prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — Förslagets bestämmelser om generella undantag från ersätlningsrättennär det gäller sakskada avser endast den som uppsåtligen brukar ett motorfordonolovligen eller som medföljer eller låter egendom befordras med ett sådantfordon med vetskap om alt det brukas olovligen. Med hänvisning till vad jagovan anfört till stöd för införandel av en regel som medger Jämkning av personskadeersätlninglill fordonsförare som medverkat lill sin egen skada genom enkelt vållande ochvid skadetillfället varit straffbart påverkad av alkohol, anser jag att ettgenerellt undantag från rätt till ersättning vid sakskada bör omfatta även sistnämnda 1975/76:15 188 Jag villfästa uppmärksamheten på att de som undantas frän rätten till trafikskadeersättningför sakskada - både från "eget" och annat fordon - har möjlighet attunder åberopande av allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser kräva skadeståndav t. ex. en kolliderande förare. Del kan ifrågasättas om inte inskränkningarbör göras i sådan skadelidandes rält att kräva skadestånd. Vid sakskada skall den skadelidandes medvållande kunnainverka enligt vanliga skadeståndsregler. Olika medvållanderegler blir alltsåtillämpliga i fråga om person- respektive sakskada, vilket kan te sig svårbegripligtför den skadelidande. För att man skall undgå olägenheter härav förordarutredningen att försäkringsgivarna i trafikförsäkringsvillkoren skall förbindasig att inle Jämka sakskadeersättning under en viss nivå, förslagsvis mellan1/4 och 1/2 basbelopp. Utredningen förutsätter att staten i motsvarandeomfattning frivilligt avstår från att påkalla Jämkning av sakskadeersättning. Jag gillar tanken bakom utredningens förslag men skullehelst se att den kom till uttryck i etl lagsladgande. Behov av en reglering avfrågan kommer förmodligen att kvarstå . De Jämkningsfall somavses torde vara mycket vanliga. Det är av intresse för både skadeUdande och Irafikförsäkringstagareatt jämkningsreglerna utformas enhetligt och att de vinner största möjligapublicitet. Härtill kommer atl en lagreglering av frågan skulle göra detonödigt atl av utverka ett särskilt bemyndigande för regeringen attefterge statens jämknings-rätt. 4.2 : Enligt hovrättens mening bör i förstapunkten av 8 § tilläggas att ersättning enligl 7 §, utöver visst belopp, ej heller utgår för skada å ägaren tillhörig egendom som finns utanför fordonet. Trafik- skadeersältningsrätlen för sådana skador bör begränsas, eftersom den s. k. områdestrafiken, som ej omfattas av trafikförsäkringen, enligt utredningens förslag skall täckas av denna. Kostnaderna för mera omfattande skador som det här skulle kunna bli fråga om, t. ex. inom fabriksområden, synes ej böra belasta trafikförsäkringskollektivet. Bestämmelsen om ersättning för skada på tillhörigheter somförare eller passagerare "eljest medförde i fordonet för sill personligabruk" kan medföra betydande tUlämpningssvårigheter. Man kan naturligtvisinte i den föreslagna lagen uttömmande ange de föremål som här avses. Enexemplifiering är inte i någon högre grad ägnad att lösa gränsdragningsproblemen.En värdegräns såvitt avser ersättningen kan inte heller förväntas få sådaneffekt. Trots detta talar starka skäl för en värdegräns. På så sätt synes manåtminstone kunna från tillämpningsområdet utesluta sådan med fordonet befordradegendom som typiskt sett ej bör omfattas av trafikförsäkringen. Hovrätten instämmer i och för sig i förslaget att olovligabrukare och de som försummat sin försäkringsplikt samt passagerare vilka är iond tro i nu ifrågavarande hänseenden ej bör äga rätt till ersättning försakskada, såvitt gäller försäkringsförsumliga, ur det egna fordonetstrafikförsäkring och, beträffande olovliga brukare Jämte passagerare, från trafikförsäkringöverhuvudtaget. Sådana sociala och humanitära skäl som föranleder att nu nämndakategorier trots sitt klandervärda beteende bör berättigas tilltrafikskadeersättning för personskador föreligger knappast i fråga omSakskador. 4.3 FCF: ifrågasätter både i fråga omkända och 1975/76:15 189 okända fordon om trafikskadeersättning skall utges förexempelvis sprickbildningar på fastighet, vilka visas ha uppkommit som följd avmarkvibrationer av fordonstrafik, och även - såsom enligt luftfartsansvarighetslagen- för skada på grund av ljudvågor från fordon, allt utan regressmöjlighel förtrafikförsäkringsgivaren. har i princip ingen erinran motlagförslagets materiella ändringar av gällande rätt. 1 förslagets enskildheterfår civilförvaltningen anföra följande. Civilförvaltningentillstyrker den föreslagna omfattningen av passiv identifikation enligt 10 § liksom även föreslagen inverkan på ersättning vid rattfylleri, brottslig verksamhet, försummad försäkring m. m. Möjlig en får konsekvenserna av den i 11 § upptagna bestämmelsen om ersättning vid olovligt brukande anses ej tillfredsställande. Här åsyftas det förhållandet alt vid kollision föraren av del fordon, med vilket det olovligt brukade kolliderar, i fall av eget vållande personligen får stå för kostnader avseende skada på såväl personliga tillhörigheter som befordrad egendom i det andra fordonet, och detta alltså enbart på grund av det olovliga brukandet av det andra fordonet. 4.4 : Enligt förslaget skall ersättning få utgåtill förare eller passagerare för skada på kläder eller andra tillhörigheter som vederböran de medfört i fordonet för personligt bruk. Då verkets bilar i stor utsträckning medför mätinstrument och verktyg, som används i persona lens yrkesutövning och som alltså inte är att betrakta som last i distribution, vore det värdefullt om sådant materiel kunde anses omfattas av förslaget om ersättning enligt ovan. 4.5 SJ: I fråga om egendom som passagerare bär påsig eller för med sig i fordonet brukar trafikföretagen på frakträttslig grund begränsa sitt ansvar tUl visst belopp, åtminstone beträffande s. k. dyrbarheter. Det torde kunna ifrågasättas om ej på motsvarande sätt en begränsning borde ske av den skadelidandes rätt till trafikskadeersättning beträffande sådan egen dom. Trafikutövare i landsvägstrafik kommer eljest att via en utvidgad försäkringsplikt åläggas ett längre gående ekonomiskt ansvar än det som på frakträttslig grund kan utkrävas inom de andra transportgrenarna. En beloppsbegränsning skulle också medföra den fördelen att det i praktiken säkert mycket svårtillämpade kriteriet "för sitt personliga bruk"skulle kunna avvaras. Bestämmelsen (i 10 §) ger ej anledning till erinran imateriellt hänseende. Del synes emellertid böra prövas om den skulle kunna gesen mindre komplicerad redaktionell utformning. 4.6 : Skäl finns för antagande atträttegångar i kollisions fall med endast sakskador kommer att vara ovanliga även . Med presumtionsregelns bortfallande och införandet av culparegeln med den "rättvända" bevisbördan - varemot i princip ej harnågot att invända blir den skadelidande i högre grad än tidigare beroende av försäkringsbolagens bedömningar. En skärpning av beviskravet kan medföra att i åtskilliga fall båda bilägarna blir utan ersättning, trots att i realiteten den ene eller båda varit vållande. Ett säkert stöd för s k styrkt vållande torde man nämligen endast få när det föreligger klara brott mot trafikreglerna. ifrågasätter därför om inte "ett rättstillämp ningens status quo" bör upprätthållas, vilket i så fall skulle kunna ske genom en regel om halv ersättning till vardera parten, när vållandefrågan ej kan klargöras. Prop.1975/76:15 1 4.7 : Beträffande jämkning aversättning på grund av medvållande leder utredningens förslag lill att ohka regler kommer att gälla för person- och sakskador. För att slippa de problem som ligger i en separat vållandebedömning för jämkning av sakskadorna föreslår utredningen att försäkringsgivarna skall avstå från Jämkning av ersättning vid bagatellartade sakskador. Under förutsättning att ett uttalande av denna innebörd göres av statsmakterna har inspektionen inget att erinra mot att bolagen underlåter att påkalla jämkning i här berörda fall. En lämplig beloppsgräns synes enligt inspektionens mening ligga vid ett fjärdedels basbelopp. 1 fråga om skador på annat transportmedel föreslårutredningen att objektivt ansvar skall gälla även för skador som tillfogasJärnvägståg. Då ett mindre strängt skadeståndsansvar åvilar innehavare avjärnväg medför detta en viss övervältring av skadekostnader frånJärnvägstrafiken till motorfordonstrafiken. För att få till stånd en merarättvis kostnadsfördelning är en revidering av skadeståndsreglerna förJärnvägstrafiken nödvändig, och inspektionen vill i detta sammanhang endastunderstryka betydelsen av att en sådan revidering sker möjligt. 4.8 : Beträffande skada på det försäkradefordonet och därmed befordrad egendom säger utredningen att det skulle i och för sig ligga väl i linje med den allmänna målsättningen för reformarbetet på skadeersättningsområdet, som har angetts i förarbetena lill skadestånds lagen, att införa en ordning som innebär att även skada på fordonet ersätts från trafikförsäkringen för fordonet. Verket delar för sin del de synpunkter som utredningenanför till förmån för ett no-fault-system och är inte övertygat om att densamlade skadekostnaden för bilägarna skulle öka i någon nämnvärd grad. Denpreventiva aspekten på frågan bör inte övervärderas här lika litet som när detgäller personskador i enlighet med vad verket ovan anfört. 1 propositionen tUlskadeståndslagen anför Justitieministern atl preventionssynpunkterna måstesannolikt tillmätas större betydelse på sakskadeområdet (än påpersonskadeområdet). Statsrådet anför emellertid i samma sammanhang att man böreftersträva att sakförsäkring vinner ökad utbredning. Detta innebär dock enligtverkets bedömande, att man minskar just den preventiva effekten. Verket beklagar att del inte varit möjligt för uiredningenalt gå längre i sina förslag och vill därför föreslå alt frågan om införandetav elt no-fault-system för ersättning av sakskador göres till föremålför särskild utredning. 4.9 i : anser detvara välbetänkt att det nuvarande presumtionsansvaret avskaffas även när det gäller skada på egendom som befinner sig utanför motorfordon och skada på förares eller passagerares kläder eller andra personliga tillhörigheter som med föres i ett motorfordon. För skada pä motorfordon och på övrig egen dom som befordras med fordonet skall enligt utredningens förslag trafik skadeersältning inle utgå på objektiv grund. 1 kollisionsfallen har i stället en särregel införts. Trafikskadeersättning utgår från motpartens trafik försäkring endast vid bevisat vållande. anser, att tiden ännu inte är mogen att även härutinnan införa regler om ersäUning på rent objektiv grund. I förslaget har utredningen angett att olikaJämkningsregler skall tillämpas då skadelidande själv medverkat tUl skadan. Ensärreglering har sålunda skett vid personskada. 1975/76:15 191 olägenheter ur administrativ synpunkt kan uppstå vidtillämpningen. Dessa kan dock icke vara särskilt stora om försäkringsbolagenifråga om smärre sakskador såsom utredningen förutsatt underlåter atl påkallajämkning. 4.10 : De regler som trafikskadeutredningenföreslår har beträffande sakskada blivit mycket komplicerade. Förslaget skiljeri första hand mellan tre olika typer av egendom, nämligen 1) förares ochpassagerares kläder och andra personliga lillhörigheter (skada ersattesoberoende av vållande ur det egna fordonets trafikförsäkring, 8 § 2 p., meninte ur något annat fordons trafikförsäkring, 9 § 2 p. ), 2) motordrivet fordonoch egendom befordrad med delta, med undantag för sådan egendom som fallerunder 1), (skada ersattes aldrig ur det egna fordonets trafikförsäkring men vidkollision med annat fordon ur dettas trafikförsäkring vid vållande eUer . bristfäUighetpå det kolliderande fordonet, 8§ 1 p., 10§), samt 3) egendom i övrigt (skadaersattes oberoende av vållande, 7 § 1 st.). Förslaget innehåller vidare ett undantag för olovligtbrukande (11 §), som kan tillämpas på samtliga nu nämnda kategorier av egendom.Vid sakskada som inträffar med trafik med oförsäkrat fordon finns ett särskiltundantag (16§), som dock är mindre vittgående än det nyssnämnda (det utesluternämligen inte rätt att vid kollision med annal motordrivet fordon erhållaersättning ur dettas trafikförsäkring). Därjämte finns avtalsfrihet beiräffandesamtliga tre kategorier av egendom - för sakskada som träffarförsäkringstagaren (14 § 1 st., senare ledet). Allmänna rättsregler, exempelvisbestämmelser i , kan åberopas beträffande omständigheter som beror av denskadelidande (14 § 2 st.). Det torde inte erfordras någon detaljerad genomgångav olika tänkbara skadesituationer för att visa hur kompliceradetillämpningssituationer som kan uppstå när de olika reglerna kombineras medvarandra. Härtill kommer att de föreslagna reglerna synes leda tilldiskutabla olikheter i behandlingen av likartade skador. Avtalsfrihetenbeträffande skada som drabbar försäkringstagare avser inte skada som träffarannan person om denne för bUen. Om vUlkoren exempelvis föreskriveransvarsfrihet för sakskada om föraren saknar körkort, har detta villkor inteverkan om annan än ägaren kört fordon utan att ha körkort och därvid vållarskada på sin egendom (14 § 1 st.). Om den skadelidande inte är identisk medförsäkringstagaren synes man nödgas gå in på en bedömning huruvida hans handlandemedför ansvarsfrihet för försäkringsgivare på grund av FAL (i vilket fallansvarsfriheten kan godtas enligt 14 § 2 st.) eller på grund av avtalsvillkor(i vUket fall ansvarsfrihet ej uppstår enligt 14 § 1 st.). Med hänsyn till attbl. a. säkerhetsföreskrifter (51 § FAL) medför verkningar genom en kombinationav särskilda handlingsföreskrifter och lagbestämmelser är frågan inte ulanpraktisk betydelse. Något skäl till att här införa tvingande regler utöver demsom ingår i FAL synes inte föreligga. Enligt vad som framgår av motiven räknar emellertidutredningen med att försäkringstagaren skall kunna åläggas självrisk ivillkoren för skador som drabbar även exempelvis hans familjemedlemmar, ochdenna självrisk skall då kunna återkrävas av försäkringstagaren (20 § 1 p. ).Bortsett från att konstruktionen är invecklad förefaller det föga tilltalande,att den enda möjligheten för försäkringsbolag att skaffa sig ansvarsfrihet försakskada som drabbar annan än försäkringstagaren skall vara atl övervältra förlustenpå denne. Det kan också tyckas sakligt egendomhgt att om maken tillägaren av 1975/76:15 192 en oförsäkrad bil får sin egendom skadad genom atl densenare kör på egendomen med bilen, maken inte erhåller ersättning om han självmedföljer i bUen men alltid eljest, se 1 6 § I p. Sistnämnda stadgande avser, imotsats till 1 1 §, blott den som medföljer försäkrat fordon, inte den somsjälv brukar sådant fordon, utan att vara den försäkringspliktige, något som ärsvårbegripligt (möjligt är att det föreligger etl redaktionsfel). Det kan också ifrågasättas om det är rimligt alt göra såstor skillnad beträffande sakskada som drabbar person som medföljer bil medkännedom om rätta förhållandet när premien är obetald men försäkringen likvälfortsätter att gälla (14 §), när försäkringen har upphört atl gälla därför atttidsfristen efter anmälan till myndighet har löpt ut (16 § 1 p. ), när bU föres olovligen(11 §), när bil föres ulan gUtigt körkort (14 § 1 st.), och när föraren ärberusad (12 § 1 st.). Försäkringskommitténanser att en avsevärd förenkling av de föreslagna reglerna är önskvärd ochäven kan ske ulan sakliga olägenheter. Såsom utredningen själv i olikasammanhang framhåller kan etl obligatoriskt skydd för sakskada inte tillerkännastillnärmelsevis samma betydelse från samhällets synpunkt som skyddet förpersonskada. Det synes redan därför onödigt att införa ett kompliceratobligatoriskt försäkringssystem, med vissa element av avtalsfrihet, för sådanaskador. Visserligen är det från synpunkten att biltrafiken bör bära de skadorsom den orsakar önskvärt alt även sakskador förs in under den obligatoriskaförsäkringen, men genom alt skador på försäkrat fordon och last befordrad meddetta är undantagna (8 § 1 p.) innehåller försäkringen från denna synpunkt såmånga luckor, att det knappast lönar sig att komplicera systemet med inveckladespecialregler med sådant syfte. Detta gäller även den av utredningen i motivenutförligt diskuterade begränsningen i tillämpningen av medvållanderegler vidsakskada genom frivilligt åtagande av försäkringsbolagen. I sakligt hänseendekan man f. ö. beträffande nämnda begränsning anföra, atl om Jämkning skallunderlåtas vid sakskada tUl följd av biltrafik, detta bör ske främst vid störreskador, t. ex. om den skadelidande får ett dyrbart arbetsredskap skadat avvilket han är beroende för sin försöflning, inte vid ekonomiskt betydelselösasmåskador såsom utredningen förordar. Eftersom frågan vad beträffar statenanses förutsätta medgivande från , torde den böra beaktas även vid denfortsatta behandlingen av utredningens förslag. Utredningenföreslår för kolUsioner mellan motordrivna fordon ett ersättningssystem baseratpå ansvar för vållande samt för bristfällighet på fordonet (10 §). Förslagetsynes väl motiverat. Såsom utredningen framhåller lärer förslaget inte innebäranågon mera betydande saklig förändring och det medför en rättstekniskförenkling. Ytterligare rättsteknisk förenkling synes emellertid kunna vinnasgenom att tillämpa samma princip för sakskador i allmänhet. Utredningen harutförligt diskuterat ersättningssystemet vid skador på andra transportmedel änmotordrivna fordon saml på last som befordras därmed (avsnittet 7.3.4.5) ochbl. a. konstaterat, att valet mellan culpaansvar (jämte ansvar förbristfällighet) och rent strikt ansvar inte kan antas ha slörre ekonomiskbetydelse. Det synes rimligt att därav dra motsatt slutsats mot den somutredningen drar, nämligen att det är bäst och enklast att för sådana skador hasamma ansvar som för skador på kolliderande motordrivna fordon. Sakligt sett ärdet svårl att se något skäl varför det skall gälla olika regler om exempelvisen bU kolliderar med en buss eller med en spårvagn. Därigenom skulle ocksåundvikas vissa konsekvenser av de föreslagna reglerna beträffande kollisionmellan motordrivet fordon 1975/76:15 193 och järnvägståg eller spårvagn, som bekymratutredningen. Det synes också vara en fördel om man beträffande skador på annatmotordrivet fordon undgår att tillämpa särskilda regler när detta ärstadigvarande parkerat och i så fall inte anses vara "i trafik". Inteheller beträffande skador på vägmärken, vägportar, garagedörrar osv. synesskillnaden mellan culpaansvar och rent strikt ansvar vara så stor att denmotiverar att rättssystemet kompliceras med olikartade regler. Skador på kläder och andra personliga lillhörigheter sombefordras med motordrivet fordon (8 § 2 p.) synes liksom kunnaöverlämnas åt det privata initiativet och den enskilda försäkringsverksamheten,något som bl. a. medför att man undgår de skäligen obetydliga men avutredningen utförligt diskuterade frågorna om vad som skall anses varapersonliga tillhörigheter. En annan möjlighet, som också kunde övervägas, voreatt generellt likställa skador på kläder med personskador. Att det avutredningen föreslagna obligatoriska skyddet har ringa ekonomisk betydelseframgår av olika uttalanden av utredningen. En annan möjlig förenkling är att vid sakskada generelltmedge avtalsfrihet i den mån inte FAL:s tvingande regler ger skydd. 4.11 tillstyrker alt trafikförsäkringen svarar striktför sakskador på egendom utanför fordonet och på passagerarnas kläder och andra tillhörigheter som medfördes i fordonet för personligt bruk. instämmer också i utredningens förslag att skador på befordrad egendom undantas från trafikförsäkringsersättningen. Det viktigaste problemet är här skador på gods som befordras yrkesmässigt. Det kan visserligen sägas att skador på befordrat gods kan bero på bilismens farlighet och att bilismen bör bära dylika skador. Emellertid är det de som efterfrågar sädana varutransporter som i första hand drar nytta av bilismen. Därför är det rimligt att dessa och inte lastbilsägarna får bekosta försäkrings för ifrågavarande skador. Även om trafikförsäkringen täckte dessa skador skulle premierna på trafikförsäkringen förmodligen ändå vältras över på betraktarna genom höjda priser på frakten. Ett annat skäl för att Irafiksadeersättningen inte bör täcka dylika skador är behovet av trafikpolitisk neutralitet. Den som befordrar gods på har inte rätt till ersättning från på objektiva grunder utan måste själv bekosta sin försäkring. Som utredningen framhåller kommer de ändrade reglerna förkollisionsskador, vilka bl. a. innebär att ersättning för skador på egetfordon inte utgår från motsidans försäkring utom när motsidan varit styrktvårdslös, att leda till ett något försämrat skydd för skador på egna bilen ochöka behovet av vagnskadeförsäkring. Eftersom många ägare av äldre bilar anserdet ofördelaktigt att ta vagnskadeförsäkring ifrågasätter om inte presumtionsansvaretborde behållas på denna punkt. 4.12 : Utredningen var enligt direktiven förhindradatt behandla frågan om en no-fault-lösning för sakskadorna i samband med kollisioner mellan trafikförsäkringspliktiga fordon. Dessa skador, dvs. i huvudsak skador på fordonen, kan i stort sett sägas vara ett problem enbart för fordonsägarkollektivet, men varje rationell lösning av problemet förut sätter ändring av gällande lag. Vi anser att det är angeläget att försöka nå enlösning. Därigenom skulle det kunna bli möjligt för försäkringstagarna attvinna kontroU över kostnadsutvecklingen på bilreparationsområdet, somhandläggningskostnaderna skulle kunna påverkas i gynnsam riktning. EnligtFolksams mening finns det därför anledning att låta utrednings- 13 Regeringen 1975. 1975/76:15 194 mannen få fortsatt uppdrag med sikte på att skapalagregler som möjliggör en rationeU lösning av nämnda problem. 4.13 : Försäkringsbolagen haren positiv inställning tUl en reformerad lagstiftning också när del gällervagnskadorna. Frågan har inte legat inom ramen för den föreliggandelagstiftningsetappen, men försäkringsbolagen kan instämma i utredningensuttalande alt en utveckling i riktning mot att även skada på fordonet ersättsfrån fordonets egen trafikförsäkring kan befinnas önskvärd. 1 avvaktan på en utveckling i nu angiven riktning ikollisionsfallen finner föreningen de delar av förslaget som berör vagnskadornavara väl avvägda. Atl presumtionsansvaret försvinner i kollisionsfallen ochersätts av ett ansvar byggt på vållande eller bristfällighet på fordonet innebären viss ökning av risken att en fordonsägare ställs helt utan ersättning fråntrafikförsäkringen för fordon på motsidan. Enligt försäkringsbolagens bedömningkommer emellertid reformen på denna punkt att få tämligen begränsade praktiskaföljder. Skada på kläder och andra personliga tillhörigheter skallenligt förslaget täckas av försäkringen för det fordon i vilket denskadelidande har färdats (8 § 2 p). 1 huvudsak innebär delta elt lagfästande aven praxis som redan har tillämpats frivUligt av trafikförsäkringen sedan fleradecennier. Den utvidgning i förhållande till nämnda praxis som förslagetinnebär finner föreningen väl motiverad. Utredningen har tämligen ingående behandlat frågan omtrafikförsäkringens ansvar för skador på annat transportmedel, framför alltluftfartyg och Järnvägståg. Frågan om ansvaret för skada på järnvägståg ochdärmed befordrad egendom har avsevärd praktisk betydelse. Eftersom utredningeninte har föreslagit någon utvidning av kollisionsreglerna tUl sådan skadakommer trafikförsäkringens objektiva ansvar att gälla också här. Föreningenanser det vara otUlfredsställande att ansvaret hamnar på trafikförsäkringenfastän järnvägen i samma grad som biltrafiken bör betraktas som bärare avtrafikrisk. Om bil och tåg kolliderar, leder förslaget till att hela kostnadenför skador på tåget, på passagerare och egendom som befordras med detta etc.får bäras av bilens trafikförsäkring, under förutsättning att järnvägen intekan åläggas ansvar på grund av vållande.