prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Det bör i detta sammanhang också anmärkas att detförslag till ny aktiebolagslag som har remitterats tilllagrådet inte i samma utsträckning som gällande lag om aktiebolag innehållersärskilda straffbestämmelser. Ätt vissa sådana bestämmelser har ansetts kunna 1975/76:82 83 undvarasi den nya lagen har motiverats bl. a. med att ansvar för överträdelse av deregler som gäller för aktiebolag kan inträda enligt BrB, exempelvis genomreglerna om gäldenärsbrott. Vidare är att märka att det varken enligt gällanderätt eller enligt det förslag som har lagts fram i prop. 1975: 6 föreskrivsnågon skyldighet för gäldenär som är insolvent att begära sig i konkurs. Detär även mot bakgrund härav angeläget att den aktuella straffbestämmelsen ärkonstmerad på det sättet att den kan användas också vid fall av grovoaktsamhet. En annan möjlighet att tillgodose de synpunkter somligger bakom kraven på avkriminalisering skulle vara att ändra rekvisiten i 11kap. 3 § på ett sådant sätt att kriminaliseringen begränsas till att avseendast de allvarligaste oaktsamhetsfallén. Det möter emellertid svårigheter atti sådant fall ange förutsättningarna för straffbarhet så att man når detta målutan att urholka bestämmelsen. Ett tillägg till paragrafen avexempelvis den innebörden att straff inte inträder om gäldenärens förfarandemed hänsyn till omständigheterna framstår som ursäktligt synes sålunda medföraatt föreskriften blir alltför obestämd till sitt innehåll. Inte heller synesdet ändamålsenligt att för straffbarhet ställa upp det ytterligare kravet attgäldenärens förfarande skall ha lett till betydande skada för borgenärerna.Redan f. n. krävs nämligen när det gäller fortsättande av rörelse, som är detpraktiskt viktigaste av vårdslöshetsfallen, att "avsevärda" medelhar förbmkats utan motsvarande nytta för rörelsen. Att knyta straffbarhetentill en ytterligare kvantitativ bestämning synes från principiella synpunktervara mindre tillfredsställande. Som förut redovisats har RÅ i en skrivelse tillchefen för föreslagit att en bestämmelse beträffandevårdslöshet mot borgenärer införs av innebörd att sådant brott skall åtalasendast om åklagare finner det påkallat ur allmän synpunkt. Förslaget gårsåledes ut på att åklagare i nu aktuella fall skall få s. k. diskretionärprövningsrätt, dvs. befogenhet att underlåta att åtala när ett åtal intebefinnes påkallat från samhällets synpunkter. Vid BrB:s tillkomst diskuterades ingående frågan ivad mån åklagare skulle tillerkännas diskretionär åtalsprövningsrätt.Straffrättskommittén föreslog beträffande ett stort antal brott regler om attåtal skulle ske först efter lämplighetsprövning från åklagarens sida (se SOU1953: 14 s. 115116). Vid remissbehandlingen riktades viss kritik mot förslageti detta avseende (se prop. 1962: 10 s. C 135140). Departementschefenförklarade sig för egen del inte hysa några betänkligheter mot att inom vissagränser utvidga åklagarnas diskretionära prövningsrätt men ville dock inteförorda att regler om särskild åtalsprövning skulle knytas till ett så stortantal brott som kommittén hade föreslagit (prop. C 149153). I BrB infördes ett flertal regler om åtalsprövning,t. ex. i 3 kap. 11 §, 4 kap. 11 §, 6 kap. 11 §, 7 kap. 6 §, 8 kap. 13 §, 9 kap.12 §, 10 kap. 1975/76: 82 84 10§ och 12 kap. 6 §. Bestämmelserna kan delas in i tre grupper. En grupp reglerföreskriver att åtal får väckas endast om målsägande anger brottet till åtaleller åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. Enligt reglerna i den andragruppen får åklagare åtala bara om målsägandeangi-velse skett och åtal finnespåkallat ur allmän synpunkt. Den tredje gruppen utgörs av bestämmelser enligtvilka det inte har någon betydelse om målsäganden har angett brottet ellerinte. I dessa fall föreskrivs i stället att åklagare får åtala endast om åtalfinnes påkallat i vissa fall "av särskilda skäl finnes påkallat" ur allmän synpunkt. De speciella åtalsreglema är föranledda av de svårighetersom är förenade med att utforma brottsbeskrivningar så att endast straffvärdafall omfattas av beskrivningen. Vid sidan av dessa speciella regler om åtal finnsockså en del generella bestämmelser om åtalsunderlåtelse bl. a. i 20 kap. 7 §RB. En åtalsprövningsregel beträffande vårdslöshet motborgenärer av det slag som RÅ har föreslagit skulle sålunda inte utgöra någonprincipiell nyhet i BrB. Ett genomförande av förslaget skulle frånarbetssynpunkt medföra den fördelen att åklagaren på grundval av ett begränsatutredningsmaterial kan ta ställning till frågan om det finns skäl att inledaeller fortsätta fömndersökning i det särskilda fallet. Det torde nämligennumera vara klart att åklagare, när en regel om åtalsprövning finns, får skrivaav ett ärende under motivering att åtal inte är påkallat från allmän synpunkt,utan att det behöver utredas om ett brott verkligen föreligger.Någon fullständig förundersökning behöver alltså inte göras (jfr 1 LU 1960: 28s. 16, RÅ:s cirkulär nr 96 s. 56 och SOU 1971: 10 s. 133). Det är alltså uppenbart att betydande praktiskafördelar skulle vara att vinna om en regel om åtalsprövning i enlighet med RÅ:sförslag införs. Utrymme kan skapas för att koncentrera tid och resurser på dengrövre ekonomiska brottsligheten. Härigenom ökas utsikterna att bl. a. kommatillrätta med förfaranden som innebär ett systematiskt eller av annat skälhänsynslöst utnyttjande av konkursinstitutet eller som på andra gmnder framstårsom särskilt straffvärda. Inte minst från allmänpreventiv synpunkt är detvidare angeläget att lagföringen i sådana fall där påföljderna kan väntas blibetydligt strängare än som generellt sett synes vara fallet f. n. (jfr s. 69) kan ske i tidsmässigt närmare anslutning till gärningen än som hitintillsvarit vanligt. En reform efter de angivna rikfiinjerna kan antas fåsärskild betydelse på polisens område genom att kvalificerad och särskiltutbildad personal kan i större utsträckning än f. n. tas i anspråk dels försådana allvarligare typer av gäldenärsbrott och dels för näraliggandeekonomisk kriminalitet, säsom skattebrotten. Om konkurslagskommitténs förslag att reglerna omanmälan rörande misstänkt gäldenärsbrottslighet skall gälla samtliga konkurserskulle genomföras, synes de skäl som kan åberopas för en regel omåtalsprövning 1975/76: 82 85 förstärkas.Det har ansetts vara en påtaglig brist i systemet att sådan anmälan inte skallske i s. k. fattigkonkurser. Det torde nämligen inte kunna antas att frekvensenav gäldenärsbrott i samband med små konkurser är väsentligt annorlunda än närdet gäller stora konkurser. Med den ökning av antalet anmälningar som sålundakan antas komma att ske om kommitténs förslag genomförs kan det befaras attåklagarna och den kvalificerade polispersonalen ställs inför en övermäktigarbetsan-hopning, om inte möjlighet till sovring tillskapas. Detta talar för attåklagaren bör ha befogenhet att lägga ned utredningen även i fall då deformella rekvisiten för vårdslöshet mot borgenärer kan misstänkas varauppfyllda, förutsatt att ett åtal inte framstår som påkallat från samhälletssynpunkt. Det kan på goda gmnder antas att de fall då en sådan befogenhetskulle utnyttjas praktiskt taget undantagslöst blir sådana som i händelse avlagföring och fällande dom skulle leda tUl en förhållandevis lindrig påföljd. Oavsett vilka arbetsbesparingar som kan uppnåsgenom en åtalsprövningsregel bör en sådan regel självfallet införas bara omden också är motiverad från kriminalpolitiska synpunkter. I det föregående harframhållits att brott av det slag som avses i 11 kap. 3 § BrB kan ha mycketskiftande karaktär. I vissa fall kan starkt förmildrande omständigheter varaför handen. Det bör vidare beaktas att i åtskilliga av de fall då entillämpning av straffbestämmelsen kan komma i fråga gärningsmannen ofta hardrabbats eller kommer att drabbas av ingripande åtgärder av annan än straffrättsligart. Konkursen och dess sociala konsekvenser kan ha medfört svåra påfrestningarför den misstänkte och hans familj. Även när gärningsmannen har drivit ettföretag som varit en självständig juridisk person kan en betydande personligbetalningsskyldighet ha aktualiserats antingen på grund av lagregler eller tillföljd av borgensåtaganden e. d. Som tidigare nämnts kan det aktuellaförfarandet ibland till största delen ha haft sin grund i förhållanden som ivarje fall inte framstår som något utslag av hänsynslöshet utan rent av måsteuppfattas i och för sig positivt, t. ex. omtanke om de anställda i rörelsen.Det finns mot bakgmnd av vad som sagts goda grunder för antagandet att det ipraktiken kan förekomma rätt många fall där en lagföring framstår somomotiverad och t. o. m. kan upplevas som en obillighet från samhällets sida.Genom en åtalsprövningsregel ges möjlighet att skilja ut de från allmänsynpunkt allvarligare fallen och underlåta lagföring när denna inte bedöms sommeningsfull. Mot bakgmnd av det anförda framstår ett införandeav en åtalsprövningsregler som en befogad åtgärd av både praktiska ochkriminalpolitiska skäl. Vårdslöshet mot borgenärer är ett brott av såspeciellt slag att det inte heller från principiella synpunkter synes kunnaväcka betänkligheter att en sådan regel införs. Det torde vidare kunnaförutsättas att RÅ kommer att verka för en enhetlig åtalspraxis på dettaområde. 1975/76: 82 86 Den övergripande frågan om den absolutaåtalsplikten generellt bör överges utreds f. n. av åtalsrättskommittén (Ju1970: 63). Det kan givetvis diskuteras, om en separat reform på förevarandeområde bör genomföras i fråga om möjlighetema till åtalsunderlåtelse utan attdenna kommittés ställningstagande avvaktas. arbete äremellertid generellt inriktat och avser inte införande av åtalsprövningsregleri fråga om de särskilda brotten. Det kan inte f. n. bedömas när en ändradlagstiftning på grundval av kommitténs förslag kan genomföras. Något hindermot en reform av den begränsade innebörd som det här är fråga om torde därförinte föreligga, så mycket mindre som denna motiveras av vägande praktiskasynpunkter och ligger i linje med det synsätt som har kommit till uttryck iåtalsrättskommitténs direktiv. Om en regel om åtalsprövning beträffandevårdslöshet mot borgenärer införs, torde denna böra avse endast de förfarandensom avses i 11 kap. 3 § första stycket. Den särskilda frågan uppkommer vidare,om regeln bör ytterligare begränsas till att gälla enbart fall då obestånd harframkallats eller förvärrats av grov oaktsamhet, vilket skulle innebära attuppsåtliga förfaranden fortfarande kommer att omfattas av den absolutaåtalsplikten. Som förut har sagts kan det vid fall av sistnämndatyp vara fråga om ekonomisk kriminalitet av allvarlig art. Detta kan synas talaför en begränsning av åtalsprövningsregeln till grovt oaktsamma förfaranden.Ett ovillkorligt krav på att uppsåtiiga förfaranden skall åtalas kan emellertidskapa svåra gränsdragningsproblem för åklagaren. Om det t. ex. i samband meden rörelseidkares konkurs kommer upp fråga om gäldenären har gjort sig skyldigtill vårdslöshet mot borgenärer, kan det inte sällan misstänkas att enfullständig utredning skulle ge vid handen att gäldenären genom att fortsättaen förlustbringande rörelse Lnte bara har framkallat sitt obestånd utan atthan också har fortsatt rörelsen någon tid efter det att obeståndet inträtt ochpå så sätt förvärrat detta. Kan det i ett sådant fall vidare utredas attgäldenären har haft kännedom om de omständigheter som konstituerar obestånd ilagens mening, torde han ofta rättsligt sett få anses ha haft uppsåt tillobeståndets förvärrande. Eventuellt uppsåt föreligger nämligen, om han harmisstänkt att rörelsen skulle gå med förlust och måste antas ha velat fortsättaden även om han hade vetat att så skulle bli förhållandet. Också fall av dennatyp kan emellertid ibland vara sådana att fortsättandet av rörelsen från samhälletssynpunkter framstår som föga straffvärt. Och om åtalsprövningsregeln blir såutformad alt uppsåtliga fall alltid måste åtalas, kan åklagaren behöva göra enfullständig utredning såväl om tidpunkten för obeståndets inträde som angåendegäldenärens kännedom om de omständigheter som medför att obestånd skall ansesföreligga. Detta skulle äventyra syftet med den föreslagna reformen. Motbakgmnd av det anförda föreslås införande av en regel i 11 kap. Prop.1975/76: 82 87 BrBav det innehållet att vårdslöshet mot borgenärer enligt 3 § första stycket fåråtalas av åklagare endast om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Med hänsyntill att misstanke om vårdslöshet mot borgenärer regelmässigt kommer tillåklagarens kännedom genom anmälan från konkursförvaltaren som kan sägas haställningen av företrädare för målsä-gandena, synes det saknas anledning attsom ett alternativt villkor för att åtal skall få ske föreskriva att målsägandeanger brottet till åtal. Straffbestämmelsen i 11 kap. 4 § första stycket BrBriktar sig mot gäldenär som, då konkurs är förestående, betalar eller ställersäkerhet för borgenärs fordran eller vidtar annan sådan åtgärd och därigenomavsevärt förringar övriga borgenärers rätt. I fråga om bokföringsskyldiggäldenär inträder straffbarhet för handlingar av förevarande slag i vidsträcktareomfattning, nämligen så snart han enligt god köpmanssed uppenbariigen bortinställa sina betalningar. Bestämmelsen om straff för mannamån har närasamband med konkurslagens föreskrifter om återvinning. Reglerna kan i viss månsägas fylla samma funktion. De syftar till att göra borgenärerna jämspelta genomatt motverka att gäldenären gynnar någon av dem på de andras bekostnad. På såsätt kan reglerna få betydelse också genom att ge gäldenären stöd mototillbörliga påtryckningar från enskild borgenärs sida. Det ligger emellertid isakens natur att brottsförutsättningarna bör vara snävare än rekvisiten föråtervinning. Varje förfarande från en gäldenärs sida som civilrättsligt kanmedföra rätt till återvinning kan inte straffbeläggas. Vadsom beträffande kriminaliseringens nuvarande omfattning framför allt har väcktkritik är att straffansvar kan komma i fråga också vid betalning av förfallenskuld med vanliga betalningsmedel. Som fömt har redovisats gjorde Sverigesadvokatsamfund en invändning mot kriminaliseringen i detta hänseende vidremissbehandlingen av förslaget till BrB. Departementschefen höll med om attbestämmelsen inte var fullt tillfredsställande utformad men var inte bereddatt lägga fram något ändringsförslag utan närmare utredning.Mannamånsbestämmelsen fick därför i BrB i sak samma lydelse som förut. Huvudregeln i mannamånsparagrafen har f. n. en generellavfattning som kan föra mycket långt. Något krav på att den straffbarahandlingen skall framstå som otillbörlig uppställs inte i lagrummet. Det avserenligt sin lydelse varje betalning eller ställande av säkerhet eller därmed jämförbaråtgärd som skett inför förestående konkurs, under förutsättning att åtgärdenavsevärt förringar övriga borgenärers rätt. I sistnämnda förutsättning liggerendast en kvantitativ begränsning. Frågan om fömtsättningen är uppfylld i detsärskilda fallet torde få bedömas med hän- 1975/76: 82 88 syntill gäldenärens allmänna ekonomiska ställning och omfattningen av hansskuldsättning då han företog åtgärden. Avfattningen avbestämmelsen utesluter inte att den i vissa situationer kan träffa äventransaktioner som framstår som tämligen ordinära såsom exempelvis avtaladeamorteringar på lån eller avbetalningsköp, betalning av hyra, arrende ellerunderhållsbidrag eller insättning på checkräkningskredit. Det sagda tordegälla även betalning av skatt eller annan allmän avgift. I den juridiskadebatten har det fallet att någon inför förestående konkurs betalar skatt sominnehållits för annan enligt uppbördsförordningen tilldragit sig särskiltintresse. Den allmänna uppfattningen torde numera vara att även en sådaninbetalning kan vara straffbar, om betingelserna härför i övrigt är för handen(se särskilt SvJT 1967 s. 273 ff, Thornstedt, Skattebrott och skattetillägg, 2u., s. 5859, Kommentar till I, 4 u., s. 489491 och rättsfalletNJA 1969 s. 326). Eftersom de flesta fordringar på skatt har förmånsrättenligt 13 § förmånsrättslagen (1970: 979) blir dock rekvisitet att åtgärdenskall avsevärt förringa övriga borgenärers rätt uppfyllt bara i fall då fordringsägaremed bättre rätt blir åsidosatta genom skatteinbetalningen. Om man vill förhindra att mannamånsbestämmelsenblir tillämplig i fall av den typ som berörts, föreligger flera möjligalösningar. I sitt ovan berörda remissyttrande antydde advokatsamfunden utväg alt begränsa det straffbara området. En lämplig sådan begränsningskulle enligt samfundets mening kunna nås genom att i subjektivt avseendeställa upp krav på avsikt att skada övriga borgenärer. Det är emellertidtveksamt om ett sådant krav skulle föra med sig någon egentlig ändring avstraffstadgandets nuvarande räckvidd. Av allmänna principer följer nämligenatt samfiiga rekvisit som ställs upp i mannamåns-paragrafen skall vara täcktaav uppsåt hos gäldenären. Denne skall sålunda, för att hans handlande skallvara straffbart, förstå att åtgärden avsevärt förringar borgenäremas rätt elleri varje fall inse möjligheten därav och tillika ha sådan inställning därtillatt det måste antas att han skulle ha företagit gärningen, även om han hadevarit säker på att borgenärernas rätt skulle förringas avsevärt. Attborgenärernas rätt förringas torde enligt vedertagen uppfattning varaliktydigt med att det uppstår skada för dem. Då det alltså redan nu krävs attgäldenären har uppsåt som omfattar att borgenärernas rätt förringas, synes ettinförande av ett ytteriigare rekvisit om avsikt att skada borgenärerna inte irealiteten medföra någon inskränkning i stadgandets tillämpningsområde. En annan möjlighet att begränsa kriminaliseringenpå förevarande område skulle vara att i mannamånsbestämmelsen ställa upp ettrekvisit som innebär att den aktuella åtgärden till förmån för viss borgenärskall framstå som otillbörlig. För att inte straffbestämmelsen skall bli alltförallmänt hållen synes det emellertid i sådant fall bli nödvändigt att när- 1975/76: 82 89 mareexemplifiera de fall som man avser att träffa med bestämmelsen. Härvid synesden principiella utgångspunkten böra vara att reglerna om åtei"vinningskall utgöra det huvudsakliga korrektivet mot åtgärder av förevarande slag. Detär som sagts uteslutet att kriminalisera alla transaktioner som enligtde civilrättsliga reglerna kan leda till återvinning. Kriminaliseringen börträffa endast sådana förfaranden till förmån för någon av borgenärema somvittnar om påtaglig hänsynslöshet gentemot de andra. Det bör i detta sammanhang vidare övervägas om inteen lösning som innebär att kriminaliseringen slopas helt såvitt gällerbetalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel ocksä ärändamålsenlig. Vad som i fråga om vårdslöshetsbrottet förut haranförts om att gärningen i många fall kan framstå som föga straffvärd frånallmänna synpunkter har typiskt sett gilfighet också beträffande nu aktuellagärningar. Gränsen mellan vårdslöshet och mannamån kan vara svår att dra ipraktiken. Ett fortsättande av ett företag på det sätt som förutsätts för attvårdslöshet mot borgenärer skall anses föreligga innebär oftast att företagetockså, i den mån det kan ske, fortsätter sina betalningar till leverantörer ochandra fordringsägare. Om konkurs sedan inte kan undvikas, kan de formellarekvisiten för mannamån inte sällan föreligga. Omständighetema är här oftasådana att en samhällsreaktion framstår som opåkallad. Förhållandena närmastföre ett företags totala sammanbrott kan för den som har ansvaret förutbetalningar vara ytterligt pressande. Påtryckningarna från borgenäremas sidaär starka, och risken för att en felbedömning görs blir stor. Ett konkurshotkan mer eller mindre påtagligt sväva över ett företag en längre fid men upplevsinte alltid som en realitet, förrän konkursen är ett faktum. Med mannamånsbestämmelsens nuvarande lydelsestraffbeläggs trans-akfioner av skiftande karaktär vilka innebär ettåsidosättande av kravet på att borgenärerna skall behandlas rättvist. Frångäldenärens synpunkt intar emellertid betalning på vanligt sätt av förfallengäld en särställning. I förhållande till borgenären är han civilrättsligtskyldig att betala. För många personer kan det vara en hederssak att till varjepris söka betala förfallna skulder. Det kan ifrågasättas om kriminaliseringenär ett vare sig lämpligt eller särskilt verksamt medel att påverka gäldenärershandlingssätt i situationer av förevarande slag. Som framhållits i diskussionenkan det synas egendomligt att gäldenären inte utan risk för straffrättsligtansvar skall kunna betala förfallen skuld ens i det fallet att han genom domhar ålagts betalningsskyldighet. Motsvarande gäller naturligtvis, omborgenären har fått exekutionstitel i annan form såsom bevis i mål ombetalningsföreläggande. Om borgenären begär utmätning och gäldenären låterförfarandet ha sin gång med påföljd att borgenären genom utmätningen fårbetalning för sin fordran, kan gäldenären inte fällas till ansvar (jfr TSA1958 s. 369370), men om han i denna situation 1975/76: 82 90 tstället erlägger betalning, kan straffstadgandet bli tillämpligt. Sammaaspekter kan anläggas på annan gottgörelse till borgenär som följer direkt avcivilrättsliga regler och som kan tvingas fram på exekutiv väg. Det kan i dettasammanhang nämnas att den västtyska straffbestämmelsen i fråga om mannamån,"Gläubigerbegunstigung", (§ 241 i den västtyska Konkursordnung)kriminaliserar endast gynnande av borgenär genom säkerhet eller gottgörelse somborgenären ej eller ej i den form eller vid den tid som skett kunde göraanspråk på. När man diskuterar kriminaliseringens gränser ifråga om mannamånsbrottet bör också de ändringar av återvinningsrekvisiten somföreslås i den framlagda prop. 1975: 6 beaktas. Ett genomförande avpropositionens förslag innebär för normalfallen att möjligheten till återvinningvidgas på ett sätt som minskar borgenärernas behov av det rättsskydd sommannamånsbestämmelsen i sin nuvarande utformning erbjuder i fråga om betalningav förfallen skuld med vanliga betalningsmedel. En betalning som avsevärt harförsämrat gäldenärens ekonomiska ställning skall nämligen enligt förslaget iprincip alltid gå åter om den har skett senare än förekonkursansökningen, förutsatt atl den inte är att anse som ordinär. Föråtervinning behöver sålunda enligt förslaget inte utredas att borgenären hadeskälig anledning till antagande att gäldenären var på obestånd eller kännedomom konkursansökningen. Förslaget innebär också att fristen för återvinning avbetalning av förfallen skuld med vanliga betalningsmedel förlängts från 30dagar . Åandra sidan bör också beaktas att det enligt förslaget i propositionen ställsupp vissa begränsningar för särskilda fall när det gäller möjligheten attåtervinna bl. a. betalning av förfallna skulder. I 28 § konkurslagen enligtförslaget föreskrivs sålunda två generella undantag frånåtervinningsmöjligheterna. Det ena gäller betalning av skatt eller allmänavgift som avses i 1 § lagen (1971: 1072) om förmånsberättigadeskalte-fordringar m. m. Det andra avser betalning av eller förmånsrätt för underhållsbidragenligt giftermåls- eller . I båda fallen förutsätts för attundantaget skall gälla att beloppet har varit förfallet till betalning.Beträffande underhållsbidrag krävs för att det generella undantaget frånåtervinning skall vara tillämpligt dessutom att den underhålls-berättigade intehar gynnats på ett otillbörligt sätt. I motiveringen till förslaget i denna delframhålls angående undantaget för betalning av skatt och liknande avgifter bl.a. att en skattskyldig knappast kan tänkas vilja gynna det allmänna framförandra borgenärer. Återvinningsbestämmelsernas allmänna funktion att motverkaåtgärder från gäldenärernas sida som är till skada för borgenärema är därförinte aktuell. I fråga om de familjerättsliga bidragen motiveras undantaget avbillighetshänsyn. Den i propositionen föreslagna regleringen innebär vidare atten betalning som med hänsyn till omständighetema kan anses ordinär inte i alla Prop.1975/76: 82 91 lägenskall kunna återvinnas, även om den har avsevärt försämrat gäldenärensekonomiska ställning.