prop · FY0332 · 1975-12-31 00:00:00 — Isåväl som i utlandet har mer eller mindre omfattande försök gjorts attklassificera avfall i karaktäristiska grupper. Mycket heterogenaindelningsgrunder förekommer dock. '(), (). 1975: 32 11 Mankan indela avfall efter endera av tre indelningsgrunder. 2) Allmänna egenskaper 3) Egenskaper av betydelse förbehandling eller utnyttjande Medhänsyn tiU avfallets ursprung kan följande större avfallsgrupper utpekas: Handels- och kontorsavfall Sjukhusavfall Vidbehandling av avfallet är en indelning med hänsyn till olika behandlingsmetodernödvändig. Vid förbränning talar man om brännbart och icke brännbart avfaU, viddeponermg eller kompostering används benämningen biologiskt nedbrytbart resp.biologiskt ej nedbrytbart avfall. Enindelning som utgår från avfallets sammansättning eller innehåll av olika ämnenkan också göras. Pappersavfall Slam från reningsverk Metallskrot Kemikalieavfall, gifter o. dyl. Enindelning efter miljöfarlighet skulle också vara tänkbar. Diskussionerhar förts mellan . Tekniskanomenklaturcentralen (TNO) och Svenska konsulterande ingenjörers förening(SKIF) för atl finna ett enhetligt system för klassificering och benämning avavfaU. På uppdrag av utför Tekniska nomeiUdaturcentralen nu ensärskild nomenklaturutredning inom avfallsområdet. Terminologifrågornavar också föremål för omfattande behandling vid . a.framfördes där behov av internationalisering av terminologien. Motbakgrund av avsaknaden av en enhetUg definhion och klassificering inomavfallsområdet vill arbetsgmppen undvika att bidra ytterligare tillbegreppsfloran. Pågående utredningsarbete bör kunnaleda till klarhet beträffande terminologin. Mängdenhushållsavfall är ca 270 (250300) kg per person och år. Detla är näranog en fördubbling . förutses en fortsatt ökningmed . Mängden industriavfall beräknas till ca 700800 kgper person och år. Någotsäkert underlag för beräkning av den totala årliga avfallsmäng- 1975: 32 12 Översiktliga regionala utredningar har utförts men dessa hari huvudsak avsett hushållsavfall. I vissa län har även industriavfalletinventerats på olika sätt. För att belysa storleken av avfallsmängderna kanföljande uppskatlningstal lämnas: Avfallfrån hushåll och kontor 2,5 milj. ton Handels-ochindustriavfall 1,5" " " " Skogsindustriavfall 3 " " " " Övrigtindustriavfall 3 " " " " Slam från kommunala avloppsreningsverk vid10 % TS 2 " " " " Avfalloch biprodukter frän jordbruk (exkl. halm) 2,5 " " " " EnUgtdenna uppskattning uppgår den totala avfallsmängden således till nära 15 milj.ton . Kommunalarenhållningslagen (1970: 892) I1 och 2 §§ kommunala renhållningslagen finns bestämmelser om ga-turenhållning.I 3 § föreskrivs viss skyldighet för kommun all städa i naturen. I 4 §regleras sophämtningen från fastigheterna i kommunen, det s. k. kommunalarenhållningsmonopolet. Lagens sista paragraf, 5 §, upptar enbesvärsbestämmelse. Enligt4 § första stycket är kommunen skyldig alt till allmän avstjälpningsplatseller allmän destruktionsanlåggning forsla orenlighet som härrör från hushållsamt hushållsavfall och därmed jämförligt avfall (obligatorisktrenhållningsmonopol). 1970: 157, vari förslag tUl renhållningslagenlades fram, anförde departementschefen (s. 88) att till hushållsavfall börhänföras i första hand sopor, köksavfall och annan dylik orerUighet samtlatrin. Till hushållsavfall bör vidare räknas sådant skrymmande avfall som t.ex. utrangerade möbler och cyklar. Delsamma bör gälla även oljerester,metallföremål och plaslarliklar m. m. i de små kvantiteter som kan uppkomma ihushållssammanhang. Det är väsentligt, fortsatte departementschefen, attbegreppet hushållsavfall ges en sådan omfattning att det svarar mot det behovav borttransport som regelmässigt uppkommer vid nyttjande av mark och byggnadför bostadsändamål. Till hushållsavfall kan med hänsyn härtill komma allhänföras även sådant avfall som traditionellt inte har betraktats som hushållsavfall.Till avfall som skall anses jämförUgt med hushållsavfall räknadedepartementschefen sådant avfall från industrier, affärsrörelser eUer liknandeverksamhet som uppkommer som en direkt följd av att människor oavsett ändamåloch verksamhet uppehåller sig i en lokal eller anläggning, t. ex.toalettavfaU, avfaU från personalmatsalar och restaurangavfall. Enligt4 § andra stycket renhållningslagen får kommunen genom föreskrift i lokalhälsovårdsordning utvidga reidiållningsmonopolet till att omfatta vid bebyggelse förekommande annan orenligheteller annat avfall än som avses i paragrafens första stycke (frivilligtrenhållningsmonopol). 1970: 157 (s. 88 och 89) anfördedepartementschefen att utvidgning av monopolet genom föreskrift i lokalhälsovårdsordning kan avse orenlighet och avfall som kommunen anser lämpligtatt själv låta ta hand om oavsett om omhändertagandet bör ske av rent sanitäraeUer andra skäl. Renhållningsmonopol kan sålunda införas i fråga om t. ex.industriavfall. I 4 § tredje stycket föreskrivs att när orenlighet ochavfall skall forslas bort genom kommunens försorg får annan person än denkommunen anlitar för detta ändamål inte ta befattning därmed. Föreskriften ärinte straffsanktionerad. I 4 § fjärde stycket sägs alt får befriakommunen från skyldighet enligt första stycket, när särskUda skäl föreligger. Anm. I prop. 1974: 163 har lagts fram förslag till ändringi 4 § renhållningslagen i överensstämmelse med vad som föreslogs i arbetsgruppenspromemoria (Ds Jo 1974: 4) med förslag till renhållningskungörelse. 1 n-ämndaproposition har vidare föreslagits att 5 § renhållningslagen upphävs. Hälsovårdsstadgan (1958: 663) 1 4753 §§ hälsovårdsstadgan finns bestämmelser omrenhåUning. Enligt 47 § skall vid bebyggelse förekommande orenlighet och avfalluppsamlas och bortforslas eller förvaras så att sanitär olägenhetinte uppstår. 48 och 49 §§ innehåller föreskrifter om hur uppsamling ochförvaring av oreiUighet och avfall skall ske. I 50 § finns bestämmelser omrenhållning av gård, portgång och liknande utrymmen i fastighet. I 51 §föreskrivs att orenlighet och avfall skall bortforslas till allmänavstjälpningsplats eUer allmän destruktionsanlåggning eller på annat sättomhändertagas så att sanitär olägenhet inte uppslår. 52 § innehållerbestämmelser om hur bortforsling skall ske. I 53 § sägs atl allmänavstjälpningsplats och allmän destruklionsanläggning skall vara så belägna ochanordnade samt skall underhåUas och skötas så att sanitär olägenhet inteuppslår. Där föreskrivs vidare alt fortiöpande tillsyn skall ordnas överavstjälpningsplats inom hälsovårdstätort. Enligt 65 § hälsovårdsstadgan meddelas i lokalhälsovårdsordning de ytterligare föreskrifter avseende allmänna hälsovården sombehövs utöver stadgan. Enligt 67 § skall lokal hälsovårdsordning, som antas avkommunfullmäktige på förslag av hälsovårdsnämnden eller efter dess hörande,utarbetas med ledning av en normalhälsovårdsordning som faststäUs avregeringen. i lokal hälsovårdsordning får inte utan särskilda skälinnebära väsentlig avvikelse från motsvarande bestämmelse inormalhälsovårdsordnlngen. Kommuns beslut om antagande av eller ändring ilokal hälsovårdsordning skall enligt 68 § underställas förprövning. 6 1975.1 saml Nr 32 Prop.1975: 32 14 Den som bryter mol föreskrift i lokalh"ålsovårdsordning kan enligt 84 § hälsovårdsstadgan i vissa fall dömasliU böter. Kungörelsen (1971: 761) om fastställelse av normalhälsovårdsordning enligt hälsovårdsstadgan (1958: 663) Kungörelsen upptar gällande normalhälsovårdsordning. I 14§ föreskrivs att orenlighet och avfall som det åligger kommunen att forslabort enligt renhållningslagen eUer enligt lokal h'älsovårdsordning inte får användasvid gödsling, grävas ned, komposteras, brännas eller på annat sätt slutligtbehandlas av fastighetsägaren. Ifrågavarande förbud är straffsanktionerat (28§). I 14 § föreskrivs vidare att upplag eller anläggning för behandhng avorenlighet och avfall inte får anordnas utan tillstånd av hälsovårdsnämndensåvida inte prövnings- eUer anmälningsskyldighet som avses imiljöskyddskungörelsen föreligger. Enligt 15 § får hälsovårdsn'ämnden meddela närmareföreskrifter om hur orenlighet och avfall skall förvaras inom fastigheten iavvaktan på borttransport. Nämnden får bestämma hur behållare och anordning förförvaring skall vara beskaffade. Enligt 19 § får hälsovårdsnämnden ålägga den som utövarverksamhet, i vUken kan uppkomma annat avfall än som avses i 4 § första stycketrenhållningslagen, all till nämnden anmäla art och mängd av avfallet samt hurdärmed förfarits. Nämnden meddelar närmare föreskrifter om huruppgiftsskyldigheten skall fullgöras. Enligt 27 § får hälsovårdsnämnden i särskilda fall medge undantagfrån föreskrifterna i lokal hälsovårdsordning, om det är påkallat av lokalaförhållanden eller andra omständigheter och det kan ske utan väsentligolägenhet från sanitär synpunkt. Innehavare av fastighet kan alltså fåtillåtelse att själv behandla sitt bushållsavfaU. I sådant fall finns inteanledning för kommunen all ordna med hämtning från fastigheten av avfallet.Kommunens skyldighet att hämta lorde dock kvarstå i och för sig, varförhämtning måste ske om fastighetens innehavare påkallar det. Lagen (1965: 54) om kommunala renhållningsavgifter Kommunens rätt att ta ut avgifter för renhållningenregleras i lagen, om kommunala renhållningsavgifter. Regleringen innebär ihuvudsak följande. Enligt 1 § äger kommun besluta att avgift skaU utgå för bortforsling,omhändertagande och oskadliggörande av orenlighet och avfall som uppsamlatsinom kommunen enligt renhållningslagen eller hälsovårdsstadgan. I 2 §föreskrivs att avgiften skaU vara årlig eller på aimat sätt periodisk och attden skall bestämmas till högst det belopp som motsvarar nödvändiga kostnaderför förräntning av använda medel, för förnyelse och underhåll av anläggningaroch utrustning samt för driften. Från kostnaderna skall dras vad som kanberäknas belöpa på använd- ningav anläggning eller utmstning för annat ändamål än renhållning, såsomframställning av värme eller elektrisk kraft. Utförs renhållningen aventreprenör, får avtalet med denne läggas till grund för beräkning av avgifteni den mån delta inle medför väsentiigt högre kostnad än om kommunen självutfört renhållningen. Enligt 3 § skaU avgiften utgå enligt taxa som fastställsav kommimens fullmäktige. I taxan skall anges hur avgift faststäUs, när taxansaknar tUlämpUg bestämmelse tiU följd av att avfallets mängd ellersammansättning föranleder att bortforsling, omhändertagande eUeroskadliggörande måste ske i särskUd ordning. Miljöskyddslagen(1969: 387) och miljöskyddskungörelsen (1969: 388) MUjöskyddslageninnehåller bestämmelser till skydd mot vattenförorening, luftförorening,buller och andra störningar, som uppkommer genom användning av mark, byggnadeller anläggning. Åtgärd eller verksamhet som faller inom lagenstillämpningsområde kallas miljöfarlig verksamhet. Enligt2 § första stycket miljöskyddslagen gäller om miljöfarUg verksamhet utöverbestämmelserna i lagen vad som föreskrivs i hälsovårds-, byggnads- ochnaturvårdslagstiftning eller i annan lagstiftning. Stadgandet innebär dels attde prövningsmyndigheler som finns på miljöskyddsområdet skall beaktabestämmelser i annan lagstiftning som är av intresse för miljöskyddet, dels altde särskUda organ som skall tillämpa den andra lagstiftningen skall beakta deregler i denna, som är av betydelse från mUjöskyddssynpunkt. FörmUjöfarlig verksamhet skall väljas sådan plats att ändamålet kan vinnas medminsta intrång och olägenhet utan oskälig kostnad (4 §). För att motverkaolägenheter av miljöfarlig verksamhet skaU vidtas försiktighetsmått i denutsträckning som är skälig. Med försiktighetsmått avses t. ex.reningsanordningar och andra skyddsåtgärder. Till försiktighetsmått räknasockså begränsning av den mUjöfarliga verksamheten (5 §). Om miljöfarligverksamhet kan befaras medföra väsentiig olägenhet trots alt alla skäligaförsiktighetsmått iakttas får verksamheten utövas bara om det föreliggersärskilda skäl (6 § första stycket). Densom utövar eller änrnar utöva miljöfarlig verksamhet kan hos koncessionsnämndenför mUjöskydd ansöka om tillstånd tUl verksamheten (9 §). Regeruigen har medstöd av bemyndigande i 10 § miljöskyddslagen i stor utsträckning föreskrivitskyldighet att inhämta tillstånd (koncessionsplikt). 2 §miljöskyddskungörelsen innehåller en uppräkning i 38 punkter av olika slag avfabriker eller andra inrättningar som inte får anläggas utan tiUstånd. Enligt 3§ miljöskyddskungörelsen gäller koncessionsplikt även vid ändring av deuppräknade anläggningarna. I tUlståndsbeslut skall enligt 18 §miljöskyddslagen noggrant anges den miljöfarliga verksamhet som tillståndetavser och de vUlkor som skall gälla. 1975: 32 16 Frånkoncessionsplikt kan enligt 10 § andra stycketmiljöskyddslagen medge undantag (dispens) efter prövning i varje särskiltfall. Dispensbeslut skall förenas med viUkor om försiktighetsmått. Ävenlänsstyrelsen kan i vissa fall medge dispens (12 § miljöskyddskungörelsen). Tillskydd mot miljöfarlig verksamhet som kan medföra fara för allmänna intressenskall enligt 38 § miljöskyddslagen tillsyn utövas av ochlänsstyrelserna. I 39 § sägs att tillsynsmyndigheterna skall meddela råd ochanvisningar om lämpliga ålgärder för alt motverka olägenheter av miljöfarUgverksamhet. Om tillstånd inte givits enligt lagen, kan enligt 40§ första stycket meddela föreläggande om sådant försiktighetsmått eller förbudsom är uppenbart behövligt för all lagens bestämmelser skall efterlevas. Iparagrafens andra stycke sägs att tillståndsbeslut inte hindrar länsstyrelsenfrån att meddela sådan brådskande föreskrift som är nödvändig till följd avsärskUda omständigheter. I 47§ miljöskyddslagen finns bestämmelser om handräckning. 1 paragrafens tredjestycke stadgas alt utmätningsmannen på anmodan av skall ombesörjaatt åtgärd vidtas, om föreläggande enligt 40 § första eller andra stycket inteefterkommes. Enligt2 § miljöskyddskungörelsen gäller koncessionsplikt för upplag eller anläggningför behandling av avfall såsom slam, bark eller avfall från fabrik ellerhushåll, om den tillförda avfallsmängden överstiger , ellerupplag eller anläggning för behandling av oljeavfall, kemiskt avfall eUer annatspecialavfall (punkt 36). får enligt 12 § kungörelsen prövafråga om dispens beträffande upplag eller anläggning som sagts, om dentillförda avfallsmängden inte överstiger . Enligt8 § miljöskyddskungörelsen får anläggning för central uppsamling avoljeavfall, kemiskt avfall eUer annat specialavfall inte inrättas utan att igod tid anmälan gjorts hos Vänsstyrelsen (punkt 25).Anmälningsskyldighet föreligger även vid ändring av sådan anläggning (9 §). Ianmälningsärende skall enligt 27 § kungörelsen meddela råd elleranvisningar eller meddela föreläggande om åtgärd eller förbud enligt 40 §första stycket mUjöskyddslagen eller lämna besked om att anmälan inteföranleder någon åtgärd. I 28 § miljöskyddskungörelsen föreskrivs attlänsstyrelsen skall samråda med , innan meddelarråd och anvisningar eller föreläggande. Vad nu sagts gäller inte, om saken ärså brådskande att samråd inte hinner ske. Lagen(1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten Enligt1 § är det förbjudet att inom landets sjöterritorium dumpa avfall, vare ämne, vätska eller gas. Svenskt fartyg eller luftfartyg fårinte heUer dumpa avfall i det fria havet. Vidare föreskrivs att avfall som äravsett att dumpas i det fria havet inte får föras ut ur landet. Regeringeneller myndighet som regeringen bestämmer kan enligt 3 § medge undantag fördumpningsförbudet i 1 §, om dumpningen kan ske utan olägenhet frånmiljöskyddssynpunkt. Densom bryter mot föreskrifterna i 1 § kan enligt 5 § dömas till böter ellerfängelse i högst . Lagen(1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor Ilagens inledande bestämmelser (1 § första stycket) definieras hälso-ochmUjöfarlig vara som ämne eller beredning som med hänsyn till sina kemiska ellerfysikalisk-kemiska egenskaper och hanteringen kan befaras medföra skada påmänniskor eller i miljön. TUl miljöfarlig vara räknas också vara som innehåUereller behandlats med ämne eller beredning som sagts, om varan därigenom ochmed hänsyn till sin hantering kan befaras medföra skada på människa eller imiljön. Beteckningen "vara" har i sammanhanget en juridisk-tekniskfunktion och innebär inte detsamma som "vara" i kommersieU mening.Med hälso- och miljöfarlig vara avses således även avfall som med hänsyn tillangivna egenskaper och hanteringen kan befaras medföra hälso- och miljörisker.När det är av särskUd betydelse från hälso- eUer miljöskyddssynpunkt, fårregeringen enligt paragrafens andra stycke föreskriva att vad som i lagen sUgsom hälso- och mUjöfarUg vara skall gälla även i fråga om annan vara än sådansom avses i första stycket. I 2§ anges att lagen är tillämplig på all slags hantering såsom tillverkning,transport, förvaring och destruktion. Enligt3 § gäller inte lagen vara som är att anse som läkemedel enligtläkemedelsförordningen (1962: 701). 5 §innehåUer bestämmelser om försiktighetsmått. Enligt första stycket skall densom hanterar eller importerar hälso- och miljöfarlig vara vidta de åtgärder ochiakttaga de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att hindra eller motverkaskada på människor eller i mUjön. Härvid skall särskilt den som tiUverkar ellerimporterar sådan vara noggrant undersöka varans sammansättning och egenskaper iövrigt från hälso-eller miljöskyddssynpunkt. skall märkas tydligt meduppgifter av betydelse från hälso- eller mUjöskyddssynpunkt. Enligt andrastycket kan regeringen eUer myndighet som regeringen bestämmer meddelasärskilda föreskrifter om försiktighetsmått och undersöknings- ellermärkningsskyldighet enligt första stycket. Omdet är påkallat från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, kan regeringen eUermyndighet som regeringen bestämmer föreskriva att hälso-och mUjöfarlig vara avvisst slag får hanteras eller importeras endast efter särskilt tillstånd eUeratt för hantering eller import av sådan vara skall gälla särskUt vUlkor. Fråga omtillstånd som sagts prövas av 1975: 32 18 myndighetsom regeringen bestämmer (6 §). Enligt 7 § kan regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer förbjuda hantering eller import av hälso- och miljöfarligvara av visst slag. Den som yrkesmässigt hanterar eUer importerar ämne,beredning eller annan vara är enligt 8 § skyldig att lUl myndighet somregeringen bestämmer och i den ordning sådan myndighet föreskriver lämna deuppgifter om varans sammansättning, egenskaper i övrigt och hantering som ärnödvändiga för utredning om varans hälso- eller miljöfarlighet. Myndighet somregeringen bestämmer får enligt 9 § föreskriva att den som yrkesmässigthanterar eller importerar hälso- och miljöfarlig vara skall göra anmälan omdenna verksamhet. Ifråga om tillsynen föreskriver lagen att tillsynsmyndighet har rätt alt efteranfordran erhålla upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen enligtlagen (12 §). får vidare enligt 13 § meddela föreläggandeeUer förbud som uppenbart behövs för alt lagen eller föreskrifter som meddelatsmed stöd av lagen skall efterlevas. Underlåter någon att vidta åtgärd somåligger honom enligt lagen eller enligt föreskrifter och villkor som meddelatsmed stöd av lagen eller enligt tillsynsmyndighets föreläggande, fårmyndigheten förordna om rättelse på hans bekostnad. Förtillsynen äger tillsynsmyndighet enligt 14 § tUllräde till område, lokal ellerannat utrymme som användes i samband med hantering av hälso- och miljöfarligvara och får där göra undersökning eller ta prov. För uttaget prov utgår inteersättning. Beträffandeansvar stadgas i 16 § att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter motföreskrift, förbud eller villkor som meddelats med stöd av 5 § andra stycketeller 68 § döms till böler eller fängelse i högst . Till samma straffdöms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter motaktsamhetsbestämmelsen i 5 § första stycket. Kungörelsen(1973: 334) om hälso- och miljöfarliga varor Föratt göra centrala bedömningar som kan vara aktuella i fråga om hälso- ochmiljöfarliga varor har inrättats ett särskilt organ, produktkontrollnämnden,som i administrativt hänseende är knutet till . Enligt50 § kan produktkontrollnämnden meddela ytterligare föreskrifter omförsiktighetsmått och undersöknings- eller märkningsskyldighet enligt 5 §lagen. eller efter bemyndigande av nämndenpolismyndighet kan föreskriva att transport på väg av hälso- och mUjöfarligvara får ske endast efter särskilt tillstånd eller, om det är av särskildbetydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt, förbjuda sådan transport (51§). Enligt 52 § kan produktkontrollnämnden föreskriva att hälso- ochmiljöfarlig vara eller avfallsprodukt av sådan vara får destmeras, konverteraseller på aimat sätt omhändertagas en- 1975: 32 19 dastefter särskilt tiUstånd av nämnden. Med stöd av 53 § kan produktkontrollnämndenmeddela ytterligare föreskrifter enligt 6 § första stycket lagen, såvitt avserannat särskilt villkor för hantering eller import av hälso- och miljöfarligvara än förbud atl hanlera eller importera sådan vara utan särskilt tillstånd. Enligt55 § första stycket skall produktkontrollnämnden på begäran av den som sakenangår meddela beslut humvida viss vara med hänsyn tUl sina egenskaper ochuppgivna eller troliga hantering är att anse som hälsofarlig. När det är avstor betydelse från allmän synpunkt och fÖr-håUandena medger del, får nämndenenligt andra stycket även meddela beslut huruvida viss vara är att anse sommiljöfarlig. Vadgäller tiUsynen föreskrivs i 58 § alt och arbetarskyddsstyrelsenutövar denna. Dock att arbetarskyddsstyrelsen svarar för tillsynen inom sittverksamhetsområde och i övrigt. Under arbetarskyddsstyrelsenutövas den närmare tiUsynen av yrkesinspektionen. I övrigt utövar, med visstundantag, den närmare tUlsynen inom länet och hälsovårdsnämndenden omedelbara tiUsynen inom kommunen. Uppkommervid tillsyn enligt 58 § fråga huruvida viss vara är att anse som hälso- ellermiljöfarlig, skall frågan underställas 59§). I 60§ sägs att tUlsynsmyndighets kostnader för provlagning och undersökning avprov skall i den utsträckning och enUgt de villkor pro-duktkontroUnämndenföreskriver ersättas av den i fråga om vars verksamhet provtagningen ochundersökningen utförts. Framgår genom undersökning av prov att brott mot lageneller med stöd av lagen meddelade föreskrifter har blivit begånget, skall denansvarige ersätta kostnadema för provtagning och undersökning. Läkemedelsförordningen(1962: 701) Beträffandeoskadliggörande av läkemedel finns bestämmelser i 14 § läkemedelsförordningen.Enligt denna paragraf skall läkemedel som är avsett att användasoskadliggöras. Emballage, vari läkemedel varit inneslutet, och redskap, somanvänts tiU läkemedel, skall handhas så, att kvarvarande rester av medlet intekan förorsaka skada. Strålskyddslagen(1958:110) och förordningen (1961: 568) om brandfarliga varor Bestämmelsernai strålskyddslagen och förordningen om brandfarliga varor är tiUämpliga i frågaom avfall som utgör radioaktivt ämne resp. brandfarlig vara. Hanteringen avsådant ämne och sådan vara är underkastad sträng kontroll och i flera avseendenföreligger tillståndstvång. 1975: 32 20 Kungörelsen(1972: 280) om statligt stöd till avfallsbehandling Enligt1 § lämnas statligt stöd till behandlingsanläggning som framstår som angelägenfrån allmän synpunkt. Stöd utgår dock inte till anläggning avsedd att enbartbehandla hushåUsavfall. I 3 och 4 §§ sägs att stödet till anläggning utgår iform av bidrag med högst av kostnaden för aiUäggningen och deanordningar som hör tUl denna. Bidrag utgår inle om anläggningen bedöms blilönsam från företagsekonomisk synpunkt utan statligt stöd. Statligtstöd enligt kungörelsen utgår också till kostnad för lagring tills vidare ellerunder av kemiskt avfall eUer annat avfall som är miljöfarligt (1 §).Enligt 7 § lämnas sådant stöd i form av statlig garanti för förluster vidlagringen. Frågaom stöd enligt kungörelsen prövas av regeringen, men ansökan om stöd inges tillnaturvårdsverket, som inhämtar yttrande och sedan med egetyttrande överlämnar ansökan till regeringen (8§).