prop · FY0335 · 1975-12-31 00:00:00 — Att låta fristen börja löpa först den dag då framställningenöverlämnats tUl lokal åklagarmyndighet skulle enligt min mening varaprincipiellt olUlfredsstäUande eftersom det här gäller att understryka behovetav stor skyndsamhet i hela proceduren. I likhet med bl, a. RA godtar jagsålunda promemorians lösning i fråga om utgångspunkten för frislens beräkning. Vaddäremot angår fristens längd finner jag att de synpunkter som framförts vidremissbehandlingen bör leda till att promemorians förslag jämkas något. Medhänsyn till de komplikationer av olika slag som kan uppstå vid handläggningenav utlämningsärenden synes sålunda den i promemorian föreslagna tiden vara förkort. I deparlementsförslaget har tiden därför beslämts räknatfrån den dag då RA fått del av utlämningsframställningen. Någon särskUdbestämmelse för det fallet att RA skulle finna att utlämningsframstäUningeninte skall bifallas men regeringen inte delar denna uppfattning utan återlämnarärendet till honom har jag inte ansett behövas. Är frågan tveksam, torde RÅ fåföranstalta om häktning för tiden tills regeringen prövat ärendet. Dennu aktuella fristen berör inle faU då provisoriskt reseförbud har meddelats.Enligt de allmänna bestämmelserna i 25 kap. RB överprövas reseförbud sommeddelats av annan än rätten bara i det fallet att den misstänkte begär rättensprövning av förbudet. En sådan överprövning är i fall av provisorisktreseförbud enligt 23 § första stycket allmänna utlämningslagen obligatoriskmed hänsyn till föreskrifterna i samma paragrafs andra stycke. StäUerman samman de föreslagna ändringarna i 16 och 23 §§ kommer gången av ettärende om utlämning av den som anhållits provisoriskt i regel att bliföljande. Sedan chefen för fått rättens underrättelse omatt ett beslut om anhållande skall bestå och inte funnit skäl att utverkaregeringens förordnande om att upphäva åtgärden, underrättasutrikesdepartementet därom och anges viss dag, när framställning om utlämningsenast skall göras. Den aktuella tidsfristen bestäms så kort som möjligt ochfår inte i något fall ulgå senare än från anhållandet. Har utiämningsframstäUningmte inkommit till inom den bestämda fristen, skall utrikesdepartementetgenast underrätta anhållningsmyndigheten, som har att frige den anhållne. Omframställning görs inom utsatt tid, överlämnas handlingarna i ärendet iförekommande fall efter skyndsam översättning till svenska språket frånutrikesdepartementet via till RA, som anhåUningsmyndighetenunderrättas om framstäUningen. Om inte RA finner att avslag börmeddelas, verkställs utredning i ärendet. Enligt praxis remitterar RÄ ärendetför utredning och yttrande till lokal åklagarmyndighet, vanligen den åklagare som har meddelat anhållningsbeslutet. Denne får då underlag förbedömning av frågan om anhållandet bör övergå i häktning. Om den anhållne intefriges, skall häktningsframstäUning avlåtas senast på åttonde dagen efter dendå RA fick del av framstäUningen om utlämning. Iöverensstämmelse med vad som anförts i den allmänna motiveringen föreslås idenna nya paragraf, att sedan framställning om utlämning har gjorts, åtal intefår väckas eller strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot utfärdasbeträffande det uppgivna brottet, såvida inte framställningen har avslagits.Om förundersökning redan har inletts skall denna således nedläggas i händelseav bifall till framställningen om utlämning. Från något håll har framförtstanken att det dessutom borde uttryckligen föreskrivas alt elt väckt åtal skallläggas ned om utlämning sker för det brott som åtalet avser. Jag delaruppfattningen att en bestämmelse rörande detta faU är påkaUad. Bestämmelsenbör dock ha den innebörden att bifall tUl utlämningsframställningen sedan åtalhar väckts skall anses utgöra rätlegångshinder i det aiUiängiggjorda målet.Hindret gäller även mot målsäganden såvitt avser ansvarsfrågan. Några bestämmelserför åklagarens handlande behövs inte. Han har endast atl anmälarättegångshindret tUl domstolen. Beträffandedet föreslagna nya andra stycket i denna paragraf, vilket avser transitering avsvensk medborgare från utomnordiskt land till något av de andra nordiskaländerna, hänvisas tUl vad som har anförts i den allmänna motiveringen. 1975: 35 68 7.2Förslaget tiU lag om ändring i 18§ Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt. Första stycket avser attundanröja de svårigheter som uppslår, när man från svensk sida begär utlämningfrån annan stat för verkstäUighet av en påföljd som ådömts gemensamt för flerabrott och hinder mot utlämning enligt den främmande statens lagstiftning möterbeträffande något av brotten. Hindret kan i ett sådant fall bestå i alt någotav brotten inte är straffbart eller är preskriberat enligt den främmandestatens lagstiftning eller att brottet inle uppfyller de krav som enligt dennagäller i fråga om svårhetsgrad för alt utlämning skall få beviljas. I sådanafall måste man f. n. återkalla ullämningsframställningen. Om en svensk begäranom utlämning för verkställighet av en gemensamt ådömd påföljd bifalles endastmed avseende på något eller några av brotten kan nämligen domen efter genomfördutlämning inte verkställas i , eftersom laglig möjlighet hittillssaknats att dela upp påföljden på de olika brotten. Enligtförslaget skall domstol undanröja den gemensamt ådömda påföljden och döma tillpåföljd för den brottslighet för vilken uflämning kan äga mm i det fall attfråga uppkommer om utlämning till av någon som har dömts tUl fängelse,ungdomsfängelse eller internering som gemensam påföljd och hinder mot utiämningenligt den främmande statens lagstiftning möter mot utlämning för något avbrotten. Frågan skall tas upp efter anmälan av åklagare. En uppdelning avpåföljden i egentiig mening kommer därvid i fråga närmast i det fallet att densom skall utlänmas har dömts tUl fängelse som gemensamt straff. I detta fallkommer domstolens avgörande i allmänhet atl gå ut på en beräkning av vad som avdet sammanlagda straffet belöper på den brottslighet för vUken utiämnmg kan ske.Är den tidigare påföljden ungdomsfängelse eUer internering och sålundaobestämd till tiden, bör någon motsvarande beräkning i regel inte göras.Domstolen har i ett sådant fall aUtid möjlighet att fastställa etttidsbegränsat fängelsestraff för den brottslighet för vilken uflämning kan ske.Om den tidigare bestämda påföljden är exempelvis internermg med en bestämd mmstatid för anstaltsvården som ger utrymme för en uppdelnmg, kan det emeUertidframstå som mest ändamålsenligt att bestämma påföljden till mterne-ring ävenför den brottslighet som kan föranleda utiämning. Ettavgörande enligt första stycket innebär att den därvid bestämda påföljdenträder i stäUet för den som ådömts genom den tidigare domen. Någonverkställighet av sistnämnda dom kan därför inte längre komma i fråga. 1975: 35 69 Andrastycket avser det fallet att fråga uppkommer om verkställighet utomlands av engemensamt ådömd påföljd enligt internationella verkställighetslagen och hindermot verkställighet möter beträffande något eller några av brotten enligtlagstiftningen i den främmande staten. Enligt förslaget ges domstolen i detlafall en motsvarande möjlighet att bestämma påföljden för den brottslighetbeträffande vilken verkställighet kan ske i den främmande staten. Med anledningav vissa uttalanden som gjorts vid remissbehandlingen vill jag erinra om attinternationella verk-stälhghetslagen omfattar varje påföljd enligt BrB sominnebär frihelsberövande utom överlämnande till särskild vård. Det finnsdärför i princip inte något hinder mot att påföljd vid tillämpning av andrastycket bestäms till ungdomsfängelse eller internering. Praktiska skäl ochhänsynen tUl det förhållandet atl ifrågavarande påföljder numera i realitetenförlorat mycket av sin tidigare tidsobestämda karaktär talar dock för att det iförevarande sammanhang kan vara en fördel alt ersätta sådan påföljd medfängelse. Eftersom verkstäUighet enligt internationella verkställighetslagenkan anförtros annan stat också när det gäller bötespå-följd, kan fråga om tUlämpnmgav andra stycket i princip komma upp även i fråga om ett gemensamt ådömlbötesstraff, om hinder för begärd verkställighet utomlands föreliggerbeträffande något av brotten. 4,6,8och 9 §§ Genomde föreslagna ändringarna i dessa paragrafer görs vissa rälte-gångsbestämmelsersom avser likartade situationer tUlämpliga på förfarande enUgt 34 kap. 18 §.Förslaget innebär att vid sådant förfarande enUgt 38 kap. 4 § tredje stycketanmälan skall göras hos den domstol som först har dömt i målet. Enligt 6 §första stycket skall nämnd delta i handläggningen vid underrätt. I 8 § förstastycket föreskrivs att den dömde i mål av förevarande slag skall beredas tiUfälleatt yttra sig, om detta är möjligt. Rättens avgörande skall enligt samma lagmmske genom beslut. Slutligen innebär 9 § första stycket enligt förslaget atlrättens beslut skaU lända tUl omedelbar efterrättelse om inte annorlundaförordnas. Förslaget har i sistnämnda del föranletts av en erinran frånkriminalvårdsstyrelsen och avser alt motverka att utlämningsförfarandet i fallav det slag som avses drar ut längre än nödvändigt. Denya bestämmelserna avses bli tillämpliga även på domar som meddelats före dennya lagstiftningens ikraftträdande. 1975: 35 70 7.3Förslaget till lag om ändrmg i lagen (1959: 254) om uflämning för brott tillDanmark, , och Liksomi den allmänna utlämningslagen har i denna lag enligt förslaget ordet"Konungen" bytts ut mot ordet "regeruigen" och"riksåklagarämbetet" ändrats till "riksåklagaren". I 20§ första stycket föreskrivs f.n. alt det ankommer på Kungl, Maj:t att förordnaom tillämpning av den nordiska utlämningslagen i förhåUande tiU stat som avsesi 1 §. Med stöd av detta bemyndigande har Kungl. Maj:t genom kungörelse(1960:472) förordnal om tUlämpning av lagen i förhållande till samtliga dessastater. Föreskriften att Kungl. Maj:t kan sätta lagen ur tUlämpningpå gmnd av ändrade förhållanden. Bemyndigandet är inte förenligt med 8 kap. 10§ nya regeringsformen. Enligt punkt 6 i övergångsbestämmelserna till nya regeringsformenkan bemyndigandet visserligen utnyttjas även efter ingången av tillsriksdagen bestämmmer annorlunda. När emellertid nu andra ändringar görs ilagen, bör bemyndigandet las bort. Del ankommer då på att fattabeslut, om fråga skulle uppstå om att sälta lagen helt eller delvis ur tUlämpning.I andra stycket av 20 § i gällande lydelse föreskrivs att Kungl. fårmeddela de föreskrifter i övrigt som behövs för tUlämpning av lagen. Dettastadgande är obehövligt, eftersom regeringen har befogenhet direkt på grund avregeringsformen att besluta om verkställighet av lag (8 kap, 13 § nyaregeringsformen). På grund av det anförda föreslås att 20 § skall upphävas isin helhet, Idenna paragraf görs enligt förslaget den ändringen att termen "beslut omeftergift av åtal" byts ut mot "beslut med stöd av 20 kap, 7 §rättegångsbalken eller motsvarande bestämmelse i annan särskUd författning atticke tala å brottet". Någon saklig ändring är inte åsyftad. Angåendeinnebörden av uttrycket "motsvarande bestämmelse i annan särskildförfattning" hänvisas lill vad som anförts vid 10 § första stycketallmänna utlämningslagen. Somanförts i den allmänna motiveringen bygger de föreslagna ändringarna i dennaparagraf på ett förslag som från dansk sida har lagis fram vid de nordiskadepartementsöverläggningarna angående ändringar i utiämningslagstiftningen. Itvå hänseenden innefattar förslaget sakliga ändringar i förhållande till vadsom f. n. gäller. För det första föreskrivs i första stycket punkt 1 att vidutlämning det villkoret skall ställas upp att den som utlämnas inte i någotfall får åtalas eller dömas i den främmande staten för annat före uflämningenbegånget brott, om det i Sve- 1975: 35 71 rigehar meddelats dom angående brottet eller beslut med stöd av 20 kap. 7 §rättegångsbalken eller motsvarande bestämmelse i annan särskild författningatt inte tala å detta. F. n, kan den utlämnade i elt sådant fall åtalas eUer straffasi den främmande staten, om han själv inför domstol har samtyckt därtUI, om hanhar underlåtit att lämna landet inom efter rättegång och undergåendeav därvid bestämd påföljd eUer om han har återvänt dit sedan han lämnatlandet. Enligt förslaget blir emeUertid förbudet mot åtal eUer bestraffningabsolut i de faU som avses. Den andra sakligaändringen framgår av punkt 2. Den går ut på att de viUkor som f. n. enUgt 7 §skall gälla i samtiiga utlämningsfall i fortsättningen avser endast svenskmedborgare. För medborgare i annat land än medför ändringsförslagetsålunda alt han kan åtalas eller straffas för tidigare brott ulan attmedgivande behöver inhämtas från och utan att hans eget samtycke ellerannan undantagssitualion föreligger, om inte dom eller beslut om åtalsunderlåtelsebeträffande brottet har meddelats i . Ett undanlag har dock i punkt 3gjorts i fråga om politiskt brott. Beträffande sådant brott skall vad som föreskrivsi punkt 2 gälla även utländsk medborgare. Om en medborgare i annan stat änSverige utlämnas till något av de nordiska grannländerna, måste sålunda enligtförslaget medgivande inhämtas från eller också den utlämnades samtyckeeller annat i punkt 2 nämnt undantagsfall föreligga för att den utlämnadeskall kunna åtalas eUer straffas för tidigare brott som är av poUtisk natur. Angåendeden föreslagna ändringen i första stycket hänvisas till vad som har anförts vid23 § första stycket allmänna utlämningslagen. Begäran om provisoriskttvångsmedel enligt förevarande paragraf kan givetvis göras av polis- elleråklagarmyndighet i den främmande staten. Den ändring som harföreslagils i tredje stycket avser att reglera tiden för ingivande av häktningsframstäUningi det fallet att utlämningsbegäran kommer in beträffande den som har anhållitsprovisoriskt. Föreskriften motsvarar 23 § fjärde stycket tredje punkten aUmännautlämningslagen i nu föreslagen lydelse med de a-wikelserna att utgångspunktenför tidsberäkningen i förevarande fall skall vara den dag då anhållningsmyndighetenhar fått del av utlämningsframställningen och att fristen har satts tiU femdagar. Att tiden i detta faU enligt förslaget skall räknas från det altframställningen har kommit anhåUningsmyndigheten till hända beror på atl framstäUningenenligt nordiska utlämningslagen i normalfallet görs direkt hos denna myndighet.Fristen har ansetts kunna bestämmas kortare än i motsvarande fall enligt aUmännautlämningslagen, eftersom någon tidsutdräkt i samband med översändande av handlingaroch översättning av dessa i allmänhet inte uppkommer i fall som avses inordiska utlämningslagen. 1975: 35 72 7.4Förslaget till lag om användning av tvångsmedel på begäran av främmande stat Idenna paragraf anges de aUmänna fömtsättningarna för att beslag skall fåverkställas på utländsk stats begäran. Grundförutsättningen är enligtförslaget, liksom enligt utiämningslagarna, att någon i den främmande statenär misstänkt, tiUtalad eller dömd för där straffbelagd gärning. För att beslagskall få äga mm förutsätts vidare att det skäligen kan antas att den egendomsom avses med framställningen har betydelse för utredning om gärningen elleratt den har frånhänts någon genom denna. De nu angivna fömtsättningarna stämmeröverens med de krav som i 27 kap. 1 § RB har ställts upp beträffande beslag iallmänhet med den avvikelsen att beslag enligt förevarande lag inte skaU få skemed avseende på egendom som kan antas vara förverkad genom brott. Angående deskäl som har föranlett alt sistnämnda beslagsfall inte har tagits upp i deparlementsförslagethänvisas tUl den allmänna motiveringen. Beslagsförfarandeavses enligt förslaget kunna tUlämpas såväl när den misstänkte eller dömdebefinner sig i som i det fallet att han inte uppehåUer sig här ilandet. Liksom när det gäller beslag enligt RB avses vidare åtgärden i principkunna företas vare sig egendomens innehavare samtycker till dess utlämnandeeller motsätter sig detta. Om beslag begärs under åberopande av att egendomenhar frånhänts annan genom brott, kan emellertid beslag uppenbarligen inle ske iden situationen att egendomen innehas av tredje man och denne visar att han förvärvategendomen i god tro. Beslag på den nu angivna grunden syftar till attsäkerställa målsägandens anspråk på att få tillbaka egendom som har frånhäntshonom, och åtgärden är därför ändamålslös, om tredje man har en mot målsägandengällande rätt till egendomen. Beslagkan enligt förslaget användas även när lagakraftägande dom har meddelats i denfrämmande staten. I denna fråga hänvisas till vad som har anförts i denallmänna motiveringen. Liksomutiämningslagarna bygger förevarande lag enligt förslaget på den principen attförfarandet skall föregås av en diskretionär prövning inom den ram som lagenanger. Vid denna prövning bör beaktas om ett beslag med hänsyn tUlomständigheterna i det ifrågavarande fallet är en lämpUg åtgärd. Det intresse somligger bakom den främmande statens framställning får därvid vägas mot åtgärdensmer eller mindre ingripande verkan från den enskildes synpunkt och dennesanspråk på berättigat rättsskydd. SärskUd uppmärksamhet påkallar det falletatt beslag begärs av egendom som har frånhänts någon genom brott och som i 1975: 35 73 Sverigeinnehas av en person som gör gällande godtrosförvärv av egendomen eller rätttill denna på annan gmnd men som inom ramen för beslagsförfarandet likväl inteförmått styrka denna påstådda rätt. Beslag enligt förevarande lag innebärvisserligen ingen verkslälUghetsåtgärd i vanlig mening eftersom det ankommer påden främmande staten att sörja för en eventuell domsverkstäUighet. Meninnehavarens möjlighet att i utlandet bevaka sina intressen och hävda den rättsom han kan ha till egendomen i fråga kan givetvis bli starkt begränsade, inteminst av rent praktiska skäl. Med hänsyn härtUl bör framställning från utomnordiskstat i allmänhet avslås, om tredje man som innehar egendomen gör gällandeexempelvis godtrosförvärv och visar sannolika skäl för sitt påstående, såvidaman inte i det särskilda fallet finner att tiUfredsställande rättsskydd fördenne kan skapas genom att förbehåll ställs upp när egendomen lämnas ut tUlden främmande staten. Större möjlighet att bifalla den främmande statensframställning i de fall tredje man påstår sig ha rätt tUl egendomen föreligger,när framställningen avser endast att säkerställa bevisning för rättegång. Isådana fall torde nämUgen oftast tredje mans intresse kunna tillgodoses genomatt man vid utlämnandet av egendomen gör förbehåll om att den skallåterställas, när rättegången har slutförts. Idenna paragraf föreskrivs alt egendom som har tagils i beslag får överlämnastill den främmande staten och att de förbehåll som är påkallade med hänsyntill enskilds rätt eller från allmän synpunkt därvid får föreskrivas.Paragrafen knyter an tiU bestämmelserna i 21 § allmänna utiämningslagen och 15§ tredje stycket nordiska utiämningslagen. Som framgår av de följande beslämmelsemaskaU emellertid elt verkställt beslag kunna hävas av domstol, om åtgärden inte befinneslagligen grundad eller, såvitt rör framstäUning från nordisk stat, om domstolenefter en diskretionär prövning finner all den i beslag tagna egendomen inte böröverlämnas. I fråga om framställning från annan än nordisk stal skallregeringen kunna avslå framställnmgen även om domstolen har förordnal atlbeslaget skall bestå. En erinran om att egendomen inte skall överlämnas i dessafall har gjorts vid avfattningen av förevarande bestämmelse. AngåendeuppstäUandet av förbehåll vid egendomens utlämnande har förut berörts detfallet alt tvångsmedel från den främmande statens sida begärs försäkerställande av bevisning i rättegång och egendomen i mnehas avtredje man som gör gällande rätt till denna. Som förbehåll kan i ett sådantfall föreskrivas t. ex. att föremålet efter avslutad rättegång i den främmandestaten skall återställas till svensk myndighet. 1975: 35 74 lämpligenden åklagarmyndighet som först har förordnal om beslag. Förbehåll av detta slaghar fömtsätts kunna föreskrivas vid utlämnande av beslagtagen egendom enligt utiämningslagarna. Idenna paragraf lämnas föreskrifter i fråga om innehållet i en framställningfrån främmande stat om användning av tvångsmedel. Paragrafen knyter an tillmotsvarande bestämmelse i 14 § andra stycket allmänna utlämningslagen. Paragrafenavser fall då framställning om tvångsmedel görs av myndighet i ,, eller , På motsvarande sätt som enligt nordiska utlämningslagenskall enligt första stycket framställning från någon av dessa stater kunnagöras direkt av polis- eller åklagarmyndighet i den främmande staten till RAeller, om egendomens förvaringsplats är känd, tUl lokal åklagare. Genomhänvisning tiU nordiska utlämningslagen föreskrivs i andra stycket vissa hindermot bifall till framställningen om tvångsmedel. Hänvisningarna till 3 § förstastycket och 4 § i nämnda lag avser de faUen att brottet kan bestraffas endastmed böter eller är av politisk natur. Genom hänvisningen tUl 5 § föreskrivs eltabsolut förbud mot tvångsmedelsförfarande när dom eller beslut att ej tala åbrottet har meddelats enligt 20 kap. 7 § RB eller motsvarande bestämmelse iannan särskild författning, Itredje stycket anges att åklagaren efter prövning av framställningen får företade åtgärder som påkallas därav. Avsikten är att de aktuella bestämmelserna ombeslag i 27 kap. RB därvid skall äga motsvarande tillämpning. Genom hänvisningäven till vissa bestämmelser i 28 kap. samma balk öppnas dessutom möjlighet attföreta husrannsakan för eftersökande av föremål som skall tas i beslag. Vidåklagarens prövning av framställningen måste först avgöras om de lagligaförutsättningarna för bifall lUl denna är för handen. Åklagaren har alltså attta ställning till frågan om det skäligen kan antas att den ifrågavarandeegendomen har betydelse för brottsutredningen i den främmande staten eller attden har frånhänts någon genom brott. Vidare måste tUlses att inte något av dehinder mot bifall tUl framställningen möter som anges i andra stycket genomhänvisning tUl de angivna paragraferna i nordiska utlämningslagen. Även omåklagaren finner att det inte finns något lagligt hinder mot bifall till denfrämmande siatens begäran, har han emellertid enligt den föreslagna avfattningeninte absolut skyldighet att verkställa den begärda åtgärden. 1975: 35 75 skallkunna underlåta att bifalla framställningen, om han av särskild anledningfinner att beslag inte bör äga rum. Att sålunda även underordnad åklagare har anförtrotlsen fri prövningsrätt när det är fråga om framställning från annan nordisk stal,har inte ansetts vara ägnat att väcka betänkligheter. En motsvarande befogenhettill diskretionär prövning för stals- eller distriktsåklagare föreliggerenligt 15 § första stycket nordiska utlämningslagen (jfr prop. 1959: 72 s. 43),I allmänhet bör dock en lagligen grundad framställning efterkommas. Del tordekunna förutsättas att RA kommer alt verka för en enhetlig praxis. Ifjärde stycket ges regler för domstolsprövningen. Ett verkställt beslag skallenligt förslaget obligatoriskt anmälas hos domstol. Domstolens prövning skall iförsta hand avse frågan om beslaget är lagligen gmndat. Domstolen har därvidatt beakta samtliga de i lagen uppställda förutsättningarna för att beslagskall få äga rum, således även de hinder mot sådan åtgärd som föreskrivs iandra stycket genom hänvisningen till 3 § första stycket samt 4 och 5 §§ nordiskautlämningslagen. Omdomstolen inte finner beslaget lagUgen grundat, skall detta givetvis hävas.Föreligger inte något lagligt hinder mot beslaget, har domstolen att göra en diskretionärprövning av lämpligheten att överlämna den beslagtagna egendomen till denfrämmande staten. Beträffande denna prövning må hänvisas till vad jag förutanfört om åklagarens motsvarande prövningsrätt. Skallbeslaget beslå, åligger det domstolen att föreskriva de förbehåll som ansespåkallade av hänsyn lill enskilds rätt eller från allmän synpunkt. Domstolsförfarandetregleras enligt förslaget genom en hänvisning till 27 kap, 5 § RB. Härav följeralt domstolen har alt sätta ut förhandling så snart del kan ske.