prop · FY0378 · 1975-12-31 00:00:00 — Kommitténframhåller att offentiig myndighet ytterst är grundad i lag eller annanförfattning och att det genom de offentiiga funktionäremas utövning av dennamyndighet för enskilda eller andra subjekt skapas plikter eller rättigheter sominte är av privaträttslig natur. Myndighetsutövning tar sig enligt kommitténnormalt uttryck i formliga beslut men kan också förekomma i form av faktiskaålgärder sominte föregåtts av formliga beslut, t. ex. n'är polisen griper en för brottmisstänkt person. Till myndighetsutövning räknar kommittén också vissa åtgärdersom till formen endast innefattar elt meddelande om vissa faktiska förhållandenmen som likväl skapar rättigheter eller skyldigheter på samma sätt som annanmyndighetsutövning. Som exempel anförs bl. a. olika i författning stadgadeformer av registeranteckningar, inskrivningsåtgärder i fastighelsböcker etc. Då det allmänna uppträderexempelvis som arbetsgivare," hyresvärd, köpare eller säljare ochtillvaratar sina intressen i denna egenskap genom att med stöd av avtalsvUlkoreller privaträttsliga lagbestämmelser avkräva motparten i a'vtalsförhållandetnågot är det med den givna definitionen inte fråga om någonmyndighetsutövning. Som exempel på clvilrättsligt agerande anför kommitténockså det fallet att staten med tillämpning av de föreslagna lagreglerna omdisciplinansvar utkräver disciplinpåföljd av en statstj'ånsteman. Det påpekasdock i betänkandet att själva rätten för det allmänna att ttäffa avtal iblandkan vara på sådant sätt reglerad i författning att missbmk av denna rätt kanvara att bedöma som oriktig myndighetsutövning. Som exempel härpå hänvisas tillgällaode inskränkningar för kommun att avhända sig fast egendom och tillbestämmelsema om statlig upphandling. Kommitténframhåller alt den innebörd som kommittén tillagt begreppet myndighetsutövningstämmer väl överens med den beskrivning av begreppets innehåll som gjorts iförarbetena till förvaltningslagen (1971: 290) och skadeståndslagen (1972: 207)och att begreppet således skulle få samma innebörd i såväl skadeslåndsrättsligöch förvaltnings-rättslig som sträffrättslig lagstiftning. Det påpekas dock attstats och kommuns ansvar för allmän förmögenhetsskada enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagenavser fel eller försummelse vid myndighetsutövning, inle genommyndighetsutövning. Eftersomskadestånd enligt de i skadeståndslagen sålunda angivna ordalagen kan utkrävasäven för vissa åtgärder som ingår endast som led i myndighetsutövningen, t. ex.förberedande handläggningsåtgärder, och andra handlingar som står i elt näratidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen, är området fördet allmännas skadeståndsansvar alltså något vidare än det straffbara områdesom avses med den av kommitién föreslagna bestämmelsen. Missbrukav myndighet föreUgger enligt förslaget då de för myndighetens behörigautövande gällande reglerna överträds. KommUtén framhåller emellertid altoriklig myndighetsutövning kan föreligga även där ett fattat beslut i och försig står i överensstämmelse med författningarna men meddelats endast sedanvisst ovidkommande villkor uppfyllts. Även underlåtenhet att vara. verksam kanenligt kommittén innefatta oriktig myndighetsutövning, såsom då en åklagareunderlåter alt åtala brott eller då utfärdande av stämning fördröjs i syfte attåtalspreskrip- tionskall hinna inträda. Kommitién påpekar också att ett beslut som typiskt settinnefattar missbruk av myndighet kan vara behäftat med fel som gör att detredan från början är alt betrakta som ogiltigt utan atl det behöver undanröjasefter besvär. Elt sådant beslut bör enligl kommitténs mening inle föranledatUlämpning av den föreslagna ansvarsregeln. Straffbestämmelsernarörande missbmk av myndighet och vårdslöshet i myndighetsutövning föreslås intebli tillämpliga beträffande ledamot av beslutande statlig eller kommunalförsamling. Den föreslagnastraffbestämmelsen om mutbrott skUjer sig från det nu gäUande stadgandet i 20kap, 2 § BrB om tagande av mula eller av otillbörlig belöning såtillvida attbestämmelsen är tUlämplig även om gärningen faller under annat straffstadgande.Vidare har en väsentiig utvidgning skett såvitt gäller den ansvarigapersonkretsen. Kommitténs, syfte har varit att bestämma denna krets så attmutansvaret kommer att gälla inom all mer betydelsefull offentlig verksamhetoavsett om denna utövas av traditionella myndighetsorgan eller viaprivaträttsUgt bildade subjekt som ägs av det allmänna. Personkretsen föreslåssålunda omfatta alla arbetstagare hos staten eller kommun, oavsett om de hartjänstemannaställning eller ej, ledamöter av styrelser, verk, nämnder, kommittéereller andra sådana inrättningar som hör till staten eller till kommun,personer som i övrigt till följd av val eller plikt utför uppdrag åt detallmänna eller vUkas uppdrag finns reglerade! författning, krigsmän eller andrasom fullgör lagstadgad tjänsteplikt samt personer som utan all inneha tjänsteller uppdrag av berört slag utövar offentlig myndighet. Vidare föreslås attKungl. Maj:t skall bemyndigas att besluta om straffbestämmelsens tillämpningäven på arbetstagare hos allmän inrättning eller hos aktiebolag, förening ellerstiftelse vari staten eller kommun till följd av aktieinnehav eller på annatsätt har en avgörande bestämmanderätt och på ledamot av styrelse för sådaninrättning eller sådant företag. Som fömtsättning för att Kungl. Maj:t skallmeddela beslut härom anger kommittén att inrättningen eUer företaget harpålagts myndighetsutövning eller andra mera väsentiiga offentliga funktionereller intar monopolställning. Med kommun likställs enligt förslagetlandstingskommun; kommunalförbund, församling, kyrklig samfäUighet,skogsvårdsstyrelse och allmän försäkringskassa. Straffetför mutbrott föreslås vara böter eller fängelse i högst eller, om brottetär grovt, fängelse i högst . Kommitténframhåller att den föreslagna straffbestämmelsen om mutbrott skall ses som ettprovisorium. Kommittén bar nämligen genom tilläggsdirektiv den 4 juni 1971erhåUit uppdrag att utreda förutsättningarna för en generellt utformadansvarsregel som tar sikte på varje anställd eller uppdragstagare, oavsett omhan återfinns inom den offentiiga eller den privata sektorn. I avbidan påresidtatet av detta utredningsar- bete,som enligt direktiven skulle påbörjas först efter framläggandet avslutbetänkandet rörande ämbetsansvaret, har kommittén ansett sig böra läggafram förslag till en ansvarsregel som tar sikte endast på den offentligasektorn. Beträffandebrott mot tystnadsplikt är personkretsen för ansvar enligt gällande straffbud i20 kap. 3 § BrB avsevärt vidare än den krets som omfattas av det egentligaämbetsansvaret. Den tystnadsplikt, som straff sanktionerats genom stadgandet,följer i första hand av skilda författningar som än lar sikte på offentligafunktionärer än på enskilda personer. Straffbestämmelsen, som är subsidiär iförhållande till förekommande specialstraffrättsliga stadganden, kanemellertid tillämpas även i vissa fall där tystnadsplikten inte gmndas på någondirekt författningsbestämmelse. Kommittén framhåller att det är osäkert vargränserna går kring denna oreglerade tystnadspUkt. Enligt kommitténs meningbör emeUertid etl slraffbud inte gälla generellt inom elt så diffust bestämtområde utan för dess tiUämpning bör krävas att själva tystnadsplikten finnsangiven i författning. Det föreslås därför att den nuvarande bestämmelsen i 20kap. BrB om tystnadsplikt ersätts av en ny straffbestämmelse som, utanangivande av personkrets, stadgar ansvar böter eller fängelse i högst för var och en som yppar vad han till följd av författning är pliktig atthemlighålla. Det föreslagna straffbudet är avsett alt ersätta en stor del av deskiftande straffbestämmelser rörande brott mot tystnadsplikt som f. n. finnsinförda i olika specialförfattningar. Kommittén har därför gjort en översyn avdessa straffbestämmelser och föreslår att ett stort anlal av dem upphävs. Förde fall då det trots avsaknad av författningsstöd kan anses åligga en offentiigfunktionär att iaktta tystaad rörande visst ämne, bör brytande av sådantystnadsplikt enligt kommitténs mening i princip beivras i discipUnär väg.Kommittén anser emellertid att denna oreglerade tystnadsplikt i vissa fall börlagfästas så att brytande av plikten kan föranleda straffansvar. Främst gällerdetla enligt kommittén plikten atl iaktta tystnad rörande innehållet i allmänhandling som är hemlig. En sådan generell föreskrift skulle, framhållerkommittén, ha sin rätta plats i sekretesslagstiftningen och därmed få vissa tryckfrihetsrältsligakonsekvenser. Med hänsyn till alt offentiighets- och sekretesslagstiftningskommittén(Ju 1970: 49) enligt sina direktiv har att utreda bl. a. denna fråga harämbetsansvarskommillén emeUertid stannat för att inte" lägga fram förslagtUl en generell regel av det slag som har sagts. Kommittén föreslår inteheller några särskilda straffbestämmelser om tystnadsplikt rörande vad somförekommit vid offentliga beslutande församlingars sammanttäden inom stängdadörrar. Beträffande har, som tidigare nämnts, sådan tystnadspliktstadgats efter det att kommittén lagt fram sitt betänkande (2 kap. 4 § RO). Nuvarandestraffbestämmelser i om brott mot tystnadsplikt för- utsätteri subjektivt hänseende uppsåt. Om tjänsteman med ämbetsansvar av oaktsamhetbryter mot tystaadsplikt, kan straff inträda för tjänstefel enligt 20 kap. 4 §BrB. Vidare innehåller vissa specialstraffrättsliga bestämmelser föreskrifterom straff för oaktsamhetsbrott även beträffande andra personer. Efiersomkommitién föreslår att 20 kap. 4 § BrB skall utgå och de specialstraffrättsligareglerna skall ersättas av ett nytt straff stadgande i BrB:s 20 kap., bör dennabestämmelse enligt kommUténs mening innehålla föreskrifter om ansvar även fördet fallet att brytandet av tystnadsplikt sker av oaktsamhet. Såsom framgår av detföregående har de särskilda ämbetsstraffen avsättning och suspensionutmönstrats ur de föreslagna straffbestämmelserna. Detta får ses mot bakgrundenav kommitténs senare berörda förslag att som ersättning för de särskildaänibetsstraffen införa ett privaträttsUgt avskedandeinstitut. I samband därmedföreslår kommittén också en ny regel i 33 kap. BrB som har tUl syfte att förhindradubbelbestraffning och som i viss mån motsvarar den nu gällande bestämmelsen i20 kap. 9 § samma balk. Enligt den föreslagna regeln får domstol vidbestämmande av straff för brott av arbets-eller uppdragstagare ta hänsyn tUlavsked eller annan enligt anställningsavtalet medgiven följd av brottet. Deallmänna principerna för det straffbara områdets omfattning tiUstyrks ellerlänmas utan eruuran av flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan,däribland JK och . vidLunds universitet avstyrker förslaget om av-kriminalisering av tjänstefel ochSveriges advokatsamfund anser den föreslagna begränsningen av det straffbaraområdet vara ägnad att inge betänkligheter särskilt med hänsyn tUl medborgarnasintresse av att den offentliga verksamheten bedrivs korrekt och att begångnaförseelser verkligen blir beivrade. JO anser, som tidigare nämnts, alt detföreslagna disciplinförfarandet företer sådana brister att det är olämpligt attlåta del nuvarande straffansvaret bortfalla i föreslagen utsträckning, om integarantier skapas för alt disciplinansvaret verkligen kan utkrävas när så ärpåkallat från allmän synpunkt. vid universitetanser att beskrivningen av förslaget som en avkriminalisering är ett utslag avmodetänkande och i sak överdrivet, eftersoni kommitténs system väsentiigeninnebär att det av allmän domstol hUtills handhavda straffrättsliga förfarandetersätts med ett administrativt disciplinärt förfarande. Denföreslagna straffbestämmelsen om oriktig myndighetsutövning har i huvudsakfått ett positivt mottagande av remissinstansema. JK anför att hans iyttrandet över kommitténs principbetän- 8 1975.1 saml. 1975: 78 114 kändeuttryckta tvekan inför begreppet myndighetsutövning numera skingrats.Överåklagaren i anser dock att stadgandet fått enalltför snäv avgränsning och påpekar att utnyttjande av tjänstestäUning genomåtgärder av faktisk karaktär, som inte kan inordnas under begreppetmyndighetsutövning, faller utanför det straffbara området. Juridiskafakulteten vid anser att den innebörd kommittén vUl gebegreppet myndighetsutövning "är oklar och motsägelsefull. Från denenskildes synpunkt är det enligt fakultetens mening högst väsentiigt att ävenförberedande åtgärder i beslutsförfarandet omfattas av straffansvar liksomtjänstemäns uppträdande mot aUmänheten och underordnade. Fakulteten finner detockså ohållbart att den som är ansvarig för myndighets beslut i disciplinärendeinte själv skall kunna stäUas tUl straffrättsligt ansvar för vad som enligttjänstemannens eller allmänhetens uppfattnmg kan uppfattas sommyndighels-missbruk eller vårdslöshet i myndighetsutövning, enär kommitténundantar sådana beslut från sitt begrepp myndighetsutövnmg trots att beslutetskall fattas enligt förvaltningslagens principer. Kritiska synpunkter avsistnämnda slag uttalas också av de juridiska fakulteterna vid Lunds universitetoch samt av SJ. De juridiska fakulteterna vid Uppsalauniversitet och har vidare invändningar mot kommitténsuppfattning att elt beslut som är till den grad felaktigt att det är en nuUitetinte kan innebära missbruk av myndighet. Det påpekas att även ett ogUtigtbeslut kan ha faktiska verkningar och följaktligen medföra förfång ellerotUlbörlig förmån för det allmänna eller någon enskild samt att de grova fallenav myndighetsmissbruk med kommitténs ståndpunkt skulle gå fria från ansvar, RÅanser att det straffbara område som avses med den föreslagna ansvarsregelnrörande oriktig myndighetsutövning bör sammanfalla med omrädet för detallmännas skadeståndsansvar. Enligtiänsåklagaren i län föreligger med de vidgade disciplinärabeslraffnmgsmöjligheter som kommittén föreslår knappast något reellt behov avatt krimuialisera tjänsteåtgärder såsom sådana. Denföreslagna begr'änsningen av det straffbara området vid oaktsammyndighetsutövnmg tUl grova fall har genomgående fått ett gynnsamt mottagandeav remissinstanserna. Brottsbenämningenmissbmk av myndighet anses av JK och vara att föredraframför det i principbetänkandet använda namnet maktmissbmk, medan FöreningenSveriges tingsrättsdomare har motsatt uppfattnmg och hovrätten för NedreNorrland föredrar benämningen tjänstemissbmk såsom mera adekvat. Länsstyrelseni förordar benämningen oriktig myndighetsutövning och Götahovrätt föreslår missbmk i myndighetsutövnmg, vilken beteckning korresponderarmed benämningen vårdslöshet i myndighetsutövning. LO har mgenting att erinramot att det uppsålliga brottet kallas miss- 1975: 78 115 bmkav myndighet men finner däremot den föreslagna benämningen föroaklsamhetsbrottet, vårdslöshet i myndighetsutövning, vara otymplig frånspråklig synpunkt och förordar i stället beteckningen vårdslös myndighetsutövning. Den föreslagnautvidgningen av den ansvariga personkretsen vid mutbrott tillstyrks ellerlämnas utan erinran av flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan.Endast TCO anser att någon ändring inte bör göras i avvaktan på att frågan omgenerellt mutansvar för såväl offentligt som privat anställda får en lösning.Hovrätten för Nedre anmärker att två fall, som enligt gällande rättfaller inom det straffbara området, inte täcks av den av kommitién föreslagnalydelsen, nämligen då gämingen begåtts av ämbetsman inncn han erhållit befattningensamt av den som varit ämbetsman. Hovrätten anser att de skäl som föranlettkriminalisering av dessa fall alltjämt är aktuella. Vidare bör det enligthovrättens mening övervägas om inte de av kommittén angivna förutsättningarnaför att Kungl. Maj:t skall förordna om straffbestämmelsens tiUämpning påarbetstagare hos allmän inrättning m. m. borde inarbetas i lagtexten. Slutligenhar hovrätten inte kunnat finna något motiv för att mutbrottet inle längreskall vara subsidiärt i förhållande tUl allmänna brott. Den föreslagnastraffbestämmelsen om brott mot tystnadsplikt har i stort sett mötts positivtav remissinstanserna. JK påpekar att den av kommittén förordade begränsningentill i lag eller författning angiven tystnadsplikt medför att åtskUUga fall somnu faller under straffbestämmelsen i 20 kap. 3 § BrB i fortsättningen fårbeivras i disciplinär väg. JK anser i likhet med att någrastörre olägenheter inte följer med en sådan ordning men finner det lämpligt attfrågan om ytterligare reglering på detta område får avvakta i avbidan påresultatet av offentlighets- och sekretesslagstiftningskommitténs arbele.Kammarrätten i anser att behovet av en generell lagregel, somsanktionerar offentlig funktionärs tystnadsplikt i fråga om hemUg handling, ärsynnerligen ttängande och ifrågasätter därför om tUlskapandet av en sådanlagregel kan anstå. Enligt och bör en generell lagregel om tystnadsplikt innefattaskyldighet att iaktta tystnad även om vad som förekommit vid de kommunalabeslutande församlingarnas sammanträden inom lyckta dörrar. SverigesRadio riktar kritik mot förslaget att ansvarsbestämmelsen i 9 §radioansvarighetslagen (1966: 756) skall utgå och ersättas med den strängarestraffbestämmelsen i BrB. Konsekvenserna härav samt tyst-nadspliklsstadgandetsförenlighet med 2 § radioansvarighetslagen och 7 kap. 4 och 5 §§tryckfrihetsförordningen bör enligt bolaget utredas särskilt. LOpåpekar att den föreslagna straffbestämmelsen avser även brott mottystnadsplikt som begås av oaktsamhet och som f. n. bestraffas som tjänstefel.Eftersom kommitténs förslag bl. a. syftar till att avkriminalisera förseelsersom kan hänföras tUl tjänstefel, hade det enligt LO:s mening varit på sin platsatt kommittén utförligare redovisat motiven tUl atl oaktsamt brytande avtystnadsplikten fortfarande skall beivras straffrättsligt. LO vUl dock inteutesluta alt visst fog kan föreligga för StraffrättsUga sanktioner mot dennatyp av förseelser. Förslaget att avskaffade särskilda ämbetsstraffen avsättning och suspension länmas utan erinran avJK, RÅ, . , Svenska landstingsförbundetoch samt avstyrks av juridiska fakulteterna vid ochStockholms universitet. Förtjänsteförseelser, som inte består i oriktig myndighetsutövning, mutbrott eUerbrott mot tystnadsplikt, föreslår kommittén såsom tidigare anförts ettutomstraffrättsligt sanktionssystem. Detta system skall enligt förslagetregleras i en särskUd lag om disciplmansvar i offentlig tjänst. Lagen föreslåsbli tUlämplig på i stort sett samma personkrets som enligt förslaget tUl nylydelse av 20 kap. 2 § BrB skall vara underkastad ansvar för mutbrott. Denenda skillnaden är att lagen om disciplinansvar inte skall omfatta krigsmaneller annan som fuUgör lagstadgad tjänsteplikt och inte heller den som utan attinneha tjänst eller uppdrag som sägs i 20 kap. 2 § BrB utövar offentiigmyndighet. Disciplinlagen föreslåsbli av delvis d i s p o s i t iv karaktär. Enligt förslaget skall sålunda däriintagna bestämmelser om disciplinpåföljder inte gälla, om anställningsavtaletinnehåller bestämmelser om andra sådana påföljder. Beträffande statstjänstemänoch tjänstemän på vilka kommimaltjänstemannastadgan är tillämplig föreslås attavtalsfriheten skall begränsas till denna fråga och alltså inte avse övrigaämnen som regleras i den föreslagna lagen, däribland frågan om avsked sompåföljd vid tjänsteförseelse samt förfarandet i disciplinärenden. Flertalet kommunaltjänstemän,alla uppdragstagare samt anställda hos samhällsägda företag och liknandeinrättningar får däremot avtalsfrihet över hela linjen. Det centralaansvarssladgandet samt bestämmelsema om bevisupptagning inför domstol och ombeslutande organ skall dock äga tUlämpning på samtliga funktionärer. Experten Romson, medvilken ledamoten samt experterna och instämmer,anser att discipUnlagen inte ens subsidiärt bör gälla inom detkommunalaområdet.Dis- ciplinansvarför förtroendemän inom kommunala nämnder och styrelser innebär enligt Romsonsmening, som också delas av ledamoten , en nyhet av principiellinnebörd. Att få de på val grundade förtroendeuppdragen att upphöra genombeslut i elt disciplinförfarande torde enligt Romson strida mot riktlinjernaför den kommunalrättsliga uppbyggnaden av dessa uppdrag. Det synes enligt hansmening heller knappast realistiskt att räkna med alt ett sådant system skallkunna till-lämpas i praktiken. Denföreslagna lagen innehåller ett allmänt stadgande om att disciplinpåföljd fåråläggas arbetstagare som åsidosätter vad som åUgger honom i hans tjänst, omfelet inte är ringa. Meningen är alt stadgandet, utan alt del särskilt anges,skall vara tillämpligt vid både uppsåtiigt och oaktsamt handlande på sammasätt som vid tjänsteavtalsbrott på den privata arbetsmarknaden. Disciplinpåföljderna utgörenligt lagförslaget varning och penningplikt, Penningpliklen skall avse minsten och och pliktens belopp för dag skall fastställas till lägstfem och högst , varvid beloppels storlek slutiigt får bero av denförpliktades ekonomiska förhållanden. Penningplikt tillfaller arbetsgivaren ochdennes fordran på penningplikt skall behandlas som en vanlig civil fordfan. Iett avseende föreslås dock avvikelse från eljest gällande regler och det gällerarbetsgivarens möjlighet att kvitta sin fordran på penningplikt mot arbetslagarenslönefordran. Kommittén konstaterar sålunda att som den nuvarande påföljdenlöneavdrag är konstruerad anses en sänkning äv lönen med ett belopp motsvarandelöneavdraget inte som kvittning utan som verkställighet i offentUgrättsligordning av ett likaledes offenlligrättsligl anspråk. Eftersom den offentligearbetsgivaren inte bör försättas i sämre läge enbart till följd av attlöneavdraget förvandlas till en civil fordran i form av penningplikt ellerannan särskilt avtalad ekonomisk disciplinpåföljd, föreslår kommittén attbland de fall, då kvittning enligt lagen (1970: 215) om arbetsgivareskvittningsrätt får ske utan arbetslagarens medgivande, skall tas med även detfall att.kvittningsfordringen avser disciplinpåföljd som ålagts arbetstagare påvilken den föreslagna disciplinlagen är tUlämplig. Kommitténs förslag mnebärsom tidigare nämnts att de särskilda ämbetsstraffen avsättning och suspensionavskaffas och disciplinpåföljden suspension försvinner. Kommittén påpekar attdessa påföljder har två skilda funktioner. Dels utgör de straff, dels har de enskyddsuppgift, nämligen att från tjänsten skilja den tjänsteman som uite fyllerförutsättningarna för en godtagbar tjänsteutövnmg. ÅtskUUga skäl talar enligtkommittén för att låta enbart de allmänna strafformerna följa på brott avoffentliga funktionärer på samma sätt som vid brott av andra personer. Ävenmed en sådan ordning måste emellertid den offentiiga tjänstens integritetskyddas genom alt funktionären i förekommande fall kan skUjasfrån tjänsten, framhåller kommittén, som menar att det skulle vara en vinningom avskedandet som skyddsåtgärd inte tog sig formen av en så svår prickning somär fallet om det sker genom avsättning i brottsmålsdom. Detter sig vidare enligt kommitténs uppfattning önskvärt med en enhetiigreglering av samtliga avskedandefrågor rörande offentliga funktionärer. På anförda skäl föreslår kommitténalt avsätlningsfrågan bryts ut ur brottmålet och regleras i privaträttsligordning. För att det oavsättlig-hetsskydd, som f. n. tUlkommer vissa offentUgabefattningshavare, inte skall förringas anges i den föreslagna discipUnlagen degmnder som kan föranleda avskedande och som helt överensstämmer med dem somgäller för avsättning enUgt nuvarande bestämmelser i 20 kap. 7 och 8 §§ BrB.Arbets- eller uppdragsgivare skall sålunda kunna avskedas, om han begått brotteller på annat sätt än genom brott gjort sig skyldig till grovt eller upprepatåsidosättande av tjänsteåliggande, allt under fömtsättning att han genomgämuigen visat sig uppenbarligen inte vara skickad att inneha sin befattning. Avsked till följd avbrottsUg gäming skall i och för sig kunna beslutas redan innan frågan omstraffrättsligt ansvar för gärningen prövats i brottmål men i tveksamma fallbör arbetsgivaren enligt kommitténs mening avvakta utgången i brottmålet innanavskedandefrågan slutligt prövas.