prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — Något krav påhalvårsberättelser (jfr 56 § KL) eller kvartalsräkningar (58 § tredje stycket)torde erdigt kommitténs åsikt inte behöva ställas upp vid förenklad konkurs.Kommittén påpekar att det står borgenärema och gäldenären fritt att riktakonkursdomarens uppmärksamhet på eventuella missförhåUanden i förvaltningen. Omförvaltaren missköter sitt uppdrag, kan konkursdomaren entlediga honom. Enligtallmänna rättsregler kan förvaltare också bli persorUigen skadeståndsskyldigför fel eller försununelse. Brottsliga förfaranden kan medföra påföljd enligtBrB. Beträffande förvaltare som är anstäUd på allmän advokatbyrå gällerdessutom att han i sådan egenskap är underkastad tjänstemannaansvar. Konunitténunderstryker vikten av att kordcursdomaren har tiUräckliga kvalifikationer föruppgiften. Genom lagstiftning om ackord har konkursdomarens funktion iackordsförfarandet blivit mer ansvarsfull . Av kommittén föreslagnaändringar i konkurslagstiftningen stäUer också ökade krav på konkursdomarenbeträffande omdöme, kunskaper och erfarenheter. Med hänsyn härtiU och till dekomplicerde frågor som ofta aktualiseras vid handläggning av konkurserbör korUcurs-domargöromålen enligt konunitténs mening som regel fullgöras avrådman eller möjligen tingsfiskal. I princip bör endast mera rutinmässigauppgifter anförtros åt tingsnotarie. Denreservant inom kommittén som har föreslagit kronofogdemyndighet till förvaltningsorganvid förenklad konkurs menar att det inte möter några svårigheter att av hänsyntill myndigheternas fiskala funktion tillskapa särskilda kontrollanordningar omkronofogdealtemativet genomförs. Anordningarna kan enligt reservanten lämpligengälla att den som är missnöjd i något hänseende men som inte anser sig kunna fågehör för sina synpunkter hos kronofogdemyndigheten skall få anmälaförhållandet hos konkursdomaren. En borgenär som genom försununelse frånkronofogdemyndighetens sida lider skada bör vidare kunna bli berättigad tillersättning. Reservanten erinrar i sanunanhanget också om den offentlighet somi överensstämmelse med svensk förvaltningstradition måste prägla kronofogdemyndighetensverksamhet som konkursförvaltare. När bouppteckningen har beedigats, har konkursdomarenenligt kommitténs mening ett förhållandevis tillförlitligt underlag förbedömning av konkursboets omfattning. Om han finner att boet inte räcker tillbetalning av de konkurskostnader som följer med ett förenklat konkursförfarandeoch av eventueUa massaskulder, skall han enligt kommittéförslaget besluta 1975/76:210 71 om avskrivning av konkursen. I det läget finns detnämligen ingen anledning att låta konkursen fortsätta, eftersom någon utdelningtill konkursborgenärerna inte kan förväntas. Konkursen bör dock enligtkommittén inte få avskrivas innan förvaltaren har lämnat uppgift om orsakernatill obeståndet, om huruvida egendom kan återvinnas samt om eventueUbrottsmisstanke. I regel torde enligt kommittén beslut om avskrivning i häravsedda fall kunna meddelas i anslutning till sammanträdet för edgång, mennågot hinder mot att beslutet meddelas senare bör inte finnas. behöva tid för att undersöka, om boets egendom över huvud kan realiseraseller om tvistiga fordringar kan drivas in eller om återvinningstalan börväckas. Det är enligt kommittén önskvärt att redovisning för förvaltningenavges före konkursdomarens prövning av avskrivningsfrågan, men detta är inte nödvändigti fall som avses här. Om inte konkursen avskrivs i brist på tillgångaraktualiseras, sedan konkursboets egendom har avyttrats, frågan om utdelningtill borgenärema. Kommittén påpekar att i tillgångskonkurs flera utdelningarkan äga rum under konkursens lopp (se 126 § KL). Vid förenklad konkurs, somnormalt kommer att kunna avslutas relativt snabbt, bör det enligt kommitténräcka med att tiUgångama fördelas genom en enda utdelning. Derma blir alltsåliktydig med slututdelning och bör äga rum, sedan all boets tiUgängliga egendomhar förvandlats i pengar. Enligt kommittéförslaget skall förvaltaren upprättaförslag till utdelning. Förslaget skall för varje däri upptagen borgenär angefordringsbeloppet med den ränta varpå utdelning skall beräknas, fordringensförmånsrätt och utdelningen på fordringen (jfr beträffande ordinär konkurs 128§ andra stycket KL). I utdelningsförslaget skall inte särskilt anges att vissborgenär inte har kunnat konuna i fråga för utdelning. Det framgår nämligen avatt han inte har tagits med i förslaget. Vid utdelningsförslaget skall fogasförvaltningsredogörelse. Ofta kan det enligt kommittén vid förerddad konkursräcka med en tämligen summarisk redogörelse. Det av förvaltaren upprättade utdelningsförslaget meddärtill hörande förvaltningsredogörelse måste enligt kommittén underkastasnågon form av kontroU. Enligt kommittéförslaget skall därför förvaltaren genasttillställa konkursdomaren utdelningsförslaget jämte förvaltningsredogörelse.Härigenom får intressenterna möjlighet att ta del av handlingarna hoskonkursdomaren. Förvaltaren skall vidare underrätta borgenär som har tagits uppi utdelningsförslaget om den utdelning som har beräknats för honom i förslaget.I och för sig kunde det enligt kommittén finnas fog för att låta underrättelserutgå även till borgenärer som inte är med i utdelningsförslaget. Mot en sådanordning talar emeUertid enligt kommittén bl.a. kostnadsskäl och det allmännaönskemålet om enkelhet i förfarandet. Konkursdomaren skall erUigt kommittéförslaget genast låtakungöra att utdelningsförslag har upprättats och hålls tillgängligt hos honom.Något formeUt klanderförfarande såsom i ordinär konkurs bör inte äga rum. Prop.1975/76:210 72 hänsyn till den föreslagna lagstiftningens syfte ochtUlämpningsonuåde bör nämligen förfarandet i denna del enligt kommitténs meninginte göras alltför formbundet. Konunittén påpekar att en borgenär som ärintresserad kan ta del av utdelningsförslaget i den mån han inte anser sigtiUräckligt Informerad genom sådan underrättelse från förvaltaren som skallutgå till utdelningsberättigade borgenärer. Om han fiimer det påkallat, kan hanframföra invändningar hos konkursdomaren. Även gäldenären kan vilja anmärka påutdelningsförslaget. Kommittén har övervägt, om i lagen resp. kungörelsen in närmare föreskrifter om hur den som vill göra invändningar mot utdelningsförslagetbör förfara. Sådana föreskrifter har emellertid inte synts praktiskt påkaUadeför här avsedda fall. har gått från kungörelsen, skallkonkursdomaren enligt konunittéförslaget fastställa utdelning i konkursenenligt utdelningsförslaget, om inte fel eller brist som har inverkat på någons i första hand borgenärs eller gäldenärens rätt kan antas föreligga. Frånobetydliga fel eller brister bör härvid kunna bortses. Det är inte kommitténsmening att konkursdomaren skall behöva granska och pröva utdelningsförslagetmera ingående, om inte särskild anledning därtill har förekommit, t.ex. i formav invändning från borgenär. Normalt torde sålunda förslaget utan vidare kunnaläggas till grund för utdelning. Beslut om fastställelse av utdelning bör enligt kommitténavse endast fordringamas rätt till betalning i konkursen och alltså inte harättsverkningar därutöver. Beslutet kan överklagas i vanlig ordning av denvars rätt är beroende av utdelningen. Om konkursdomaren inte finner sig böra fastställautdelning enligt utdelningsförslaget i oförändrat skick, kan han enligtkommittéförslaget förfara på två sätt. Ett sätt är att han gör de ändringar iförslaget som påkaUas och fastställer utdelning enligt det sålunda jämkadeförslaget. Det är emellertid erdigt kommittén inte givet att det material somstår konkursdomaren till buds är tillräckligt för att han skall kurma beslutaom utdelningen. Han kan då enligt kommittéförslaget återförvisa ärendet tillförvaltaren. Vid återförvisning bör konkursdomaren så långt möjligt ange ibeslutet, i vilka avseenden utdelningsförslaget behöver ändras. Förvaltarenskall på grundval härav upprätta nytt utdelningsförslag. Det omgjorda förslagetskall tillställas konkursdomaren, varjämte förvaltaren skall underrätta iförslaget upptagna borgenärer om beräknad utdelning. Beträffande det nyaförslaget skall även i övrigt gälla sanuna bestämmelser som för det förstaförslaget. Bl.a. skall kungörelse om det nya förslaget utfärdas. När konkursdomaren beslutar om fastställelse av utdelning,skall han enligt konunittéförslaget besluta om avskrivning avkonkursen. I och med att avskrivningsbeslutet vinner laga kraft är konkursenavslutad. När medel blir tillgängliga för utdelning efteravskrivning av förenklad Prop.1975/76:210 73 konkurs bör enligt kommitténs mening ges möjlighet tillefterutdelning. I sådant fall skall förvaltaren enligt kommittéförslaget delaut medlen till borgenärerna och avge redovisning för medelsförvaltningen. Ifråga om utdelningen av de nytillkonma medlen skall samma regler gälla som förden första utdelningen. Nytt kungörelseförfarande m.m. skall således konunatill stånd. Om de nytillkomna medlen är så obetydliga att ett förnyatutdelningsförfarande inte lönar sig, ger förslaget möjlighet för kordcursdomarenatt på framställning av förvaltaren förordna att medlen i stället skall länmastill gäldenären. Kommitténpåpekar att avskrivning av ordinär konkurs på grund av att boet inte kan antastäcka konkurskostnaderna enligt gällande lag torde kunna äga rum endast efteryrkande av förvaltaren. Derma ordning fungerar enligt konunittén i regeltUlfredsställande. Det har emellertid synts kommittén lämpligt att gekordcursdomaren möjlighet att själv föranstalta om avskrivning av konkursen,när tiUgångama i boet inte kan antas räcka till utdelning. Konkursdomaren börinte i varje skede av konkursen behöva ha uppmärksamheten riktad på frågan omboets tillräcklighet. Det närmaste ansvaret härför faller på förvaltaren.Påpekande från rättens ombudsman, borgenär eller gäldenären angående boetsotillräcklighet kan emellertid föranleda konkursdomaren att undersökafömtsättningama för avskrivning av konkursen. Det kan även på annat sätt, t.ex.genom avlänrmad halvårsberättelse, visa sig att utdelning inte kan påräknas. Möjlighetför konkursdomaren att avskriva konkursen på eget initiativ kan bidra till attsamhällets kostnadsansvar inte aktualiseras i onödan. Bl.a. motverkasmöjligheten att förvaltaren i vetskap om att hans arvode är säkrat driverkonkursen längre än som är försvarligt. Närförenklad konkurs avskrivs bör enligt konunitténs mening konkursdomarensamtidigt bestämma arvode till förvaltaren oavsett om konkursen har tillkonunitpå gäldenärens eller borgenärs ansökan. Härigenom erhålls nämligen en garantimot oskäligt höga arvoden. Detta har enligt kommittén betydelse såväl medhänsyn till borgenärernas möjlighet att få utdelning som med tanke på attstaten enligt 188 § i förslaget i sista hand skall ansvara förkonkurskostnadema. Att konkursdomaren och inte rätten skall bestämmaarvodet i här avsedda fall bör inte möta principiella betänkligheter. Ordningenligger i linje med vad som f.n. gäller beträffande ersättning till god man vidfattigkonkurs. Konunitténpåpekar att vid ordinär konkurs prövning av arvoden till förvaltaren ochrättens ombudsman föregås av ett särskilt kungörelseförfarande (se 85 § KL).Enligt kommitténs mening bör kungörelseskyldigheten kunna reduceras.Denna fråga tas emellertid inte upp i detta sammanhang. Såvitt angår förenkladkonkurs synes det kommittén inte i något fall vara påkallat att utfärdakungörelse angående arvodet. Vid förenklad konkurs kan det enligt konunittén hända attförvaltaren 1975/76:210 74 inte kan ta ut sina kostnader helt och hållet ur boet.Enligt kommittéförslaget skall det aUmänna då träda in, i den månkonkurssökande borgenär inte skall svara för kostnaden. Med hänsyn härtiU börkostnadsposten enligt konunitténs mening alltid slutgiltigt prövas av konkursdomarenvid förenklade konkurser. Detta bör ske med att han prövararvodesfrågan. Denreservant inom kommittén som har föreslagit att förvaltarskapet vid förenkladkonkurs skall anförtros kronofogdemyndighet finner tveksamt om konkursdomarenverkligen skall behöva befatta sig med utdelning och om intekronofogdemyndighetens beslut i dessa hänseenden skall kunna angripas medexekutiva besvär. Vidare finner han kunna ifrågasättas om en ordning medprövning av förvaltaranspråk bör användas även med kronofogdemyndighet somförvaltare. En annan tänkbar ordning är enligt reservanten att täcka statenskostnader i sammanhanget med fasta avgifter. 3.2.6 Ansvaret för konkurskostnader Kommittén menar att nuvarande regler i KL om uttagande avkostnader vid ursprunglig och efterföljande fattigkonkurs är bristfälliga ochsvar-tillämpade. Särskilt stötande är enligt konunittén att god man vid fattigkonkursi många fall riskerar att bli utan ersättning för utfört arbete. tyder gällande lydelse av 188 § första stycket KL närmast på attborgenär som har gjort konkursansökan skall betala konkurskostnaderna även omde täcks av boets tillgångar. Enligt konunitténs mening finns det emellertidinga bärande skäl för att sökande borgenär som ju har bedömt gäldenärenskonkursmässighet riktigt skall svara primärt framför boet förkonkurskostnaderna. Motbakgmnd av det anförda föreslår kommittén att i samtUga fall av förenkladkonkurs konkurskostnadema i första hand skall utgå ur konkursboet så långtdetta räcker. Denna ordning bör enligt kommittén tiUämpas oavsett om konkursenhar uppstått på gäldenärens egen eller på borgenärs ansökan. Vid behov fårboets egendom realiseras för att kostnaderna skall kunna betalas. Medkonkurskostnader avses inte bara arvode och kostnadsersättning till förvaltarenutan även arman kostnad för förfarandet, t.ex. för konkurskungörelsen. Konkursboetstillgångar kan emellertid visa sig vara otUlräckliga för betalning av dekostnader som har förardetts av det förenklade förfarandet, framhåUerkommittén vidare. Om konkursen har tiUkommit på gäldenärens egen ansökan, stårdå enligt konunittén någon annan lösning knappast till buds än att statsverketträder in. Även vid konkurs som har uppstått efter ansökan av borgenär börstaten i sista hand svara för att konkurskostnadema kan infrias. En konkurstillgodoser nämligen enligt kommittén i regel även ett allmänt intresse. Ensanering kommer till stånd. Prop.1975/76:210 75 frågan huruvida gäldenärsbrott har begåtts blir belystosv. Staten har vanligen också betydande fordringsanspråk i konkurser. gode mannen skall förvaltaren vidare fuUgöra vissa uppgifter som krävs förtUlämpningen av det statliga lönegarantisystemet. Kommittén erinrar också omatt en förvaltare i förenklad konkurs har pålagts ökade arbetsuppgifterjämfört med vad som åligger en god man vid fattigkonkurs. Det synes vidarekommittén naturligt att den som av offentlig myndighet har förordnats attfullgöra sådana sysslor som avses här blir tillförsäkrad skälig ersättning försina insatser. Härefter återstår frågan huruvida en konkurssökandeborgenär bör ansvara för konkurskostnadema subsidiärt efter boet, när kostnadernainte kan tas ut ur detta. Det förefaller kommittén klart att ett sådantkostnadsansvar för borgenären inte bör sträcka sig längre än till sådana falldå konkursen har avskrivits efter att ha handlagts som förenkladkonkurs och konkursboet inte räcker till betalning av kostnaderna för enförenklad konkurs och av eventueUa massaskulder. Genom en sådan begränsning nåshuvudsaklig överensstämmelse med gällande reglering i KL, enligt vilkenborgenärsansvaret är inskränkt till de konkurser som i brist på tillgångar haravskrivits som ursprunglig fattigkonkurs. Kommittén har emellertid övervägt, om inte sökandeborgenär kan befrias från ansvaret för konkurskostnaderna i samtUga fall.Kommittén anför härom att den omständigheten att tillgångarna i konkursboetinte räcker till utdelning inte behöver innebära att borgenären varit ute ichikanerande eller på annat sätt otillbörligt syfte. Konkursen tillgodoserockså i dessa fall i allmänhet även övriga borgenärers intressen. Många gångerkan konkursen också innebära en nödvändig och från allmänna synpunkter önskvärdsanering. För statsverket synes det inte heller itmebära någon större ekonomiskvinst att man skjuter in borgenären/sökanden mellan konkursboet och staten iansvarsordningen i här avsedda fall. De avgjort flesta konkursansökningar görsnämligen numera av gäldenären eller av staten som borgenär. Kommittén har likväl inte ansett att man bör gå så långtsom till att helt befria sökande borgenär från ansvaret för kostnaderna. Omsådan borgenär aldrig behövde riskera att få bekosta förfarandet, skullenämligen fältet bli fritt för konkurser som inte tjänar något meningsfuUtsyfte. När konkursansökan har gjorts i vederbörlig ordning och konkursgrundföreligger, kan konkursdomstolen inte heller underlåta att försätta gäldenäreni konkurs även om konkursen framstår som helt opåkallad. Enligt kommitténs mening bör alltså borgenär som haransökt om konkursen i princip ansvara efter boet för konkurskostnaderna i falldå konkursen har handlagts som förenklad konkurs och konkursboetinte förslår till konkurskostnaderna och massafordringama. Med hänsyn till attkonkursen enligt vad som har framgått inte tillgodoser endast sökandenseget intresse och till att kostnadernas storlek nägoriunda 1975/76:210 76 bör kunna förutses bör borgenärens kostnadsansvar dockbegränsas säger kommittén. Det högsta belopp som borgenären skall ansvara förkan lämpligen bestämmas till en tiondel av basbeloppet enligt lagen om allmänförsäkring, varigenom en indexreglering konuner till stånd. Med hänsyn till det allmännas subsidiära kostnadsansvareidigt förslaget kunde man enligt kommittén tänka sig den tekniska lösningenatt staten i egenskap av konkurssökande undantas från det särskilda kostnadsansvaretför borgenär. Kommittén har emellertid inte funnit det lämpligt att reglerasaken på ett sådant sätt. För tydlighets skull understryker kommittén att termenkonkurskostnader inte avser att inbegripa skulder som konkursboet i övrigt harådragit sig, dvs. Det kan enligt kommittén ibland vara svårt förkonkursdomaren att redan i samband med avskrivningsbeslutet avgöra om och ivilken mån borgenären bör åläggas att betala konkurskostnader, eftersom det dåfortfarande kan vara ovisst, om och i vilken utsträckning boet räcker till.Med hänsyn härtiU och då det erfarenhetsmässigt är relativt sällan som annanborgenär än staten gör konkursansökan i här åsyftade fall, kunde man enligtkonunittén överväga att avstå från att åstadkomma en exekutionstitelmot borgenären. För den händelse han vägrar att betala friviUigt, kanexekutionstitel utverkas genom särskild rättegång (jfr 13 § tredje stycket och111 § sista stycket KL). Konunittén har emeUertid stannat för att i näraanslutning till gällande lag föreslå en ordning enligt vilken enexekutionstitel rörande borgenärens betalningsskyldighet genast skall erhållas. Enligt förslaget skaU avskrivningsbeslutet, i den mån boetbefinns otillräckligt, innehålla åläggande för ansvarig borgenär att betalakonkurskostnaderna med den förut nämnda begränsningen. Konkursdomaren fårbedöma boets tillräcklighet på grundval av bl.a. bouppteckningen, förvaltarensuppgifter och eventueUt föreliggande redovisning. SkuUe det visa sig att dekonkurskostnader som borgenären i avskrivningsbeslutet har förpliktats betala mot vad som har antagits kan helt eller delvis tas ut ur boet, fårmotsvarande belopp avräknas från borgenärens betalningsskyldighet. 3.2.7 Företrädesordningen för konkurskostnader Kommittén påpekar att frågan om företrädesordningen mellande båda grupperna konkurskostnader och massafordringar har vållat problem irättstillämpningen och att olika uppfattningar i saken har kommit till uttrycki den juridiska litteraturen (se SOU 1974:6 s. 105). Kommittén menar att maninte i alla hänseenden kan falla tillbaka på analogisk tiUämpning avförmånsrättsordningen och andra regler men att ett sätt att i huvudsak konunatill rätta med problemet vore att öppna möjlighet att 1975/76:210 77 försätta konkursbo i konkurs. Konkurskostnaderna ochmassakraven skulle då nämligen i princip behandlas som konkursfordringar medeUer utan förmånsrätt i den nya konkursen. Enligt kommitténs uppfattning kan det emellertid knappastkomma i fråga att komplettera KL med ett detaljerat regelsystem enbart försådana onormala fall som avses här. Däremot finner kommittén i och för sigtänkbart att införa en bestämmelse av innehåll endast att konkursbo kan sättasi konkurs. Förfarandet skulle därefter få utveckla sig i enlighet med KL:svanliga regler. Kommittén anser sig dock i likhet med vad lagberedningen haruttalat tidigare sakna tillräckliga skäl att föreslå införandet av någonbestämmelse som tar avstånd från hittillsvarande rättspraxis, enligt vilkenkonkursbo inte kan försättas i konkurs. Kommittén framhåller att enligt dessmening hinder inte borde möta att sätta ett konkursbo i konkurs. Frågan fåröverlämnas åt den fortsatta rättstillämpningen. Komnuttén tillägger i den berörda frågan följande. Om ettkonkursbo som har anställt arbetstagare blir insolvent, aktualiseras fråganhuruvida betalning av arbetstagarnas fordringar vid behov kan utgå enligt lönegarantilagen.Enligt 1 § i nämnda lag kan garantibelopp betalas ut endast när arbetsgivarehar försatts i konkurs (se under 2.4 ovan). Det är naturligtvis lika angelägetsom i vanliga fall av arbetsgivares konkurs att arbetstagama får ut sin lön,när konkursbo har blivit insolvent. Visserligen kan endast i undantagsfallbefaras att arbetstagare som har anstäUts av konkursbo blir utan lön. Detåligger sålunda förvaltaren att se till att de som anställs av konkursboetockså kan få ut sin lön. Lönegarantilagen förutsätter i flera hänseenden enpraktisk tillämpning och det bör därför enligt kommitténs mening vara möjligtatt tillämpa lagen analogt vid konkursbos insolvens. Förvaltaren får därvidvara verksam och åberopa det beslut varigenom den ursprunglige gäldenären harförsatts i korUcurs. Om sålunda någon lagreglering angående möjligheten att fåett konkursbo försatt i konkurs inte förordas, synes det kommittén likvälönskvärt att den f.n. oreglerade frågan om den inbördes företrädesrätten mellankonkurskostnader och massafordringar löses i lag. Kommitténframför tanken på att låta bedömningen av konkurrensfrågan vara beroende av omanspråken har uppkommit före eller efter den tidpunkt då boet blev insolvent.Konkurskostnader och massafordringar som har uppkommit efter det att boet harkonstaterats vara insolvent skulle ha företräde framför dem som har uppståtttidigare. Kommittén menar dock att en sådan lösning skulle ge upphov tillalltför stora praktiska svårigheter när det gäller att fixera tidpunkten förinsolvensens uppkomst. Det synes kommittén naturligt att de kostnader som bär uppsjälva förfarandet konkurskostnaderna får bästa rätt. Härigenom blirkonkurssökandens kostnadsansvar också mindre omfattande och mer förutsebart. Ommassafordringama däremot får bästa förmånsrätt får boet lättare kredit och kanlättare ingå avtal i övrigt. Det kan enligt kommittén Prop.1975/76:210 78 också synas rimligt att boet som gäldenär betalarmassaskulder innan det får ta sina tiUgångar i anspråk för interna kostnader.Om förvaltaren av försummelse eller oskicklighet har ådragit boet massaskulder,bör detta i första hand inkräkta på kostnaderna. En kompromiss mellan de bådalösmngama så att de bägge kategorierna får lika rätt är enligt komnuttén svåratt förena med en regel enligt vilken vissa massafordringar skall haföreträdesrätt framför andra sådana. Genom en sådan lösning undgår manemeUertid vissa gränsdragningssyårigheter och lösningen kan möjligen utformasså att konkurskostnaderna och massafordringarna behandlas som två huvudgrupperav anspråk med lika rätt sinsemellan, varefter prioritering får äga rum inom debåda grupperna. Konunittén förordar dock för sin del att konkurskostnadema gesföreträde framför massafordringarna och föreslår en lagteknisk lösning ienlighet härmed. Komnutténpåpekar att den inte har ansett det påkallat att i lag reglera alla de situationersom kan tänkas uppkomma i det nu berörda hänseendet.