prop · FZ037 · 1975-12-31 00:00:00 — Utredningen framhåller att konventionen inlereglerar vilka preskriptionsregler som skall gälla när talan förs på annangrund än konvenflonen. Såvitt avser sådan talan mot den ansvariga Järnvägenföreslår utredningen emellertid att lagens preskriptionsregler skall varatUlämpliga. Däremot har utredningen ansett att en motsvarande regel i vartfall infe f. n. bör införas såvitt avser talan mot järnvägens anställda ellerandra medhjälpare. Jag kan för egen del inte anslutamig tfll utredningens ståndpunkt i denna fråga. Enligt min mening bör de ilagen meddelade preskriptionsreglerna tUlämpas också om talan förs motjärnvägens anställda eller andra medhjälpare. Som utredningen har framhållitutgör konventionen under alla förhållanden inte något hinder för en sådanreglering. Enligt min mening torde emellertid art. 12 i konventionen i självaverket ha den angivna innebörden. I denna artikel sägs att anspråk påersättning, oavsett vilken grund som åberopas, får göras gällande mot järnvägenendast under de förutsättningar och med de begränsningar ("conditions etlimites") som föreskrivs i konventionen. Enligt andra stycket skall vad nusagts gälla också anspråk mot envar för vilken svarar enligt art. 11.En av de i konvenfionen angivna förutsättningarna för talan mot är attdenna förs inom den i art. 17 angivna preskriptionstiden. Den omständighetenatt art. 17 talar om ersättningsanspråk som "grundas" på dennakonvention kan därför inte tillmätas någon självständig betydelse. Detsammagäller det av utredningen åberopade förhällandet att mot art. 1 1 svarandebestämmelser finns i och samt att 78 § järnvägstrafikstadgan harbegränsats tUl att avse och dess medhjälpares rätt att göramateriella invändningar vid utomobli-gaforiska krav. Oavsett vilken tolkningsom bör ges åt ifrågavarande 1975/76:7 95 bestämmelser i och , vUl jag erinra om attjärnvägstrafikstadgan enbart reglerar inrikes befordran och att därför någonfullständig överensstämmelse mellan denna, å ena, samt och , å andrasidan, inte eftersträvades vid dess tillkomst. Frågan om transporträttsligapreskriptionsreglers tillämpning vid talan mot transportföretagets anställdaoch andra medhjälpare har aktualiserats i andralagstiftningsärenden, senast i samband med att lagen om inrikes vägtransportgenomfördes. Därvid ansågs att preskriptionsbestänimelserna skall tillämpasockså vid talan mot medhjälpare. Jag uttalade (prop. 1974:33 s. 194) att deftatorde föfla av 37 § lagen som bl. a. anger att de bestämmelser i lagen somutesluter fraktförarens ansvarighet eller begränsar ersättningens storlektillämpas i fråga om vafle talan som riktas mot någon som fraktföraren svararför, även om sädan talan inte grundas på fraktavtalet. Jag erinrade om attmotsvarande bestämmelse i sjölagen avsetts ha denna innebörd. I enlighet med vad jag nu haranfört får föreskriften i denna paragraf anses innebära att även lagenspreskriptionsregler skall tillämpas om talan förs mot eller dessanställda och andra medhjälpare på annan grund än lagen. Däremot följer inte avparagrafen att forumreglerna i 10 § skall tUlämpas vid talan mot någon annan änjärnvägen. Det saknas anledning atf ålägga järnvägens anställda och andra medhjälpareatt svara inför där upptagna specialfora. Särskilda bestämmelser om internationell befordran Paragrafen innehåller enbestämmelse om Jämkning på grund av medvållande vid internationell befordran.Den saknar motsvarighet i utredningens förslag. Som jag anfört ispecialmotiveringen till 8 § avviker den allmänna skadeståndsräftensjämkningsregler numera så väsentligt från tilläggskonventionens reglering iart. 2 § 3, att en särregel för internationell befordran blivit nödvändig. Den harupptagits i denna paragraf. Jag hänvisar till vad jag anfört ispecialmotiveringen fill 8 §. Paragrafen ger den skadelidande vidinternationell befordran rätt att erhålla ersättning för inkomstföriust ellerförlust av underhåll i form av engångsbelopp. Paragrafen motsvarar 1 2 § iutredningens förslag. Skadestånd som avserkostnader för framfida vård, ersättning för inkomstbortfall och ersättning förföriust av försörjare skaU enligt vissa rättsordningar företrädesvis utges iform av livränta. Denna ersättningsform kan emellertid lätt medföraolägenheter, om den används i internationella förhållanden. ItUläggskonventionen art. 6 § 1 har därför föreskrivits att den skadelidande, när det gäller nämnda Prop.1975/76:7 96 skadeständsposter, alltid skall vara berättigad att fä utersättningen i form av ett engångsbelopp. Skulle han emellertid begära atterhålla skadeståndet genom periodiska utbetalningar, skall skadeståndetbestämmas att utgå pä delta sätt, om detta är förerUigt med domstolslandetslag. Enligt skadeståndslagen kanersättning för förlorat underhåll bestämmas att utgå på en gång eller påsärskilda tider. När det gäller ersättning tiil den skadade själv, finns intenågon motsvarande föreskrift. Detta har dock inte ansetts utgöra något hindermot att också i sådana fall utdöma engångsbelopp. Emellertid fastställsskadestånd för framlida inkomstförlust eller föriust av försörjare i de allraflesta fall i form av livränta. De nu tillämpade principerna för bestämmande avskadeståndets form kan således inte alltid väntas ge samma resultat somkonventionens regler. Om skadesfändskonimitténs förslag tUl ändring av reglernaom skadeståndets form genomförs, kommer dessa att få större likhet medkonventionens motsvarande regler. Förslaget innebär nämligen en ökad användningav engångsbelopp som ersättningsform. Emellertid innebär inte förslaget, attden skadelidande, såsom förutsätts i konventionen, har en ovillkorlig rätt atterhålla hela ersättningen som engångsbelopp. Livränta avses även ifortsättningen vara den dominerande ersättningsformen, så snart denskadelidandes försörjning i nämnvärd utsträckning skall baseras påskadeståndet. Engångsbelopp skall därför enligt skadeståndskommitténs förslag iregel infe användas, om ersättningsskyldigheten omfattar mera än som motsvarartio basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. En konventionsenlig bedömning av frågan hur betalningen aversättning för skada vid internationell befordran skall fullgöras torde medhänsyn till def sagda inte kunna säkerställas utan aft särskilda föreskrifter iämnet tas upp i lagen. Utredningen föreslår därför, aft behövliga föreskrifterinförs i denna paragraf. Den reglering paragrafen innehåller torde vara sakligtberättigad främst när det gäller skadelidande som är bosatt utomlands. mening saknas def emellertid anledning att i detta avseende göraskillnad mellan olika kategorier av internationella passagerare. Också när en iutlandet bosatt passagerare kommit till skada under inrikes befordran iSverige, kan def självfallet finnas skäl atf bestämma skadeståndet i form avengångsbelopp. Något hinder härför föreligger inte enligt de avskadeslåndskommiltén föreslagna bestämmelsema. .\ andra sidan torde det intefinnas behov av att för angivna fall fastslå en ovUlkorlig rätt för denskadelidande att få skadestånd i form av engångsbelopp. Bestämmelserna omskadeståndets form har därför placerats i det avsnitt som enbart rörinternationell befordran. SJ påtalar attförevarande bestämmelse i viss mån är diskriminerande genom att den medför enförmånligare behandling av resande med internationell biljett framför andraresande. SJ anser att delta knappast på elt adekvat sätt ger effekt ät det ibetänkandet tillkännagivna ändamålet att tillgodose resande med hemort iSverige. Utredningen har i denna del i sinmotivering utgått 1975/76:7 97 från gällande rätt och de ändringar som föreslagits avskadeståndskommittén i dess betänkande (SOU 1973:51) Skadestånd V. De förutnämnda lagändringarna (prop. 1975:12) avviker även i denna del något fränskadeståndskommitténs förslag. Någon regel att ersättningen inte bör utgå iform av engångsbelopp om den överstiger visst belopp saknas. Å andra sidanföreskrivs att ersättning, som är av väsenflig betydelse för den skadelidandesförsörjning, skall utgå som livränta om inte särskilda skäl talar däremot. Som jag har anfört i det föregående (specialmofiveringenfill 8 §) anser jag att den allmänna skadeståndsrättens regler bör gälla vidinrikes befordran. Dessa ger i motsats till konvenlionen inte ovillkorlig rätttill ersättning i form av engångsbelopp för inkomstförlust eller förlust avunderhåll. För att erhålla en konventionsenlig reglering krävs följaktligen ensärskild bestämmelse för befordran som är underkastad tilläggskonventionen.Praktiskt sett torde skillnaden bli ringa. De i prop. 1975:12 föreslagnaallmänna skadeståndsreglerna lämnar stort utrymme för hänsynstagande tillomständigheter av skilda slag vid valet av ersättningsform. 1 den mån denskadelidande är bosatt utomlands kommer engångsbelopp ofta att framstå som detnaturligaste även om skadan har uppkommit till följd av inrikes befordran. Äveni övrigt torde järnvägen endast i undantagsfall motsätta sig att utgeersättningen i form av engångsbelopp när den skadelidande begär det. Detta fårförväntas bli fallet endast när sociala hänsyn talar för att livränta bör utgå.Att sådana hänsyn i enstaka fall av internationell befordran inte kan beaktasfinner jag inte vara någon betydande olägenhet. 1 enlighet härmed föreskrivs i paragrafen att ersättningför framtida inkomstförlust eller föriust av underhåll fastställs i form avengångsbelopp, om inle den skadelidande begär annat. Vissa redaktionellaJämkningar har gjorts i den av utredningen föreslagna lydelsen i syfte attanpassa den till terminologin i de nya reglerna i skadeståndslagen. Paragrafen begränsar järnvägensersättningsskyldighet beträffande viss sakskada vid internationell befordran.Den överensstämmer med 13 § i utredningens förslag. Tilläggskonventionen behandlar i princip intefrågan om järnvägs ansvarighet för sakskada. Endast om skadan gäller egendom,som den resande bar på sig eller förde med sig som handresgods, kan det konimai fråga att tUlämpa konventionen. Har sådan sakskada uppkommit i samband medatt den resande tUlfogats personskada, svarar järnvägen enligt art. 2 § 1 försakskadan under samma förutsättningar som för personskadan. Denna regel återgesi lagförslaget i 4 § första stycket, vilket lagrum avses bli tillämpligt påsåväl internationell som inrikes befordran. Enligt konventionen art. 7 (jämförd med art. 8) skallemellertid järnvägen i allmänhet inte vara skyldig att ersätta den del avsakskadan 7 1975/76. 1975/76:7 98 som överstiger ett visst maximibelopp. Också beträffandeinrikes befordran bör eiUigt utredningens uppfattning Järnvägensersättningsskyldighet i princip vara begränsad, när det gäller sakskada. Bådeför internationell befordran och för inrikes befordran föreslås såledesavvikelser från den allmänna grundsatsen atf uppkommen skada skall ersättasfill fullo. Detta framgår av 8 § andra stycket. Gränsen för ersättningens storlekär i konventionen bestämd till , varvid enligt art. 21 med francskall förstås en guldfranc med en vikt av 10/och en finhet av 0,900. Konventioneninnehåller inte - som exempelvis Warszawakonventionen - någon bestämmelse sommedger omräkning i runda tal till nationellt mynt. När det belopp, som enligtkonventionen gäller som högsta gräns för ersättningens storlek, skall anges isvensk lagtext, torde det därför inte finnas andra möjligheter än att antingenuttrycka det i francs eller också tämligen exakt ange det i kronor och ören.Den sistnämnda metoden synes emellertid av olika skäl inte vara lämplig. Medhänsyn fill den rådande situationen på den internationella valutamarknadenföreligger vissa svårigheter att bestämma ett exakt värde päden angivna francen. Def är också ovisst om ett sådant värde kan väntas ägagiltighet någon längre fld. Utredningen har därför funnit det lämpligast attange beloppet i francs. Av skäl som närmare utvecklats ispecialmotiveringen till 8 § har utredningen valt att i huvudregeln i nämndaparagraf ange ansvarsgränsen i kronor. Eftersom konventionens ansvarsgränsenligt vad sagts bör uttryckas i francs, måste undantag göras fråntillämpningen av huvudregeln i 8 §, när det gäller atf fastställamaximiersåttningen för sakskada som omfattas av konvenflonen. Därvid skall, somföljer av förevarande paragraf, maximiersåttningen i stället motsvara värdet av2 med angiven vikt och finhet. Som antytts kan def vara tveksamt hur en omräkning avden angivna guldfrancen till svenskt mynt rätteligen bör göras. Någotofficiellt guldpris noteras inte i . Som utgångspunktför omräkningen bör därför i detta .sammanhang - liksom skett i andra liknande sammanhang - tas det i noteradeofficiella guldpriset. Detta har i anmälan fill internationella valutafonden imaj 1972 angetts med parivärdet per uns fint guld. Sedermera haremellertid ett nytt värde på dollarn anmälts fill internafionella valutafonden.Detta värde utgör 0,828948 SDR (=särskilda dragningsräf fer) per dollar,motsvarande ett guldpris av ca per uns flnt guld. Den till internationellavalutafonden anmälda riktkursen för den svenska kronan är 4,56kronor per dollar. Uttryckt i SDR är kursen per SDR. Medutgångspunkt frän SDR:s guldinnehåll, fint guld per SDR, kan mansåledes räkna fram ett svenskt guldpris av per kilogram fintguld. Värdet av en guldfranc med en vikt av 10/och en finhet av 0,900kan därmed bestämmas till . 1 den mån den nu angivna metoden för beräkning avguldmynts värde 1975/76:7 99 skulle visa sig bli obrukbar, fär det ankomma pårättstillämpningen aft på annat sätt fastställa vUket belopp i kronor sommotsvarar den i konvenfionen angivna maximiersåttningen för sakskada. Det måsteemellertid anses strida mot konventionen att direkt lägga det friamarknadspriset på guld tUl grund för en beräkning av maximiersätt-ningensstorlek. Som jag har anfört i den allmännamotiveringen bör begränsningsbeloppet för sådan sakskada som avses itilläggskonventionen anges med det i konventionen angivna guldfrancbeloppet, . En bestämmelse härom har tagits upp i denna paragraf som ocksåinnehåller en definition av vad som i detta sammanhang avses med "franc".Härmed avses inte någon nationell myntenhet utan endast en räkneenhet med visstguldinnehåll. Den på detta sätt bestämda räkne-eiiheten brukar kallasGerminalfranc. Den begagnas också i , och för atf ange storleken avde begiänsningsbelopp som finns i dessa konventioner. 1 lufträttsliga ochsjörättsliga konventioner begagnas en liknande fiktiv myntenhet. Den har ettannat guldinnehåll och brukar kallas Poincaréfranc. Jag ansluter mig fill utredningensuttalanden om den metod som i. n. bör användas vid omräkning avGerminalfrancens värde flll kronor. De överensstämmer med vad jag i annatsammanhang anfört angående beräkningen av Poincaréfrancens värde Ofr prop:1973:137 s. 152 och prop. 1973:140 s. 56). Inom ramen för det internationella valutasamarbetet övervägsf. n. att helt slopa valutasystemets anknytning lUl guld. Om den situationenskulle uppkomma att guldets roll i valutasystemet upphör kan den förut angivnaberäkningsmetoden inte längre direkt tillämpas. 1 sådant fall ligger detnärmast till hands aft utgå från def enligt denna metod beräknade värdet påGerminalfrancen med de justeringar som föranleds av .senare inträffadeförändringar pä valutamarknaden, t. ex. en revalve-ring av den svenska kronan.Som utredningen har anfört får denna fråga överlämnas till rättstillämpningen.Jag vill emellertid i detta sammanhang upplysa alt, med hänsyn lillsvårigheterna att tillämpa konvenfionsbasera-de guldklausuler itransporträtten, lagstiftning om angivande av guld-francernas värde f. n.övervägs inom justiliedeparlementet. Bestämmelsen är bara tillämplig pä sakskada som avses itilläggskonvenflonen, dvs. skada som i samband med personskada uppkommer påegendom som den resande bär på sig eller medför såsom handresgods. Om vidinternationell befordran sådan egendom skadas utan att personskada samfldigtuppkommer gäller begränsningsregeln i 8 § andra stycket, vilken är meraförmånlig för den resande.. Paragrafen ger regler om ränta päersättning för skada vid internationell befordran. Den motsvarar 14 § iutredningens förslag. 1975/76:7 100 Konventioneninnehåller i art. 9 § 1 särskilda regler om beräkning av ränta påersättningsbelopp. Dessa avviker i viss utsträckning från de allmänna regler omränteberäkning som flllämpas hos oss. Skillnaden mellan dessa regler ochkonventionens motsvarande regler blir i vissa avseenden större, om de förrakommer att utformas i enlighet med det förslag tUl räntelag somköplagsutredningen lagt fram . Även om de sålunda föreslagnaändringarna i de svenska reglerna för ränteberäkning inte skulle komma tillstånd, är överensstämmelsen mellan dessa regler och konventionens regler intetUlräcklig för att konventionsförpliktelserna skall kunna anses uppfyllda, omde interna ränfeberäkningsreglerna tillämpas också vid internationellbefordran. För sådan befordran måste därför den i konventionen föreskrivnaregleringen gälla. Ä andra sidan finns inte tUlräckliga skäl atl göra dennareglering tillämplig på inrikes befordran. Fördelen av att ha enhetliga reglerför internationell och inrikes befordran torde i detta fall inte uppväga dennackdel del skulle innebära att inte kunna tillämpa allmännaränteberäk-ningsregler vid inrikes Järnvägsbefordran. Dessutom kan detifrågasättas om man inte snart kommer att överge metoden atl i internationeUafördrag ange en bestämd räntefot, vilken gäller oberoende av de tidsmässiga ochgeografiska förändringarna av den allmänna räntenivån. Av skäl som angivits återgerutredningen konventionens ränteberäk-ningsregler i det avsnitt av lagförslagetsom innehåller särskilda bestämmelser om internationell befordran. Enligtdessa regler skall ränta alltid beräknas efter . Som framgår avparagrafens inledning är järnvägen inte skyldig att självmant betala ränta påersättningsbelopp. Endast när ränta uttryckligen yrkas, kan skyldighet atteriägga ränta komma i fråga. Räntan börjar i princip löpa då anspråketi fråga framställs. TiU skillnad från vad som gäller enligt nuvarande internaränteregler räcker ett utomprocessuellt krav för atf ränta skall börja löpa.Det förutsätts dock att de föreskrifter iakttagits som avses skola gälla förframställande av anspråk i administrativ ordning. Att så sker torde emellertidregelmässigt bli fallet bl. a. därför att det bör åligga järnvägarna atttillse att dessa föreskrifter följs. Gör någon, utan föregåendeutomprocessuellt krav, anspråk gällande genom att väcka talan därom viddomstol, bör utgångspunkten för ränteberäkningen vara tidpunkten för talansväckande, dvs. i regel den tidpunkt dä stämningsansökan inkom till domstolen.Detta innebär en obetydlig skillnad i förhållande till gällande interna regler,enligt vilka ränta räknas först från fidpunklen för stämningens delgivning. Irättegäng, som inletts sedan krav i administrativ ordning infe gett detresultat som den skadelidande önskat, kan det emellertid bli aktuellt att räknaränta redan från den tidpunkt då det utomprocessuella kravet framställdes. Vad beträffar den exakta tidpunktenför räntebcräkningens början anger konventionen, att räntan löper från dagenför det utomprocessuella kravet eller dagen för talans väckande. Prop.1975/76:7 101 ett annat än del som används i art. 17 § 1 för att angenär preskriptionsfristen börjar löpa. 1 sistnämnda paragraf sägs nämligen allfristen skall räknas efter det skadefallet eller dödsfalletinträffat. Frånvaron av en sådan tidsbestämning i art. 9 § I torde göra detberättigat atl anta att ränta skall räknas redan för den dag under vilkenkravet framställdes eller talan väcktes. Denna tolkning synes också varavedertagen när det gäller räntebestämmelserna i och . En strikttillämpning av tUläggskonventionen torde således föratsätta att ränta räknasfrån och med begynnelsedagen. Den ränta som kan krävas enligttUläggskonventionen är till sin rättsliga natur en moraränta. skalldärför inte vara skyldig att betala ränta på ersättningsbelopp för tiden innanbeloppet förfallit lUl betalning. Detta synes vara den principiella innebördenav den i och för sig något svårtUlgängliga bestämmelsen i art. 9 § 1 tredjepunkten, enligt vilken ränta på ersättning för skada som avses i artiklarna 3och 4 skall löpa först från den dag då de fakta blivit tillgängliga som måstefläna som grund för beräkningen av skadeståndet, om denna dag ligger senare itiden än dagen då krav framställdes i administrativ ordning eller talanväcktes. Bestämmelsen, som saknar motsvarighet i och , är uppenbariigenföranledd av det förhållandet att personskador inte på samma sätt som sakskadorär "färdiga" i och med att den skadeorsakande händelsen inträffat.TiU den del en skadeståndsfordran enligt art. 3 eller 4 på grund härav inte gåratt bestämma tUl storleken då den görs gällande bör fordringenalltså inte anses förfalla till betalning, förrän det framkommit godtagbartunderlag för dess beräkning. I regel torde det ankomma på denskadelidande att tillhandahålla detta underlag. Konventionsregleringen på dennapunkt synes därför i sak ha vissa likheter med den reglering somköplagsutredningen föreslagit i fråga om rätten till ränta påskadeståndsfordran. Enligt denna reglering skall ränta börja räknas "från den dag borgenären framställt krav på ersättning samtförebragt utredning som ankommer på honom". Liksom enligträntelagsförslaget är således utgångspunkten för ränteberäkningen enligtkonventionen den dag då den skadeståndsskyldige (teoretiskt) fått tillgång lUldet underlag som han kan kräva för sin bedömning av anspråket. Enligtkonventionen är det emellertid endast fråga om underiag för bedömningen aversättningens storiek, medan det enligt räntelagsförslaget gäller underlagetför bedömningen av skade-slåndsskyldigheten i dess helhet. Någon motsvarighettill den betänketid , vilken den skadeståndsskyldige enligträntelagsförslaget bör åtnjuta innan räntesanktionen inträder, finns inteheller föreskriven i konventionen. Regeln att ränta på framställd fordran inte skall böflalöpa förrän skadeståndet blivit beräkningsbart gäller, enligt vad somuttryckligen anges i konventionen, endast i fråga om skada som avses i art. 3eller 4. Den enklare huvudregeln, att räntan skall räknas frän den tidpunkt dåanspråket gjordes gällande, kan således alltid åberopas i fråga om sakskada ochäven i fråga om ersättning för sveda och värk samt lyte eller 1975/76:7 102 annat stadigvarande men. Med hänsyn till de relativtblygsamma ersättningsbelopp som kan bli aktuella när det gäller sakskada är detlämpligt, att utgångspunkten för ränteberäkningen på detta sätt är given. Detsamma får anses gälla i fråga om ersättning för sveda och värk och andra formerav ideell skada, eftersom storieken av sådana ersättningar i väsenflig månbestäms genom skönsmässiga bedömningar. Eftersom det måste antas ha myckelliten praktisk betydelse hur utgångspunkten för ränteberäkningen bestäms i denu angivna fallen, har utredningen ansett sig böra undvika alt tynga lagtextenmed särskilda regler härom. Med dagen då anspråk framställdes iadministrativ ordning eller dagen då talan väcktes vid domstol avses dagen dåkrav gjordes gällande i huvudsaken. Att yrkande om ränta framställts först viden senare tidpunkt hindrar inte atl räntan skall beräknas redan från tidpunktenför kravet i huvudsaken. SJ påpekar heltallmänt att olikheten i ränteberäkning för resande med internationell biljettmedför komplikationer. föreslåratt räntestadgandet revideras när den nya svenska räntelagen träder i kraft.Endast en särbestämmelse om den förmånligare utgångspunkten förränteberäkningen torde därefter vara nödvändig enligt samfundet. Ett förslag till räntelag (prop. 1975:102),som är grundat på köplagsutredningens betänkande (SOU 1974:28), har nyligenlagts fram. Räntelagen föreslås träda i kraft den 1 Januari 1976.Ränteberäkningen utgår i den nya lagen frän det av fastställda, vidvafle tid gällande diskontot med - såvitt avser bl. a. skadeståndsfordran etttUlägg av .