prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Om som jag har föreslagit åtal för snyltningskall väckas bara om det av särskilda skäl finnes påkallat frän allmänsynpunkt, blir det inte heller möjligt för näringsidkarna att i fortsättningenliksom hittiUs förlita sig på att ersättning skall kunna utkrävas genom hot ompolisanmälan eller genom polisens förmedling efter sådan anmälan. Det finnsdärför all anledning för berörda näringsutövare att i fortsättningen ägnastörre uppmärksamhet åt den förebyggande verksamheten. I vad jag fömt anfört Uggeratt ifrågavarande arbete som naturligtvis bör ske på frivillighetens bas börbedrivas så att allmän anslutning kan uppnäs beträffande sädana åtgärder somkan tänkas verka brottsförebyggande men som ända kan anpassas till systemetutan att relationen meUan näringsutövarna och deras kundkrets blir onödigt störd.Enligt min mening bör i detta sammanhang kunna spelaen viktig roll. Även om jag sålunda iförsta hand förordar att åtalsplikten begränsas i fräga om snyltningsbrottenbör enligt min mening den nu gällande snyltningsbestämmelsen ocksä begränsas iolika hänseenden. Till en början förordar jag att bestämmelsen i fortsättningenendast skall omfatta sädana förfaranden som anges i utredningens alternativaförslag. Endast i fråga om sådana förfaranden torde det stå klart för det storaflertalet människor att betalning skall erläggas i omedelbar anslutning tUl detatt man utnyttjar prestationen i fräga. Bestämmelsen torde f.n.omfatta även förfaranden som ligger långt utanför vad som allmänt anses straffvärt.Det kan på goda grunder betvivlas att den stora delen av aUmänheten eller ensmänga jurister känner till att läkare, tandläkare eUer andra sådana utövare avserviceverksamhet hitintills har haft möjlighet att åberopa ifrågavarandestraffskydd. Jag förordar sålunda att bestämmelsen skall omfatta endast Prop.1975/76:148 163 demsom under förutsättning av kontant betalning skaffar sig rum på hotell eUer påpensionat, förtäring pä restaurang, kafé eller annat sådant näringsställe,transport med järnväg, taxi, buss eller annat allmänt samfärdsmedd ellertillträde till föreställning. föranleda ansvar inte bara för be-drägUgt beteende utan om brottet inte äratt anse som ringa också för bedrägeri. I snyltningsfallet kan alltså dömas tillansvar för bedrägeri vare sig vilseledande föreligger eller inte. I praktikentorde emdlertid inte ansvar för bedrägeri komma i fräga om inte vilseledandeföreligger. Snyltningen torde inte kunna komma att avse mera betydande värden, t.ex.en längre hotellvistelse, en restaurangmältid för mänga personer, utan attgärningsmannen lippsåtligen vilselett den som tillhandahåller prestationen. Dettorde också enligt gällande rätt vara sä att just den omständigheten attvilseledande föreligger och är av viss allvarligare beskaffenhet föranleder attgärningen inte bedöms som ringa. Bedrägeri kan straffas med fängelse i högsttvä är eller om brottet är grovt med fängelse lägst och högst sexär. Enligt min mening är det inte rimligt att en gärning betecknas som bedrägeriom ett vilseledande inte föreligger. Snyltningsbestämmelsen bör därför inteomfatta bedrägerifallet. Skulle vilseledande inte föreligga bör en snyltningkunna bedömas som bedrägligt beteende även om den avser mera betydande värde. Den nu gällande snyltningsbestämmelsenomfattar även s.k. automatmissbruk. Mitt förslag till ändrad lydelse avbestämmelsen medför att en sådan gärning inte längre kommer att falla in underifrågavarande straffstadgande. Jag kommer i följande avsnitt att ta upp fräganom en särskild straffbestämmelse för automatmissbruk. Äv redogörelsen förgällande rätt framgår att straffbestämmelsen för snyltning f.n. även omfattardet fall dä "någon som har att betjäna allmänheten efter viss taxa tarbetalt utöver taxan utan att påvisa avvikelsen". Såvitt brottmälsutredningenhar funnit förekommer det nära nog aldrig att denna bestämmelse tillämpas ochenligt utredningen synes den inte heller fylla något praktiskt behov. Den bördärför avskaffas menar utredningen. Även jag är av den uppfattningen att detinte finns något skäl att bibehålla det straffstadgande som det nu är fråga om.Jag förordar därför att bestämmelsen avskaffas. I den mån överträdelse avangiven art förekommer då ett straffrättsUgt ingripande kan aktualiseras tordegärningen normalt kunna bedömas som bedrägeri. Som utredningen påpekar tordedet dock i åtskilliga fall vara möjligt och önskvärt att i stället för sådantingripande sätta in åtgärder av discipUnär natur när ett anställningsförhållandeföreligger. Vadgäller snyltning på kollektiva samfärdsmedd avser chefen förkommunikationsdepartementet att senare ta upp till behandling frågan ommöjligheterna att införa en enhetlig reglering av rätten att ta ut Prop.1975/76:148 164 kontrollavgift.Som jag förut har antytt bör möjligheterna att ta ut kontrollavgift medföra attåtal för snyltning som regel inte kan anses påkallat från allmän synpunkt. Straffskalan för snyltningbör också med den av mig förordade utformningen av bestämmelsen vara bötereller fängelse . Frägan om att slopa påföljden fängelse försnyltning bör enligt min mening lämpligen övervägas i samband med en meraallmän översyn av straffskalorna för förmögenhetsbrott. Om fängelse behälls istraffskalan för snyltning medför det att samma tvångsåtgärder som kananvändas. Eftersom plankning och snyltning på kollektiva samfärdsmedd enligtmitt förslag också i fortsättningen skall omfattas av snyltningsbestämmelsenbehövs inte några särskilda regler om tvångsåtgärder av den typ som utrednuigenhar föreslagit. Det bör emellertid övervägas om inte ytterligare bestämmelserkrävs när det gäller möjligheten att avvisa resenärer från kollektivafärdmedel i de fall.då dessa vägrar att betala föreskrivna avgifter. Dennafråga får dock prövas i samband med att frågan om möjUgheterna att införa enenhetlig reglering av rätten att ta ut kontrollavgift tas upp till behandling. Den av mig förordadeåtalsregeln för snyltningsfallen kommer att inverka även på polismyndighetensskyldighet att utreda sådana fall som regeln avser. Nägon sådan skyldighettorde inte föreligga om inte polisen, redan när gärningen anmäles eller eljestkommer till polisens kännedom, har anledning anta att åtal av särskilda skäl ärpåkallat från allmän synpunkt. Av vad jag förut har anfört framgår att poliseni aUmänhet inte har anledning att uppskjuta sitt ställningstagande i frågantill dess det blir klart om gärningsmannen betalar eller inte. Dethar tidigare påvisats att s.k. automatbedrägeri ingår bland de brott som f.n.regleras i 9 kap. 2 § andra stycket BrB och som fått samlingsbeteckningen snyltningsbrott.Den av mig föreslagna reformen medför att en sädan gärning inte längre kommeratt falla in under den nämnda straffbestämmelsen. Det straffvärda i dettabeteende torde emellertid inte kunna sättas ifråga. Brottmälsutredningenföreslär också att brottet förs in under ett nytt lagmm, 8 kap. 8 a § BrB.Enligt detta skall dömas för automat-missbruk om nägon olovligen begagnarautomatapparat genom att använda falska eller främmande sedlar eller mynt,brickor eller polletter eller andra för apparaten inte avsedda föremål. Utredningens förslag attreglera automatmissbmk i ett särskilt straffstadgande har underremissbehandlingen i princip tillstyrkts eller lämnats utan erinran avflertalet remissinstanser. Nägra remissinstanser har emellertid satt i fräga omförslaget bör genomföras i den form som det nu föreligger. Åtalsrättskommitténframhåller sålunda att det är Prop.1975/76:148 165 vanskligtatt överblicka vilka manipulationer med maskinella hjälpmedel, som bör ansesstraffvärda, och att frägan därför torde kräva en mer ingående utredning, sominte bara tar sikte pä automater. Kommittén anser sig dock kunna godta denföreslagna bestämmelsen som ett provisorium. Enligt RÄ bör frågan om"vilseledande" av datorer och andra apparater liksom annat missbmkses i ett sammanhang och göras till föremål för en såvitt möjlig enhetligreglering. RÄ förordar därför att nägon bestämmelse om den speciella form avautomatmissbruk som utredningen föreslär inte införs. För egen del vill jag början konstatera att det mot bakgrund av utvecklingen i fräga om sädantmissbruk som det här närmast gäller framstår som oacceptabelt att inte lösadenna fråga i detta sammanhang. Det är visserligen riktigt att även andramaskinella hjälpmedel som datorer m. m. i allt större utsträckning kommer tillanvändning inom olika verksamhetsområden bl. a. för kontroll, bokföring ochöverföring av medel och att det därmed öppnats tekniska möjligheter förbrottslig verksamhet av delvis ny art. Inte minst torde detta gälla den nyadatatekniken. I många fall bör nu gällande straffbestämmelser kunna tillämpaspå de förfaranden som det här kan vara fråga om. Det torde emellertid samtidigtstå klart att vi här likväl står inför en utveckling som kan behöva mötas genomnya eller ändrade straffbestämmelser. Enligt min mening bör det vara enuppgift för den kommande utredningen på förmögenhetsbrottens område attnärmare uppmärksamma hithörande problem. Jag utesluter inte att det i sådantsammanhang kan finnas anledning att åter uppmärksamma frägan om de s.k.automatmissbruken. I avvaktan därpå förordar jag emellertid att enstraffbestämmelse av i huvudsak det innehåll som utredningen föreslagit införs. Brottmålsutredningensförslag att straffsatsen för automatmissbruk som inte är grovt skall vara böterhar kritiserats av några remissinstanser. Dessa har gjort gällande attfängelse bör ingå i straffskalan för normalfallen av automatmissbmk. För egen del är jag bereddatt instämma i den sålunda framförda kritiken. Straffskalan för de lindrigarefallen av förmögenhetsbrott, t.ex. snatteri (8 kap. 2 § BrB), bedrägligtbeteende (9 kap. 2 § BrB) och undandräkt (10 kap. 2 § BrB) är f.n. böter ellerfängelse . Även om utredningen föreslagit en särskildstraffskala för grova fall finns enligt min mening inte nägra bärande skäl föratt nu göra någon skillnad mellan automatmissbruk och t.ex. snatteri i pä-följdshänseende.Frågan om att slopa påföljden fängelse för de lindrigare fallen avförmögenhetsbrott bör enligt min mening lämpligen övervägas i samband med enmera allmän översyn av straffskalorna för förmögenhetsbrott. Under remissbehandlingen har några remissinstanser uttalat sig 1975/76:148 166 i frågan om den föreslagna bestämmelsen om automatmissbrukrättsligen hör hemma i 8 kap, eller i 9 kap. BrB. Ätalsrällskommitlén finnerden i betänkandet förordade lösningen, som innebär att den nyastraffbestämmelsen införs i 8 kap, BrB. naturlig när det gäller varuautomatermen däremot inte när det är fråga om automater med vars hjälp tjänster tillhandahålles,t, ex, parkeringsaulomater, anser att brottet lämpligen bör tas ini 9 kap, BrB, För egendel finner jag i likhet med vad utredningen har hävdat att det inte bör möta nägotavgörande hinder mot en lösning som innebär att man i 8 kap, BrB tar in enbestämmelse som även omfattar sådana automatmissbruk som inte innebiir någotegentligt tillgrepp, 6.3 Utvidgning av tillämpningsområdet förstrafföreläggande m.m. 6.3.1 Allmänna riktlinjer för en reform Frågan om formerna för beivrande av mindre brolt har sedanlänge tilldragit sig stort intresse från statsmakternas sida. Med hänsyn tillden starkt stegrade frekvensen av mål rörande sädana brott genomfördes under1960-talet flera reformer i syfte att minska arbetsbelastningen på domstolarna.Avlastningen skedde bl.a. på det viset att strafföreläggandeinstitutet fickett betydligt större användningsområde än förut och genom att det nyainstitutet föreläggande av ordningsbot infördes. Ett riktmärke var härvid för handläggningsuppgifter av mer rutinbetonad karaktär inte skulle ta ianspråk mer kvalificerad personal än uppgiftens art krävde. Domstolsförfarandetborde i större utsträckning koncentreras till de mer invecklade ochbetydelsefulla målen. En grundläggande förutsättning för reformer i sådanriktning var givetvis att de kunde genomföras utan att den enskildesrättssäkerhet träddes för nära. 1 fräga om avvägningen mellan rationaliserings-och rättssäkerhetsproblem kan jag här hänvisa till de allmänna uttalanden iämnet som gjordes av min företrädare i samband med 1966 och reformerpä området (prop. 1966:100 s. 37 och 1968:82 s. 54) och som har redovisats idet föregående (se 4.1.2). Erfarenheternaav de reformer som skedde är goda. Ar uppgick antaletgodkända strafförelägganden till i runt tal 200.000. Antalet godkändaförelägganden av ordningsbot var ungefär detsamma. För parkeringsbot varmotsvarande siffra drygt 600.000. dömdes inemot 59.000 personer tillböter av domstol. De anförda siffrorna visar att den helt dominerande delen avlindrigare brott numera beivras genom summariskt förfarande hos polis ochåklagare. De rationaliseringssynpunkter som uppbar 1960-talets reformer påområdet har sålunda i väsentlig utsträckning tillgodosetts. Detförhållandet att de rättsvårdande organens resurser nu tas i anspråk pä ett merrationellt sätt än tidigare bör naturligen inte hindra 1975/76:148 167 prövar möjligheterna alt la ytterligare steg i sädan riktning. Delta kanske pä olika vägar. Ett sätt är att undersöka om man kan öka utrymmetytterligare för användning av summariska handläggningsformer av typenstrafföreläggande. Ett annat är att söka förenkla domstolarnas handläggning avmindre brottmål. 1 sammanhanget anmäler sig också frågan om övergången från slrafföreläggandelill handläggning vid domstol är utformad på lämpligaste sätt. 1968års brollmålsutredning har i sitt slutbetänkande (SOU 1974:27) Mindre brollföreslagit vissa älgärder som innebär alt man tar ytterligare steg i riktningmot enklare och smidigare former för att beivra mindre brott. I betänkandetbehandlas i huvudsak tre olika frågor. För del första föreslås viss utvidgningav tillämpningsområdet för slrafföreläggande. Det sker genom att lill detta områdeförs i princip alla brott för vilka straffmaximum är böter eller fängelse ihögst och där brottet i del konkreta fallet inte förskyller högrestraff än 60 dagsböter. F.n. kan brott med nämnda straff-maximum beivras genomstrafföreläggande endast i vissa av regeringen särskilt angivna fall. Ävenenskilt anspråk skall enligt förslaget i motsats till nu kunna tas upp isamband med strafföreläggande. För det andra behandlar utredningen vissa frågorom kopplingen mellan slrafföreläggande, som har bestritls av den misstänkte,och domstols handläggning av åtalet i sådant fall. Åtal skall enligt förslageti denna situation kunna väckas utan stämning genom att åklagaren direkt kallarden misstänkte att svara på åklagarens yrkande vid huvudförhandling inför dentingsrätt som är behörig att ta upp åtal för brottet. För det tredje föreslärutredningen att domstolens handläggning av mål rörande mindre brott, dvs. brottsom ligger inom den nämnda strafnatituden, skall förenklas i en delhänseenden. Ändringarna gär härvidlag bl.a. ut pä att sådana mål i störreutsträckning än nu skall kunna avgöras utan att den tilltalade är personligentillstädes vid huvudförhandlingen. Vidare föresläs att undantag görs i mål avdetta slag från nuvarande förbud mot att åberopa skriftliga vittnesattester o.d.och från reglema om hur huvudförhandlingen skaU gå till. Brottmålsutredningensförslag om vidgat utrymme för användning av strafföreläggande har över lag fåttett positivt mottagande vid remissbehandlingen, låt vara att remissinstansernahar gett uttryck ät olika åsikter i fräga om hur långt utvidgningen bör sträckasig. I övriga delar har förslaget inte fält samma positiva gensvar. Beträffandeden föreslagna kopplingen mellan bestridda strafförelägganden ochdomstolshandläggning har sålunda frän en del håll anförts såväl principiellasom praktiska betänkligheter. De förordade avstegen såvitt avser mål om mindrebrott frän vad som enligt RB i allmänhet gäller om handläggning av brottmål harför det mesta fått ett positivt gensvar. I åtskilliga remissvar har dockriktats kritik mot förslaget. 1975/76:148 168 Flerainstanser har ställt frägan om inte vissa av ändringsförslagen bör tas upp isamband med en allmän översyn av RB. Närdel gäller att ta slällning till brottmålsutredningens förslag finns förstanledning erinra om att förhållandena i flera avseenden är annorlunda ännär man på 1960-talel i ralionaliseringssyfte genomförde olika reformer i frågaom metoderna för beivrande av mindre brott. Jag syftar framför allt påmöjligheterna att flytta över kvantitativt betydande kategorier av enklarebrottmål från domstolarna till summarisk handläggning genom strafföreläggandeeller föreläggande av ordningsbot. De rationaliseringsvinster som uppnåddesgenom att flytta bort bl.a. erkända mål om trafikbrott och fylleri frånunderrätterna står inte längre till buds. Medan det pä rördesig om överförande av 10.000-lals mål från domstolarna, är del fråga ombetydligt mindre anlal mål. Kvantitativt stora grupper rör rattonykterhet(cirka 6.100/är), olovlig körning (cirka 5.300/är), smitning (cirka 1.300/år)och varusmuggling (bortåt 1.000/år). 1 övrigi torde mälfrekvenserna varierafrån 25 50 lill nägra hundratal mäl ärligen. Detsäger sig självt att man mot denna bakgrund inle kan i samma utsträckning somtidigare motivera fortsatta reformer på området under hänvisning främst till ralionaliseringsönskemäl.Utredningen har inte heller ställt upp som generellt villkor för utvidgning av strafföreläggandetstillämpningsområde att de brott som omfattas av denna handläggningsformskall.ha viss frekvens. Man pekar pä alt det i fråga om vissa mindre vanligabrott kan finnas skäl att tillämpa slrafföreläggande, därför att det ärlämpligt med hänsyn till brottets art. Också den misstänktes intresse av attett brott beivras i enkla former framhålls av utredningen. Ävenjag anser att man bör anlägga en mera nyanserad syn pä frägan om fortsattförenkling av formerna för beivrande av mindre brott. Detta är desto merabefogat siom utvecklingen gär i riktning mot avkriminalisering av vissa grupperav frekvenla lagöverträdelser som har lågt straffvärde. Som jag har nämnttidigare har regeringen i prop. 1975/76:106 föreslagit alt de flesta former avparkeringsförseelser skall avkriminaliseras och den nuvarande parkeringsbotenersättas med en avgift, som fordonsägaren är betalningsansvarig för. Vidare hari prop. 1975/76:113 förordats att fylleri inte längre skall vara belagt medstraff Och tidigare i nu förevarande proposition har lagts fram förslag omytterligare åtgärder i samma riktning beträffande snyltningsbrott. Närman bedömer möjligheterna att ytterligare förenkla handläggningsmetodernabeträffande mindre brolt träder därför också andra synpunkter än ralionaliseringsönskemäli förgrunden. Liksom utredningen tillmäter jag sålunda intresset av alt i detenskilda fallet nå fram till sä enkla och smidiga handläggningsformer som möjligt stor 1975/76:148 169 betydelse.Det är också angeläget alt samhällets reaktion på brott följer så snabbt sommöjligt. Dessa synpunkter har aktualitet inte bara i fråga om frekvenla broltutan också beträffande brolt i övrigt. Valet av form för samhällsreaktionen vidmindre brott bör även anpassas så alt den misstänkte inle utsätts för ettlidande som inte står i rimlig proportion till vad saken gäller. Vidremissbehandlingen av utredningens betänkande har rått allmän enighet om bör la till vara alla möjligheter att förenkla formerna för beivrande avlindrigare brott. Också jag anser att man nu bör gå vidare på denna väg. Denstörsta praktiska betydelsen har otvivelaktigt förslagen om vidgat utrymme förstrafföreläggande och om koppling mellan bestridda strafförelägganden ochdomstols handläggning av efterföljande åtal. Innan jag går närmare in pä dessaförslag (se avsnitt 6.3.2 och 6.3.3), skall jag uppehålla mig vid frågan omenskilt anspråk i samband med strafföreläggande. Utredningensförslag om att enskilt anspråk skall kunna tas upp i samband med slrafföreläggandehar inte förenats med några överväganden om i vilken utsträckning en sädanordning skulle komma att tillämpas i praktiken (jfr SOU 1974:27 s. 54). För attbelysa förslagets konsekvenser har inom gjorts enundersökning vid sex tingsrätter, däribland , avförekomsten av enskilt anspråk i samband med åtal. Av undersökningen framgåratt antalet enskilda anspråk som skulle kunna handläggas genom föreläggande isummarisk ordning inte kan beräknas uppgä till mer än cirka 1.500 fall om åreti hela landet. Vissa osäkra faktorer vid beräkningen gör att antalet möjligenbör minskas med 500. C)e brott som det enskilda anspråket har hänfört sig tillhar utgjorts främst av skadegörelse, bedrägligt beteende och misshandel(ungefär 3/4 av de undersökta fallen). Vad som har kommit framvid undersökningen tyder enligt min mening pä alt nägra egentligarationaliseringsvinster inte står all vinna genom att öppna möjlighet att taupp enskilt anspråk i samband med strafföreläggande. För den skadelidande tordeinle heller nägra mera avsevärda fördelar kunna uppnås med den föreslagnaordningen. Som jag kommer att beröra är det min avsikt att inom kortpåbörja en översyn av rättegängsförfarandet som syftar till all bl.a. för brottmålensdel göra förfarandet enklare än nu inle minst i mäl om mindre brott. Härtillkommer att en ändring av ADB-systemet för strafföreläggande i det nu aktuellahänseendet skulle vara förenad med inte obetydliga kostnader för staten. Medhänsyn främst till vad jag nu har anfört anser jag inte att utredningensförslag pä denna punkt bör genomföras. Utredningenhar ocksä föreslagit att domstols handläggning av mål rörande mindre brottskall förenklas i en del hänseenden. 1975/76:148 170 gällermäl om brott som hör under allmänt åtal och för vilket inte stadgas svårarestraff än böter eller fängelse . Det förutsätts också attbrottet inte heller förskyller annan påföljd än böter. Beträffande mäl avsådant slag föreslär utredningen vissa ändringar i fräga om handläggningen. Enförsta typ av ändringar rör den förberedande behandlingen av målen, t.ex.frågan om den tilltalades skyldighet att inställa sig personligen vidhuvudförhandlingen. En andra typ av ändring gäller undantag från förbudet altåberopa skriftliga vittnesattester o.d. Slutligen upptas vissa förslag omavsteg frän den normala ordningen för huvudförhandling i brottmål. 1 lagtekniskthänseende har utredningen begränsat samtliga ändringar till den kategori avmindre mål som har nämnts . Begränsningen innefattar såvitt avsermöjligheterna att göra avsteg från ordningen för huvudförhandling ocksä deytterligare kraven att part inte motsätter sig det och att rätten finneravstegen lämpliga med hänsyn lill målels beskaffenhet. Ett ytterligare villkorär i detta fall att värdet av enskilt anspråk, varom talan eventuellt förs imålet, inle överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:531) om allmänförsäkring. Dettorde inte råda delade meningar om det önskvärda i att handläggningen av målrörande lindrigare brott sker i former som är anpassade till vad målel kräver.Utredningen har med sill förslag fäst uppmärksamheten på all RB i sin nuvarandeutformning inte helt tillgodoser detta önskemål. Flera av de frågor somutredningen tar upp är emellertid av sådan allmän natur, att de inte lämpligenbör lösas beträffande enbart mål om brott hörande till den kategori som utredningenhar skilt av för detta ändamål. Jag tänker särskilt pä frågorna om tilltaladspersonliga inställelse vid huvudförhandling och undanlag frän förbudet attåberopa skriftliga vittnesattester o.d. Förslagen om uppmjukningar i dessadelar av avser grundläggande element i rätlegängsordningen.Frågorna rör inte bara brottmål i allmänhet utan även tvistemål. Detsamma kan iviss män sägas gälla ocksä förslaget om avsteg från ordningen förhuvudförhandling i mindre brottmål. Enliglmin mening bör de nu berörda frågorna lämpligen tas upp lill behandling i ettvidare sammanhang. Som jag har nämnt redan har åtskilliga remissinstanser menatatt frågorna bör lösas vid en översyn av RB. Tanken på en översyn av rättegängsförfarandethar aktualiserats redan vid tillkomsten av lagen om rättegången i tvistemål ommindre värden (prop.