggningsskyldighet börockså.knytas en sådan princip som den av kommittén föreslagna, attarbetstagare som deltagit i en fackligt osanktionerad olovlig stridsåtgärd inteskall åläggas skadestånd om åtgärden haft skälig ursäkt i de förhållanden somföranlett den. Utgångspunkten för kommitténs förslag på denna punkt är alt detfinns arbetsnedläggelser för vilka inte enbart de deltagande, arbetstagama bäransvaret men som dock står i strid mot lagens fredspliklsregler. Exempel drogsfram redan i direktiven till arbetsrättskommittén och de exemplen kan.mångfaldigas. 1 sådana fall är det i regel mest rationellt och riktigast attkoncentrera ansträngningarna på att undanröja orsakema till konflikten. Lyckasdet, t. ex. vid överiäggningar mellan arbetsgivaren och den lokalafackföreningen, och sker i samband därmed återgång till arbetet talar starkaskäl för att orsaken till åtgärden varit sådan att det kan sägas ha funnitsskälig ursäkt för arbetsnedläggelsen. Det ter sig då också rimligt alt arbetsnedläggelsenlämnas utan rättslig påföljd. Tanken är alltså att det för skadeståndsfråganskall tillmätas betydelse vad som blir resultatet av de lokala överläggningarnaoch vilken verkan dessa har i konflikten. Avbryts konflikten i samband medöveriäggningarna bör enligt kommitténs förslag skadestånd komma i fråga enbartom fredspliktsbrottet har haft ett direkt och medvetet syfte att framtvingaändring i kollektivavtal, t. ex. genom att det ingår i en systematisk aktionmed upprepade stridsåtgärder i sådant syfte. Enligt kommittén bör dock denomständigheten att den olovliga striden inte avbryts i samband medöveriäggningama inte undantagslöst utesluta tillämpning av den föreslagnaskadeståndsregeln. Dock måste i den situationen ställas stränga krav för attåtgärden alltjämt skall kunna lämnas utan skadeståndspåföljd. Kommittén menaralltså att det fortfarande skall göras en avvägning mellan de omständigheter,som kan sägas ha gjort utbrottet av en olovlig konflikt ursäktligt, och sådanaomständigheter som konfliktens omfattning och längd och dess skadeverkningarför motparten. Jag finner för min del att detta synsätt är väl avvägt ochberättigat. Det bör komma till uttryck i lagen. Jag finner dock att detta börske i en något annan form än den av kommittén föreslagna. Ätt hänsyn skall tastill de omständigheter som ligger bakom en olovlig arbetskonflikl följer redanav de allmänna koUektivavtalsrättsliga reglema om nedsättning av skadestånd,enligt vUka hänsyn skaU tas vid skadeståndsmätningen bl. a. tiU den skade-,vallandes ringa skuld, den skadelidandes förhåUande i avseende på tvisten ochomständigheterna i övrigt. 1 nedsättningsreglerna utsägs också att fullständigbefrielse från skadeståndsskyldighet kan medges. Vad som bör särskilt markerasi lagtexten för att tankarna bakom det här aktuella förslaget skall komma tilluttryck är istället sambandet med överläggningarna mellan de lokala parterna.Detta bör ske genom att en anvisning sätts in blandskadeståndsnedsättningsreglerna. Därmed markeras också vad som är innebörden avkommitténs förslag, nämligen att vad som avses inte är ett avsteg från lagensfredspliklsregler i sig utan ett direktiv till rältstill-lämpningen ombefrielse från eller nedsättning av skadestånd i vissa fall. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 289 Jag ställer mig också bakomarbetsrättskommitléns förslag till 47 § FKL, enligt vilken organisation somanordnar eller eljest föranleder en olovlig stridsålgärd skall ensam bäraskadeståndsansvaret för åtgärden. Denna grandsats ligger väl i linje med denprincip som återkommer på flera håll i lagstiftningen, dvs. att det, isynnerhet på arbetstagarsidan, är organisationerna som företräder de enskildaoch som handlar på deras vägnar. Enligt min mening finns del knappast någonanledning alt i lagen ställa upp undantag från denna regel. Kommittén har försin del föreslagit ett undantag med tanke på fall där en medlem genom oriktigauppgifter eller på annat illojalt sätt förmår sin organisation till etträltsstridigt beslut. Jag kan för min del inte se att detta fall har sådanpraktisk betydelse att ett undantag är nödvändigt. Det är bättre att ha enentydig och klar regel utan undantag. Detsamma har jag funnit böra gälla påtolkningsföreträdets område. Det återstår en kontroversiellfråga på området för reglema om skadestånd vid arbetstagares fredspliktsbrott.Det är frågan humvida man skall göra någon skillnad i den rättsligabehandlingen av olika deltagare i en olovlig stridsåtgärd, och på vilka granderman i så fall skall göra en sädan skillnad. I rättspraxis skiljer man mellan olikadeltagare i arbetsnedläggelser med hänsyn till om de deltagit under längreeller , om de följt eller inte följt uppmaningar att återgå tillarbetet m. m. Vad som främst är omdebatterat är emellertid om man skall skiljamellan sådana arbetstagare, som varit särskilt aktiva för att få till stånd enarbetsnedläggelse och uppträtt som ledare för de övriga arbetstagarna, ochsådana som enbart följt majoritetsmeningen och lagt ned arbetet därför att allaandra har gjort det. På den punkten förordar arbetsrättskommittén, om än medförsiktighet, att en skillnad skall göras i vissa fall. Det är tydligt att man kan se dennafråga på olika sätt. Det kan hävdas att man inte förstår problemen kringolovliga konflikter på arbetsmarknaden om man söker skilja ut och riktasanktioner enbart mot dem, som i någon mening har särskilt ansvar för gruppensgemensamma handlande. Ett sådant förfaringssätt upplevs på många håll somoriktigt. Det strider inte minst mot den rättsuppfattning som normalt råder blandde olovligt strejkande själva. De anser i regel att alla har tagit på sigsamma ansvar genom att delta i strejken. Å andra sidan kan man hänvisa tillerfarenheter från arbetsmarknaden som visar, att initiativet till olovligastridsåtgärder åtminstone i vissa fall har tagits av personer som strävatefter att försvåra det ordinarie fackliga arbetet eller som eljest i grandenhaft helt andra syften med sitt handlande än den strejkande grappen i övrigt.Mot bakgrand av sådana fall kan finnas behov av sanktioner som riktas enbarteller främst mot enskilda vilka i den meningen har ett särskilt ansvar för helagrappens handlande. Utgångspunkten måste vara att alladeltagare i en olovlig arbetsnedläggelse skall bedömas lika. Skillnader kangivetvis böra göras om t. ex. en grapp deltagare i en arbetsnedläggelse återgårtill arbetet i samband med \9-Riksdagen 1975/76. 1975/76:105 Bilaga 1 290 attöverläggningar kommer till stånd mellan deras fackliga organisation ocharbetsgivaren medan en annan grapp håller fast vid sitt avtalsstridigahandlande och strejkar . Det kan också finnas skäl att särskiltbeakta om någon deltar i olovlig strid med åsidosättande av sitt fackligaförtroendeuppdrag. Däremot anserjag att man inte bör lägga ettsärskilt ansvar på vissa deltagare i en olovlig konflikt bara på den gmnden,att de framstår som ledare för de övriga eller på annat sätt som särskiltaktiva i konflikten. Det är alltid någon eller några som uppträder somtalesmän för gmppen och som därför utåt framstår som ledare. Naturligtvis hardå ofta också dessa deltagare ett särskilt inflytande över händelseförloppet.I realiteten beror det på dem både om arbetsnedläggelse överhuvud skall kommatill stånd och om den skall fortsättas eller avbrytas. Inte desto mindre skuUedet strida både mot de strejkandes egen uppfattning och mot allmän rättskänslaatt lägga ett särskilt skadeståndsansvar på sådana talesmän för grappen.Huvudregeln måste i stället vara lika behandling. Den grandsatsen torde ocksåvara vägledande för gällande rätt. Skall undantag göras bör dét enligt min meningske enbart i sådana särskUt svåra fall, där det kan beläggas att någon varitverksam i direkt syfte att störa det fackliga arbetet på arbetsplatsen ellereljest låtit sitt handlande dikteras av intressen som inte stämmer överens medgrappens i övrigt. I sådana fall blir dock frågan om skadestånd inom lagensramar av mindre praktisk betydelse. Viktigare är om arbetsgivaren skall ansesbehörig att vidta mer ingripande åtgärder, i första hand avsked elleruppsägning. Härmed kommer jag in på de samordningsproblem påpåföljdsreglemas område som Jag har nämnt. Det är frågan omförhåUandet mellan de koUektivavtalsrättsliga skadeståndsreglerna, med desärskUda garantier för arbetstagarnas intressen som de innehåller, och deallmänna arbetsrättsliga reglerna om påföljder för arbetstagares brott motsina enskilda arbetsavtal. Enighet råder i princip om att skadestånd inte kanavkrävas arbetstagare enUgt andra regler än de kollektivavtalsrättsliga närarbetstagarens handlande är. om än inte enbart, ett brott möt kollektivavtaloch den koUektivavtalsrättsliga lagstiftningen. Vad detta innebär i vissa fall,där andra synpunkter än typiskt kollektivavtalsrättsliga spelar in, är intelika klart. Det problemet kan sägas i huvudsak gälla förhållandet mellan 4 kap.1 § skadeståndslagen och de kollektivavtalsrättsliga skadeståndsreglerna. Jagskall strax återkomma härtill. Det andra och praktiskt mera betydelsefullasamordningproblemet rör förhållandet mellan skadeståndet som kollektivavtalsrättsligsanktion, å ena sidan, och avskedande, uppsägning och disciplinära påföljder, åden andra. Problemet ligger i att arbetsgivarens möjligheter att ingripa motarbetstagaren är starkt begränsade på skadeståndsområdet, främst genom200-kronorsregeln och genom att arbetsgivaren inte anses ha rätt att ensidigttillgodogöra sig skadestånd för fredspliktsbrott, medan hans möjligheter attvidta åtgärder ter sig störte utanför 1975/76:105 Bilagal 291 Mera konkret och något förenklat kan problemet sägas gälla om det skallvara tillåtet för arbetsgivare att fatta beslut om avsked, uppsägning ellerdisciplinpåföljder mot arbetstagare som deltar i olovlig arbetsnedläggelse. Som framgått har kommittén inte föreslagit någonlösning genom lagstiftning. Den har mépat att frågan om förhållandet mellanskadeståndsreglerna på det kollektiväytalsrättsliga området och arbetsgivarensrätt att besluta om avskedande eller uppsägning bör behandlas som en fråga omtill-lämpning av anställningsskyddslagens regler. Avskedande resp. uppsägningbör i princip kunna komma i fråga i kvalificerade fall av fredspliktsbrott,men då skall de överväganden som ligger bakom skadeståndsreglerna på detkollektivavtalsrättsliga området i princip vara avgörande för bedömningen. Närdet gäller de disciplinära påföljderna har kommittén inte föreslagit någotannat eller mer än att arbetstagarsidans anspråk på inflytande på det områdetskall anses vara en fråga som omfattas av den föreslagna principregeln om rätttill inflytandeavtal och av den kvarievande stridsrätten. Anmärkningar har riktats främst mot att kommitténinte har föreslagit mer verksamma regler i syfte att begränsa arbetsgivarensrätt att tillämpa disciplinpåföljder vid arbetstagares avtalsbrott. Redan ilöntagarreservationen framställdes krav på en föreskrtft i lagen enligt vilkendisciplinpåföljder skall få förekomma enbart om de har stöd i ett förarbetsplatsen gällande kollektivavtal. Detta krav har sedan understöttsfrånlöntagarhåll under remissbehandlingen. I samband med frågan omdisciplinpåföljderna har både i reservationen och i remissyttranden frånlöntagarsidan också berörts den s. k. dubbla konstraktionen och dess betydelseför påföljdssystemet. Det har hävdats att man bör söka sig fram till enavveckling av den dubbla konstraktionen i syfte att nå störte enheflighet ipåföljdsreglema. Liknande synpunkter har framförts även av andraremissinstanser. Den dubbla konstraktionen är som Jag nämnt tidigareen numera vanlig beteckning för den uppfattningen om förhållandet mellankollektivavtalet och det enskilda arbetsavtalet mellan arbetsgivare ocharbetstagare, att avtalen gäller och att kollektivavtalet då gerinnehåll åt det enskilda arbetsavtalet. 1 den teoretiska diskussionen omkoUektivavtalet har vissa kritiker hävdat att detta sätt att principiellt se påförhåUandet mellan de båda avtalen är förvillande och onödigt komplicerat. Ettbättre synsätt vore enligt deras mening att se kollektivavtalet som ensamt ochdirekt bindande i delar där anställningsvillkoren faktiskt finns intagna i detavtalet. Det enskilda arbetsavtalet skulle då få direkt betydelse enbart ifråga om anställningsvillkor, som inte finns reglerade i kollektivavtalet,eller när kollektivavtal inte gäller. Andra har menat att den dubblakonstraktionen är mera ändamålsenlig såsom förklaringsmodell än det föreslagnaalternativet. När man i debatten om påföljderna för arbetstagaresavtalsbrott ser ett grandläggande problem i att ÄD:s rättspraxis, liksom förövrigt arbets- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 292 rättskommitténsförslag, bygger på den dubbla konstraktionen. är det egentligen en särskildaspekt på det ursprangliga teoretiska problemet som man tänker på.Arbetstagamas åtagande att arbeta anses enligt det traditionella synsättetligga både i det enskilda arbetsavtalet och i kollektivavtalet. Ettåsidosättande av åtagandet uppfattas därmed som brott mot båda avtalen, oavsettom arbetsvägran är individuell eller ingår som ett led i en olovligstridsåtgärd. Detta innebär att arbetsgivaren anses i princip berättigad attanlita både sådana påföljder, som kan komma i fråga vid arbetstagaresavtalsbrott i icke kollektivavtalsreglerade förhållanden, och de särskildakollektivavtalsrättsliga påföljdema. Han kan med andra ord välja mellan attupplösa anställningsförhållandet, om arbetsvägran är av tillräckligt allvarlignatur, och att utkräva skadestånd eller besluta om disciplinpåföljd av etteller annat slag. Arbetsgivaren kan i princip också utkräva flera påföljdersamtidigt. Vad kritiken mot detta system vänder sig emot ärden handlingsfrihet som tillkommer arbetsgivaren med detta sätt att se på rättsförhållandetmellan honom och arbetstagarna. Påföljdsreglerna sägs vara osystematisktutformade och illa samordnade. Ätt situationen är denna beror kanske inte minst påhistoriska skäl. När skadeståndsreglema i 8 § tillkom var de en i principny sanktion mot främst fredspliktsbrott. Arbetstagarna var i allmänhet inteskyldiga att iaktta uppsägningstid när de ville lämna sin anställning. Dettainnebär att de i regel kunde lägga ned arbetet i en strejk utan att bryta motavtalen med arbetsgivaren. När principen om fredsplikt under avtalstid, slogsfast i 4 § infördes också skadestånd som påföljd för brott mot lagensregler. Eftersom arbetsgivaren i allmänhet ansågs ha fri uppsägningsrätt,sattes knappast i fråga annat än att han också hade rätt att avskeda eller sägaupp olovligt strejkande arbetstagare. Bilden har emellertid ändrats. Åtgärder harvidtagits i syfte att förbättra anställningsskyddet. Det senaste stora stegetpå det området är anställningsskyddslagen. har alltmer ifrågasatts detrimliga i att arbetsgivaren kan genom enskilda arbetsavtal tillerkännas rättatt vidta disciplinåtgärder mot arbetstagare. Med en förändrad syn påförhåUandena i arbetslivet har reglema om skadeståndsansvar för arbetstagaremUdrats. Ett nytt sätt att se på orsakerna till konflikter på arbetsmarknadenoch på förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare har gjort detnaturligt att än mer än tidigare se ett skydd för arbetstagama i deskadeståndsregler som finns i 8 § . Mot denna bakgrand kan man säga att kritiken inteså mycket gäller problemet kring den dubbla konstraktionen i egentlig meningutan snarare den splittring i påföljdssystemet, som blivit följden av attutvecklingen haft sin gång utan att man haft anledning att i något lagstiftningssammanhanggripa över hela ämnet. När det i debatten har riktats invändningar mot AD:spraxis kan innebörden sägas vara, att domstolen borde ha haft en 1975/76:105 Bilaga 1 293 friareinställning till de ursprangliga rättsliga utgångspunkterna och att den därmedborde ha kunnat bidra till en bättre samordning av regelsystemet. För lagstiftaren är problemet att ta ställning tilli vad mån en sådan samordning bör ske och på vilka sätt den kan genomföras.Den dubbla konstraktionen får intresse endast i den mån en ändring av deträttsliga förhållandet mellan kollektivavtal och enskilt arbetsavtal kan varaen användbar metod att uppnå samordning. Däremot har lagstiftaren inteanledning att gå in på den dubbla konstraktionen enbart som ett teoretisktproblem. Utanför påföljdsreglemas område kan man, såvitt Jag kan se, knappasthävda att problemet har praktisk betydelse. Det framgår av vad Jag har sagt att den dubblakonstraktionen har ett nära samband med den i svensk kollektivavtalsrättantagna grandsatsen, att koUektivavtalet skall anses binda inte baraorganisationer som sluter kollektivavtal utan även organisationens medlemmar.Denna grandsats ansågs när den skrevs in i 2 § vara av betydelse förupprätthåUandet av respekten för träffade koUektivavtal. Synsättet hargiltighet för både arbetsgivare och arbetstagare. Som framgått av vad jag harsagt tidigare anserjag att det även framgent bör finnas ett skadeståndsansvarför upprätthållande av fredsplikten och att det ansvaret i princip bör åvilabåde organisationema och deras medlemmar. Till frågan om arbetsgivares skadeståndsansvaråterkommer Jag. Jag är alltså inte beredd att förorda en ändring av gällanderätt på denna punkt. Därav följer också att jag inte ser en ändring avprincipen i 2 § som en möjlig metod att förenkla påföljdssystemet. Enligt min mening är det i detta läge naturligastatt angripa problemet med utgångspunkt i de konkreta samordningsfrågor som kanuppstå i skilda situationer. En sådan fråga är i vad mån det bör vara tillåtetför arbetsgivare att avskeda eller säga upp arbetstagare som deltar i olovligastridsåtgärder. En annan är huravida och under vilka föratsättningardisciplinpåföljder skall tillåtas. Båda dessa frågor skall ses mot bakgrand avdet skydd för arbetstagare som ligger i skadeståndsreglerna i 8 § och i denya skadeståndsregler som jag har redogjort för. En tredje fråga gäller samordningenmellan olika skadeståndsregler, främst den nya huvudregeln i 4 kap. 1 §skadeståndslagen enligt vilken arbetstagare får åläggas skadeståndsskyldighetendast i undantagsfall, och de kollektivavtalsrättsliga reglema. Här råder somJag har nämnt i princip enighet om att skadestånd kan komma i fråga vid ett ochsamma tiltfälle enbart enligt antingen de allmänna eller dekollektivavtalsrättsliga reglerna. Däremot är det delvis oklart hur gränsenskall dras mellan dem. I fråga om uppsägning och avskedande gäller enligtanställningsskyddslagens regler att det är arbetsgivaren som fattar beslut omsådana åtgärder. Hans rätt att fatta sådana beslut har dock begränsats. Förrätt att avskeda en arbetstagare krävs att denne har grovt åsidosatt sinaåligganden mot arbetsgivaren (18 §) och för rätt att säga upp en arbetstagarekrävs att arbets- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 294 givarenhar saklig grand för sitt beslut (7 §).