prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Mot denna bakgrund har frågan om en förstärkning av personmomenteti riksdagsvalen aktualiserats. Fråganom en förstärkning av det personliga momentet i valet av riksdagsledamöter ochden därmed sammanhängande frågan om en översyn av valkretsindelningen har tagitsupp under det arbete på reformering av våra grundlagar som har pågått under detvå . Frågan om personmomentet i valet behandlades sålundabåde av författningsutredningen och av grundlagberedningen.Författningsutredningens överväganden resulterade i riktlinjer för ett nyttvalsystem. Dessa innebar att en del av ledamöter skulle väljas genompersonval i valkretsar och återstoden genom listval i regioner. Bådevalkretsvalen och regionvalen byggde på en proportionell valmetod men med olikamandatfördelningsnormer för de olika valen. Den föreslagna ordningen krävdeofficiell kandidatur, dvs. endast på visst sätt i förväg anmälda kandidaterkiinde komma i fråga vid valet. Flertalet av de remissinstanser som uttaladesig om utredningens personvalssystem ställde sig kritiska till detta. Grundlagberedningenägnade åtskillig uppmärksamhet åt frågan om man kunde göra del lättare förväljarna att vid själva valförrättningen träffa ett verkligt personval. Enutgångspunkt för beredningen var därvid att den överenskommelse som låg tillgrund för det i samband med enkammarreformen införda valsystemet inte skullefrångås. I sitt slutbetänkandet (SOU 1972:15) med förslag till en totalförfattningsreform framhöll beredningen (s. 87) att möjlighet inte funnits attgöra de omfattande och tidsödande undersökningar som problemen krävde och attnågot förslag därför inte kunde läggas fram. Beredningen angav emellertid vissakrav som enligt beredningen borde ställas på metoder som kunde komma i fråga föratt stärka väljarnas inflytande över personsammansättning. Kraveninnebar att små grupper inte skulle få styra personvalet på bekostnad av denstora mängden väljare som kanske helst överlåter valet av personer påpartiinstanserna. Stora ekonomiska insatser eller andra ovidkommandeomständigheter skulle inte heller få bli avgörande för personvalet. Procedurenborde vidare inte bli för komplicerad. Den nuvarande möjligheten att föra framkandidater som inte är nominerade av parti borde enligt beredningen ocksåbehållas. Igrundlagberedningens uppdrag ingick att verkställa en översyn avvalkretsindelningen. I samband med att beredningen i betänkandet (SOU 1967:26)lade fram förslag till enkammarreformen och det riksproportionella valsystemetuttalade beredningen (s. 153-154) emellertid att detta system var sådant attdet inte fanns anledning att ta upp frågan om ny valkretsindelning. Beredningenansåg sålunda att de dåvarande andrakammarvalkretsarna t. v. kunde användasäven för valen till enkammarriksdagen. 133 Kommittéer: Ju:72 1973:90 med förslag till bl. a. ny regeringsform uttalade jag (s. 162)att önskemålen om större möjligheter för medborgarna att vid riksdagsvalpåverka personsammansättning och om starkare band mellan väljarnaoch deras företrädare borde beaktas på så sätt att särskilda sakkunnigatillkallades för att undersöka hur personmomentet vid valen kan stärkas. Jagframhöll vidare att också frågan om ändrad valkretsindelning borde kunna anförtrosåt de sakkunniga. Under sin behandling avden nämnda propositionen uttalade KU sin tillfredsställelse över att frågan omvalkretsindelningen och personmomentet vid riksdagsval gjordes till föremål försärskild utredning (KU 1973:26 s. 23). KU framhöll att utgångspunkten för desakkunnigas arbete borde vara ett riksproportionellt system med spärrar motsmåpartier. KU underströk också betydelsen av att de sakkunniga lämnades storfrihet vid fullgörandet av sitt uppdrag. KU:s uttalanden i dessa hänseendengodtogs av . Den utredning som jagförordade i prop. 1973:90 och som avsågs med uttalandena underriksdagsbehandlingen av denna bör nu tillsättas. Till den allmänna utgångspunktför utredningsarbetet som KU har angett vill jag foga följande synpunkter. Valettill bör i fortsättningen liksom nu ha karaktären av ett val mellanpartier. Utredningens uppgift blir att inom denna ram undersöka vilka åtgärdersom kan vidtas för att öka väljarnas inflytande på vem som väljs. Somframgår av vad jag uttalade i prop. 1973:90 (s. 162) bör de krav somgrundlagberedningen har ansett böra ställas på metoder för ökat inslag avpersonval vara vägledande för utredningsarbetet. Sålunda bör det inte öppnasmöjlighet för små grupper att styra personurvalet på bekostnad av de storaväljargrupperna, som kanske helst överlåter valet av personer tillpartiinstanserna. Stora ekonomiska insatser eller andra ovidkommandeomständigheter får inte bli utslagsgivande för personvalet. Metoden får intebli så komplicerad att den är svår att förstå för de röstande eller nämnvärtfördröjer fastställande av slutresultatet. Ett annat krav av beredningen som ärvärt stort beaktande är att den nuvarande möjligheten att föra fram kandidatersom inte är nominerade av parti bör behållas. Påi huvudsak två vägar kan man söka stärka medborgarnas inflytande överriksdagens personsammansättning, via kandidatnomineringen och via självavalhandlingen. Enligt min mening bör utredningen överväga endast den senarevägen. En formalisering av nomineringsförfarandet skulle nämligen kräva enstatlig kontroll över förfarandet inom partierna och en sådan ordning skullekunna vara menlig för partiernas verksamhet. Vårt nuvarande valsystemtillkom så sent som vid den partiella författningsreformen 1968-1969 och harhittills tillämpats endast vid två riksdagsval. Någon krilik som bör föranledaen genomgripande omprövning av systemet har inte framförts. De sakkunniga börutgå från att detta system i princip skall bibehållas. Deras uppgift blir sålundaatt undersöka hur inslaget av personval kan ökas inom ramen för det gällanderiksproportionella valsystemet. I överensstämmelse med vad jag anfördebör undersökningen inriktas på en prövning av vilka förändringar i fråga omvalsedelns utformning och förfarandet vid röstningen som kan vidtas i dettasyfte. De sakkunniga bör vidare pröva om andra regler för mandatfördelningeninom partierna än de nuvarande kan öka personvalsinslaget. De sakkunniga börockså överväga om personmomentet i valet kan stärkas genom en annanvalkretsindelning än den som gäller. Ju:72 Skr 1975:4 134 Vidsitt arbete bör de sakkunniga studeraolika former för personval, som förekommeri andra länder med proportionella valsystem, bl. a. och , ochöverväga om de lösningar som har valts där kan vara av intresse för svenskaförhållanden. Vidöversynen av valkretsindelningen bör de sakkunniga försöka åstadkommavalkretsar som är mer likformiga när det gäller folkmängd än f. n. Särskilt börman undvika valkretsar med så stor folkmängd som våra större valkretsar nu har.Mindre valkretsar torde underlätta det regionala partiarbetet och främjakontakterna mellan väljarna och dem som skall väljas och kan därigenom varaägnade att främja personmomentet i valet. Ävenom utgångspunkten bör vara en viss likformighet i fråga om folkmängden ivalkretsarna är det givet att olikheter måste accepteras. Lokala fakiorer,såsom näringsgeografisk intressegemenskap, folktätheten i olika områden ochandra förhållanden kan motivera avvikelser från vad som i regel böreftersträvas. Principen bör vidare vara att varje valkrets skall bestå av ettgeografiskt sammanhängande område. En annan riktpunkt bör vara attvalkretsarnas gränser inte skall skära läns- eller kommungränser. a. att en valkrets inte bör bestå av delar av olika län och att delar avsamma kommun inte annat än undantagsvis skall föras till olika valkretsar. Somjag har nämnt i det föregående bör utgångspunkten för utredningsarbetet varaatt det nu gällande riksproportionella valsättet behålls utan några störreingrepp. Någon undersökning av förutsättningarna för att införa ett system sombygger på majoritetsval bör alltså inte nu komma i fråga. Emellertid harriksdagen med anledning av väckta motioner hos Kungl. Maj:tanhållit (KU 1969:7 och 1971:56, rskr 1969:77 och 1971:269) att undersökningarrörande fingerade val enligt majoritetsvalmetoden skulle utföras på grundval avröstsiffrorna vid 1964 och andrakammarval resp. riksdagsval,att därvid särskilt skulle granskas vilken verkan på mandatfördelningen somskulle följa av genomförd borgerlig samling och att undersökningarna skullepubliceras i skriftserien . Enligt min mening ärdet lämpligt att denna utredningsuppgift anförtros åt de sakkunniga.Undersökningen bör omfatta även riksdagsval. Utredningenbör ha parlamentarisk sammansättning. Utredningensarbete beräknas pågå . 73.Utredningen (Ju 1974:20) om justitiekanslerns uppgifter m. m. Maj :ts bemyndigande för att utreda frågan omjustitiekanslerns arbetsuppgifter m. m. (se Post- och Inrikes tidn. den 30november 1974): Ordförande:af , , landshövding N., universitetslektor, led. av , K.Holger, led. 135 Kommittéer: Ju;73 Direktiv (anförande av statsrådet tillstatsrådsprotokollet ): Enligl 27 S i den ännu tillämpliga regeringsformutser Konungen till justitiekansler 'en lagfaren, skicklig och oväldig person,som i domarevärv varit nyttjad'. Om justitiekanslerns (JK:s) uppgifier heterdet att han skall, såsom Konungens högste ombudsman, i första hand föra ellerlåta föra Konungens talan i mål, som rör kronans rätt, samt på Konungens vägnarha tillsyn över rättvisans handhavande och i sådan egenskap beivra fel avdomare och ämbetsmän. 1 den slutligt antagna nya regeringsformen förutsättsatt det skall finnas en JK men beskrivs inte hans uppgifter. 1 11 kap. 6 § slåssålunda endast fast att JK lyder under regeringen. Den beskrivning av JK:s uppgifter som ges i 27 § i denännu gällande regeringsformen är inte uttömmande. 1 tryckfrihetsförordningenföreskrivs sålunda bl. a. att JK är ensam åklagare i tryckfrihetsmål. Enligtradioansvarighetslagen (1966:756) är JK åklagare i mål enligt den lagen. JK har även vissa uppgifter med anknytning tilladvokatväsendet. Bestämmelserna härom finns i 8 kap. . Enligtdessa har JK viss skyldighet att öva tillsyn över medlemmar. Genom tillkomsten av datalagen (1973:289) har JK fåttytterligare en uppgift. Enligt 25 § denna lag äger JK nämligen anföra besväröver datainspektionens beslut för att tillvarata allmänna intressen.Motsvarande rätt föreligger enligt 23 § kreditupplysningslagen (1973:1173) och19 § inkassolagen (1974:182). Närmare bestämmelser om JK:s uppgifter och om myndighetensorganisation finns i instruktionen (1965:629) för justitiekanslern. JK:s uppgifter kan mot bakgrund av de nu översiktligtredovisade bestämmelserna sammanföras i tre huvudgrupper, nämligen - uppgiften att vara kronjurist, däriinbegripet uppgiften att vara kronans ombudsman - uppgiften att öva tillsynöverämbets- och tjänstemän - övriga uppgifter. Var och en av dessa grupper kommenteras något närmare idet följande. Såsom kronjurist avger JK remissyttranden och andrajuridiska utlåtanden till regeringen eller statsråd, ibland även till domstolaroch andra myndigheter. De vanligaste ärendena i denna grupp är de som avserlagförslag. JK:s uppgift att vara kronans ombudsman går ut på atttillvarata statens intressen i civila rättegångar och vid uppgörelser utomrätta. Från uppgiften att bevaka statens enskilda rätt bör i princip skiljasuppgiften att, vid förvaltningsmyndigheter eller domstolar, tillvarataoffentligrättsliga intressen. utgör skadeståndsmålen den klartdominerande gruppen mål där JK för statens civila talan. Detta beror framförallt på de bestämmelser om de statliga myndigheternas skadereglering sominfördes i samband med skadeståndslagens (1972:207) ikraftträdande den 1 juli1972. Bestämmelserna är upptagna i kungörelsen (1972:416, senast ändrad1974:517) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. De innebär attanspråk på ersättning för skada som grundas på påstående om felaktigt besluteller underlåtenhet att meddela beslut (s. k. beslutsskada) framställs hos ochprövas av JK, medan handläggningen av anspråk enligt skadeståndslagen på annangrund är fördelad mellan JK och berörd central förvaltningsmyndighet. Ocksåanspråk på ersättning enligl den 73 Skr 1975:4 136 beslutade lagen (1974:515) om ersättning vidfrihetsinskränkning skall prövas av JK. I fråga om JK:s uppgift i övrigt att företräda kronan villjag peka på att han enligt sin instruktion (3 §) skall föra eller låta föraslatens talan endast om det inte ankommer på annan myndighet. Undantaget syftarpå fall där myndighet i instruktion eller annan ordning har ålagts att infördomstol föra statens talan. Sådana bestämmelser är vanliga men är av skiftandeinnehåll. En särställning när det gäller behörighet atl företräda staten intarkammarkollegiet. Enligt 2 och 3 §§ i kollegiets instruktion (1972:643) harkollegiet bl. a. till uppgift att i vissa ärenden bevaka statens rätt.Kollegiet är sålunda bl. a. bevakningsmyndighel enligt avskrivningskungörelsen(1965:921) och företräder på grund därav staten i ett stort antal skiftandeärenden av ekonomisk natur. Om en myndighet inte själv får föra statens talan, kan denvända sig till länsstyrelse, som då har att förordna ombud med uppgift att förastatens talan. Av en kungörelse framgår emellertid att fråganhuruvida talan skall fullföljas avgörs av JK, som också skall förordna ombud ommotparten fullföljer talan. Tillsynen över tjänstemännen har i många sammanhangbetecknats som en mycket viktig uppgift för JK. Om denna uppgift heter det iJK:s instruktion att den skall omfatta 'domare och andra som äro underkastadeämbetsansvar' och avse en kontroll av alt de 'efterleva lagar, författningaroch instruktioner och i övrigt fullgör sina åligganden'. Enligt instruktionen är ombudsmän undantagnafrån JK:s tillsyn. När klagomål anförs hos JK eller han i annat fall fårkännedom om något som synes påkalla åtgärd, skall han föranstalta omundersökning i saken. De iakttagelser JK gör vid sin tillsyn kan givetvis ledatill åtal, och JK är själv under regeringen särskild åklagare i fråga om brotti tjänsten. Om JK finner ett brott vara av ringare beskaffenhet får han, enligtuttrycklig bestämmelse i instruktionen, i stället för att väcka åtal låta berovid vunnen rättelse eller avgiven förklaring eller vad som i övrigt harförekommit. JK har bedrivit tillsynen i allt väsentligt påsamma sätt som justitieombudsmännen (). Genom informella kontakter mellandessa och JK sker en viss samordning av den del av tillsynen som fullgörs genominspektionsverksamhet. Även i övrigt samordnar JK och JO delvis sin verksamhet. En upplysningskälla vid tillsynen över myndigheterna utgörde ärendeförteckningar som många statliga myndigheter skall avlämnatill JK, 3 § allmänna verksstadgan (1965.600). Bland JK:s övriga uppgifter intar uppgiften att övervakatryckfriheten en särställning både i fråga om innehåll och omfattning. Ärendenaär visserligen inte talrika men i regel svårbedömda. Vidare kan nämnas dennyligen tillkomna uppgiften atl granska datainspektionens beslut. I övrigt haringen av JK:s speciella arbetsuppgifter någon större omfattning. Den redogörelse som har lämnats nu ger vid handen att JKf. n. har mycket olikartade uppgifter. Rådande ordning är inte resultatet av ensamlad bedömning av hur arbetsuppgifterna bör avgränsas på ett ändamålsenligtsätt. I stället torde inte sällan historiska skäl och svårigheterna att finnaannan lämplig myndighet ha varit avgörande för att uppgifterna har lagts på JK. Det är inte bara så att flertalet av JK:s uppgifter saknarinbördes samband. Mellan vissa av dem råder dessutom ett spänningsförhållande.I sin verksamhet för att tillvarata statens enskilda rätt kommer JK sålunda i 137 Kommittéer; Ju;73 kontaktmed domare och advokater, personer som är underkastade hans tillsyn.Detta förhållande är knappast tillfredsställande. Av större praktiskt intresseär att JK:s funktion att öva tillsyn över statliga tjänstemän och att åtala demför ämbetsbrott lätt kan komma i konfiiki med hans ställning som statens ombudsmani mål om skadestånd på grund av ämbetsbrott. För att lösa denna konfliktgjordes i samband med skadeståndslagens ikraftträdande den ändringen iåklagarinstruktionen (1964:739) att riksåklagaren tillades befogenhet att utaninskränkning föra talan om ämbetsbrott (1972:417). Ändringen innebär alltså attbåde JK och riksåklagaren är behöriga att föra talan om ämbetsbrott och att JK,så snart en konflikt med uppgiften att vara kronans ombudsman kan befaras,överlämnar åtalsfrågan till riksåklagaren. Den valda lösningen går emellertidinte fri från invändningar. Särskilt gäller att uppgifterna att öva tillsyn ochatt åtala har sådant samband med varandra att en uppdelning på två händer kanmedföra nackdelar. Isammanhanget är av betydelse att frågan om den lämpliga organisationen av denstatliga skaderegleringen från i huvudsak andra utgångspunkter än den nyssnämnda har diskuterats . Frågan aktualiserades senasti samband med tillkomsten av skadeståndslagen. I propositionen (1972:5) medförslag till skadeståndslag uttalade jag (s. 383) att den nya lagstiftningeninte påkallade några vittgående anstalter i fråga omskaderegleringens organisation. Det var önskvärt att en framtida utredningkunde ske förutsättningslöst. Det var också angeläget att man iutredningsarbetet kunde dra lärdom av någon tids erfarenhet av den nyalagstiftningens tillämpning. Endast begränsade organisatoriska förändringarborde därför vidtas i samband med skadeståndslagens ikraftträdande. Ocksåifall man ser till frågan om vem som över huvud taget alltså även i andrafall än vid skadeståndstvister skall företräda staten i civila rättegångaroch vid förhandlingar utom rätta, kan man finna orsak till kritik. Nuvarandereglering är både oenhetlig och oklar. Någon systematisk bearbetning avbestämmelser som ger andra myndigheter än JK befogenhet att föra statens talantorde sålunda aldrig ha gjorts. Vidare kan nämnas att det är oklart i vad månbefogenhet av detta slag inskränker JK:s befogenhet som statens ombudsman. Avvad jag har sagt i det föregående framgår att olika faktorer var för sig pekarpå att det finns ett behov av att närmare överväga frågan om vem som förframtiden i skadeståndstvister och i andra sammanhang skall bevaka statensenskilda rätt. Enligt min mening är frågan , bl. a. med tanke på att en tidserfarenhet av skadeståndslagens tillämpning föreligger, mogen för utredning. En mera genomgripandeförändring av JK:s ställning som ombud för staten aktualiserar helt naturligtöverväganden angående de övriga uppgifter som är knutna till ämbetet. Alldelesbortsett härifrån finns det emellertid anledning att fästa uppmärksamheten påuppgiften att öva tillsyn över ämbets- och tjänstemän. Jag syftar i främstarummet på förhållandet mellan JK:s och JO:s granskningsverksamhet. Somjag redan har nämnt är den tillsyn som utövas av JK i stort sett identisk medden som fullgörs av granskningsmyndighet, JO. JO:s tillsyn äremellertid, framför allt beroende på de större resurserna, av helt annanomfattning än JK:s. Justitieombudsmännen är sålunda tre, vartill kommer att tvåställföreträdare tjänstgör jämsides med de ordinarie ombudsmännen.Antalet klagomål till JO från allmänhelen överstiger vida Ju:73 Skr 1975:4 138 antalet klagomål till JK. Hos JO anfördes t. ex. 3 219klagomål , medan motsvarande siffra för JK:s del var endast 378. Det kan synas föga rationellt att två skilda statligaorgan har i det väsentliga samma granskningsuppgifter. En sammanslagning av debåda ämbetena bör emellertid inte komma i fråga. Det torde sålunda varaoomtvistligt att regeringen måste ha tillgång till ett juridiskt expertorgansom kan tillhandagå med undersökningar av ifrågasatta missförhållanden inomförvaltning och rättskipning och beivra begångna fel. Tillsynsuppgiften bördärför ligga kvar hos JK. En nära till hands liggande tanke är emellerlid att med utgångspunkt i vardera institutionens statsrättsliga ställning undersökamöjligheterna att få till stånd en mera systematisk samordning av JK:srillsynsverksamhet med JO:s. Ändamålet skulle vara att utnyttja de bådaämbetenas samlade resurser på ett sätt som ger bästa möjliga utbyte med tankepå de syften som motiverar den rättsliga tillsynen av offentliga funktionärer. De arbetsmässiga påfrestningarna på riksdagensombudsmannaämbete har blivit allt större . har medanledning härav låtit tillkalla en utredning för att överväga frågor om JO:suppgifter och arbetsformer m. m., JO-utredning (KU 1972:19).Utredningsarbetet, pågår fortfarande. Jag anser därför atl tidpunkten ärlämplig att utreda också inriktningen av och formerna för JK:s framtidatillsynsverksamhet. Sammanfattningsvis anser jag följakriigen att det finnsanledning att dels överväga frågan om vem som i skilda sammanhang skallföreträda staten vid tvister, dels göra en översyn av JK:s tillsynsverksamhet.Dessa båda frågor har sådant samband att de bör prövas i ett sammanhang.Prövningen bör emellertid inte begränsas till de angivna ämnena utan allmäntgälla vilka uppgifter som skall åvila JK och spörsmål som omedelbartsammanhänger härmed. Jag förordar alltså att särskilda sakkunniga tillkallasför att utreda de frågor som jag har nämnt . Jag skall i fortsättningenanlägga ytterligare en del synpunkter på de problem som de sakkunniga böröverväga. Vad jag har anfört i det föregående talar enligt minmening för att JK i princip bör befrias från uppgiften som statens högsteombudsman. De sakkunniga bör emellertid vara oförhindrade att pröva en lösningsom närmare anknyter till nuvarande ordning. Under alla omständigheter kan detvisa sig lämpligt att JK på enstaka områden alltjämt får företräda staten. Idenna del vill jag erinra om det arbete som på grundval avämbetsansvarskommitténs betänkanden (SOU 1969:20 och 1972:1) Ämbetsansvaretbedrivs inom och som syftar till ett nytt sanktionssystemför offentliga funktionärer. Kommittén har anlagt en privaträttslig syn på detoffentliga anställningsförhållandet i dess helhet. Enligt förslagetavkriminaliseras mindre allvarliga förseelser i tjänsteutövningen. Ickestraffbara förseelser kan leda till disciplinpåföljder. Avsättning ochsuspension avskaffas som brotts- och disciplinpåföljder. Både brott och ejkriminaliserad tjänsteförseelse kan emellertid medföra avsked. Beslut om avskedkan enligt kommittén prövas civilrättsligt av domstol, liksom tvist angåendebeslut om disciplinpåföljd. Statsmakternas kommande ställningstagande ilagstiftningsärendet angående ämbetsansvaret kan göra det påkallat att låta JKha befogenhet att företräda det allmänna i tvist vid domstol med tjänstemanangående avsked eller disciplinpåföljd. Jag vill i sammanhanget erinra om attdet enligt 12 kap. 8 § andra stycket i den nya regeringsformen ankommer på JK eller JO att föra talan mot ledamot av högsta domstolen eller regeringsrättenom avsked 139 Kommittéer; Ju:73 eller avstängning från tjänsten och om skyldighet attundergå läkarundersökning. Jagförutsätter att befogenheten ätt företräda staten liksom i betydandeutsträckning kommer att vara decentraliserad lill skilda myndigheter. Encentral instans under regeringen har emellertid många fördelar. Desakkunniga bör förutsatt att ombudsmannaskapei i det väsentliga frångår JK undersöka möjligheten att anförtro centrala bevakningsfunktioner åt en redanbefintlig myndighet, t. ex. kammarkollegiet. De sakkunniga bör överväga vilkaresursmässiga konsekvenser som kan följa om dessa uppgifter flyttas över frånJK till annan myndighet. Jag vill erinra om att de sakkunnigas uppdrag inte avserfrågan om vem som skall företräda eller dess myndigheter. har jag syftat på situationer där statensenskilda rätt berörs. Också frågorna om det allmännas möjligheter att anförabesvär över förvaltningsbeslut, som inte rör statens enskilda rätt, och omutsträckt tillämpning av kontradiktoriskt förfarande genom partsrepresentationför det allmänna i förvaltningsärenden kan, som jag i annat sammanhang (prop.1971:30 s. 399) har uttalat, behöva undersökas särskilt. Denna uppgift böremellertid i princip falla utanför de sakkunnigas uppdrag.