prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Men dettillfogas i direktiven att fredsplikten i vissa situationer kan innebärasärskilda påfrestningar på arbetstagama och att arbetsgivarna har ett ansvarför att påfrestningarna inte blir så stora att arbetsfreden hotas. I många fallbör, betonas det i direktiven, vUda strejker kunna förebyggas genom attarbetsgivaren undanröjer missförhåUanden som kan ge upphov tillirritation hos arbetstagarna. Isolerade och kortvariga strejker uflöses intesäUan av att arbetstagama är missnöjda med sådant som att ackordsförhandlingardrar ut , att en överordnad uppträder opsykologiskt eller attförhåUandena på arbetsplatsen är bristfäUiga i något hänseende. Mot dennabakgmnd har kommittén undersökt både den primära frågan huruvida ett rättsligtansvar överhuvud bör åvUa enskild arbetstagare som deltar i olovlig åtgärd ochfrågan hur ett sådant ansvar, om det anses böra föreligga, skall varabeskaffat. Kommittén har granskat argumenten för en ordningenligt vUken det rättsliga ansvaret för fredspliktens upprätthåUandekoncentreras till arbetstagarnas organisationer och skadeståndsansvaret helteller enbart med vissa undantag avlyfts från de enskilda deltagarna i olovligastridsåtgärder. Kommittén har emellertid för egen del kommit fram till att detär riktigast att i princip behåUa den nu gäUande ordningen på denna punkt, medskadeståndsansvar både för organisationema och för de enskilda medlemmarna.Enligt kommittén bör man i princip hålla fast vid att part som blir angripenmed fackliga stridsåtgärder i strid mot gäUande fredsplikt skall kunna vändasig till en rättslig instans och hos denna utverka skadestånd som sanktion motden angripande motparten. Och kommittén finner övervägande skäl tala emottanken att skadeståndsansvaret skulle undantagslöst åvila enbart organisationpå den angripande sidan. Man kan enligt kommittén inte bortse från attpersonligt ansvar kan vara ett verksamt stöd för de fackliga organisationerna ideras strävan att upprätthåUa respekten för fredsplikten och träffadekoUektivavtal. Det kan vidare åtminstone i vissa fall utgöra en belastning förlojaliteten mellan olika medlemsgrapper att i realiteten läggaskadeståndsansvaret på hela medlemskollektivet genom att utkräva det enbart avorganisationen. Det sagda innebär däremot inte, betonar kommittén, att detsaknas fog för ändringar i nu gäUande regler inom ramen för grandsatsen att deti fall, där det finns skäl för det, skall kunna utkrävas ett personligtskadeståndsansvar för enskilda deltagare i olovliga stridsåtgärder. Kommitténsförslag innefattar också flera sådana 1975/76:105 Bilaga 1 137 Bland de problem på påföljdsreglernas område, sommot denna bakgrund särskilt uppmärksammas av kommittén, befinner sig frågan omförhållandet mellan de koUektivavtalsrättsliga skadeståndsreglema och deövriga sanktioner som arbetsgivaren kan ta i anspråk vid brott mot det enskildaarbetsavtalet: avsked eller uppsägning och i förekommande fall s. k.discipUnära påföljder. Även här har kommittén kunnat ta till utgångspunktanvisningar i direktiven. Enligt dessa skall kommittén undersöka de problemsom hänger samman med att gäUande rätt ger arbetsgivaren möjlighet att tillämpadubbla påföljder, eller att välja mellan olika påföljder, vid fredspliktsbrottoch andra avtalsbrott på arbetstagarsidan. Detta är en i senare årsarbetsrättsliga debatt särskilt uppmärksammad fråga. Det har i diskussionensatts i fråga om det är lämpligt och rimligt med ett påföljdssystem i vilketfredspliktsbrott av arbetstagare kan medföra både tillämpning av den särskildasanktion som föreskrivs i och, efter arbetsgivarenseget bedömande, ytterligare sanktioner av ingripande betydelse förarbetstagarna. Kritiker av gäUande rätt på denna punkt har särskilt pekat påatt det skydd för arbetstagarna som ligger i de koUektivavtalsrättsligaskadeståndsreglema, inte minst den s. k. 200-kronorsregeln, kan i realitetensättas ur spel genom att arbetsgivaren har frihet att i StäUet tillämpa depåföljder som står honom till buds vid enskilda avtalsbrott. I anslutninghärtiU berörs i direktiven även den allmänna frågan om arbetsgivarensdisciplinära befogenheter. Kommittén ges i uppdrag att undersöka i vilkenutsträckning det förekommer disciplinära påföljder som uppfattas enbart såsomuttryck för ett auktoritärt förhåUande mellan arbetsgivare och arbetstagare.Sådana åtgärder hör, framhålls det i direktiven, inte hemma i ett system sombygger på medbestämmanderätt för arbetstagama. När kommittén ägnar sin uppmärksamhet åtpåföljdsystemet vid fredspliktsbrott och andra kollektivavtalsbrott avarbetstagare kommer den också in på den diskussion som har förts om200-kronorsregeln och om denna regels berättigande mot bakgmnd bland annat avförändringar i arbetsinkomster och penningvärde efter regelns tUlkomst i 1928års lagstiftning. Ett ytterligare problem av större räckvidd somberör påföljdssystemet på arbetsrättens område är frågan om förhållandet mellande koUektivavtalsrättsliga skadeståndsreglema och den nya princip förarbetstagares skadeståndsansvar, som införts med 4 kap. 1 § skadeståndslagen.Denna nya regel, som bygger på att arbetstagaren skall kunna bli skadeståndsansvarigför fel och försummelser i tjänsten enbart i särskilt kvalificerade undantagsfall,står åtminstone principiellt klart i motsats till den med allmänna principerför kontraktsrättsligt skadestånd överensstämmande utgångspunkten förskadeståndsreglema i arbetsfredslagstiftningen, att även arbetstagare skall iprincip utge fuUt skadestånd för skada som han våUar 1975/76:105 Bilagal 138 En annan sak är att tillämpning av Jämkningsreglernai 8 § kan tänkas närma resultatet vid ulmätande av skadestånd i enskildafall till vad som skuUe ha blivit resultatet om 4 kap. 1 § skadeståndslagenhade tillämpats i samma skadefall. Även om hithörande problem ägnadesuppmärksamhet vid tillkomsten av skadeståndslagen, kan inte sägas atträttsläget är i alla enskildheter klart eller att man har funnit denlämpligaste lagtekniska lösningen. Vid sin behandling av detta sistnämnda problem, sommera konkret gäller vilka skadeståndsregler som bör gälla vid olika slag avkollektiavtals-brott på arbetstagarsidan, finner sig kommittén böra skiljamellan två huvudkategorier av fall. Till den ena kategorin hänför kommitténsådana lag-eller avtalsbrott som kan sägas vara av typisktkollektivavtalsrättslig natur, främst deltagande i olovliga stridsåtgärder ochvissa andra förfaranden, såsom koUektivavtalsstridig arbetsvägran i övrigt.Den andra kategorin beslår av sådana avtalsbrott, som kan förekomma även iicke koUektiv-avtalsreglerade förhåUanden, men som genom att bestämmelse ifrågan tagits in i koUektivavtal blir att bedöma som kollektivavtalsbrott. Hithör t. ex. vårdslöst handhavande av maskiner och verktyg, bristande redovisningav penningmedel, misskötsel av arbetet, utevaro från arbetet utan lagaförfall, olämpligt uppträdande, otillåten konkurrens, röjande av yrkeshemlighet,brott mot bestämmelser om uppsägningstid m. m. Vid sådana avtalsbrott kommerenligt kommittén den koUektivavtalsrättsliga aspekten i andra hand: denförpliktelse som satts åt sidan kunde lika gärna följa av det enskildaarbetsavtalet som av koUektivavtal. Vore avtalsbrottet enbart att se som ettbrott mot del enskilda avtalet, vilket alltså föraisätter att kollektivavtaletsaknar bestämmelser i frågan, skulle reglerna i skadeståndslagen med deraskraftiga begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar få tillämpning påavtalsbrottet. Finns koUektivavialsbestämmelser i frågan blir däremotavtalsbrottet att bedöma såsom kollektivavialsbrott och dekoUektivavtalsrättsliga skadeståndsreglerna tillämpliga; enligt 1 kap. 1 §skadeståndslagen skall nämligen den lagens regler gälla enbart om annat intehar särskilt föreskrivits. När det gäUer vad kommittén betraktar såsomavtalsbrott av typisk kollektivavtalsrättslig natur, dvs. främst arbetstagaresbrott mot fredsplikt, gör sig enligt kommittén den vägledande tanken bakom 4kap. 1 § skadeståndslagen inte gällande. Begränsningsregeln i det lagmmmetbygger nämligen på synsättet att arbetsgivaren bör i första hand vara den sombär ansvaret för skador som uppstår i hans verksamhet, även när skadan vållasav hans anställda. Och detta synsätt är inte tillämpligt i fall av fredspliktsbrottoch liknande avtalsbrott. I de fallen vore det därför enligt kommitténfrämmande att genom ny lagstiftning göra skadeståndslagens regel tillämplig.Skadestånd som utdömes i sådana fall är i praktiken inte avsedda att reparerauppkommen skada ulan tjänar ett annat syfte, nämligen att avhålla frånfredspliktsbrott. Det är med andra ord skadeståndets s. k. preventi- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 , 139 vaeffekt som träder i förgranden. Då bör också därefter avpassade skadeståndsreglergäUa och 4 kap. 1 § skadeståndslagen kan inte göras tiU huvudregel för allafall av avtalsbrott även på det koUektivavtalsrättsliga fältet. Den andra kategorin av koUektivavtalsbrott bördäremot enligt kommittén i princip bedömas i enlighet med det synsätt somligger bakom regeln i skadeståndslagen, på samma sätt som avtalsbrott i ickekollektivavtalsreglerade förhållanden. Eftersom det enligt kommitténs åsiktemellertid inte låter sig göra att i lagstiftningen genomföra en formellåtskillnad mellan de båda kategorierna, och hänföra dem till olikaskadeståndsregler, är den lösning som ter sig mest tillfredsstäUande attfortfarande betrakta de kollektivavtalsrättsliga skadeståndsreglerna somformellt tillämpliga på alla avtalsbrott som rättsligen ärkoUektivavtalsbrott. Därvid bör dock skadeståndslagens princip i realitetenkunna tillämpas i fall där detta ler sig riktigt mot bakgrand av den tanke somligger bakom lagen. Delta låter sig enligt kommittén göra t. ex. genom tolkningav det ifrågavarande koUektivavtalet eller genom att kollektivavtalsrättsligaskadeståndsregler Jämkas med beaktande av gmnderna för skadeståndslagens regel.Kommittén tilllägger att problemet torde ha begränsad praktisk betydelse, inteminst därför att även skadeståndslagen lämnar utrymme för hänsyn tillpreventions-intresset när detta är på sin plats. Med den fortgåenderättsutvecklingen kan problemet enligt kommittén för övrigt väntas minskaytterligare i betydelse. Det har redan nämnts att kommittén anser att denlagstadgade fredsplikten i princip bör upprätthåUas med rätt till skadeståndför den angripna parten och att lagen bör innehåUa regler om personligtskadeståndsansvar även för enskUda arbetstagare. Inom den ramen föreslårkommittén emellertid åtskUliga nya regler på påföljdsområdet, vilka enligtkommittén har till ändamål att tillsammans ge möjligheter till en meranyanserad och realistisk bedömning av olovliga stridsåtgärder påarbetstagarsidan än enligt gäUande rätt. Kommittén menar att man i huvudsak kan skiljamellan två grapper av fall när del gäller olovliga stridsålgärder avarbetstagare. Gränsen mellan dessa grapper är inte skarp och många fall är avblandad karaktär, men åtskillnaden kan enligt kommittén ändå tjäna somutgångspunkt vid formuleringen av principer för den rättsliga behandlingen avolovliga stridsåtgärder. En grapp är fall där stridsåtgärder avarbetstagarsidan företas i organiserade former och i medvetet syfte attframtvinga ändringar i träffat koUektivavtal, vare sig det gällerlönebestämmelser eller andra regler i kollektivavtalet. 1 sådana fall finnsenligt kommittén inte anledning att frångå gällande rätts regel attarbetsgivaren skall vara berättigad till skadestånd. Den andra gmppen består avsådana fall som åsyftas i det återgivna avsnittet av kommitténs direktiv,dvs. där den olovliga konflikten har sin grund i omständigheter för vilka annanän de i åtgärderna deltagande arbetstagarna har en större eller mindre del iansvaret. 1 sådana fall är enligt kom- 1975/76:105 Bilagal 140 mittenden mest angelägna uppgiften att undanröja missnöjesanledningarna och få tillstånd en bättre ordning för framtiden. Ett rättsligt förfarande med utkrävandeav skadeståndsansvar är inte det rätta medlet att åstadkomma detta. Denmöjligheten bör enligt kommittén i princip anlitas först när det av något skälinte visar sig möjligt att utom rätta återställa ett gott förhållande mellanpartema och därmed också förmå arbetstagama att avbryta konflikten. Ofta tordedå också, förmodar kommittén, skälen för arbetstagarnas handlande visa sigvara andra än enbart ett berättigat missnöje med missförhåUanden som kanundanröjas i samförstånd mellan parterna. I de fall som här åsyftas, där stridsåtgärden kansägas ha haft en skälig ursäkt i de bakomliggande förhåUandena, bör enligtkommittén de enskilda arbetstagarna inte kunna åläggas skadestånd för att dedeltagit i åtgärden. I stället bör man rikta in ansträngningarna på att kommatill rätta med de förhållanden som orsakat den olovliga konflikten. Detta börenligt kommittén ske genom att de avtalsbundna parterna så snart konfliktenbmtit ut tar kontakt med varandra och gemensamt söker utreda och inom avtaletsram undanröja de förhållanden som föranlett stridsåtgärden. Först när den vägeninte leder fram till någon lösning bör rättsligt förfarande komma i fråga. Mot denna bakgrund finns i kommitténs lagförslag enregel (33 §) som, för det fall att olovlig stridsåtgärd vidtagits avkollektivavtalsbundna arbetstagare, ålägger arbetsgivaren och i första handarbetstagarnas lokala organisation att så snart de fått kännedom om åtgärden taupp överläggningar i anledning av denna. Skyldigheten att ta uppöverläggningar står i nära samband med en bland lagförslagets skadeståndsreglerupptagen bestämmelse beträffande skadestånd vid olovliga stridsåtgärder avarbetstagare, vilken vidtas utan den koUektivavtalsbundna arbetstagarorganisationensstöd (48§). EnUgt denna bestämmelse skall arbetstagare inte få åläggasskadestånd för deltagande i sådan åtgärd om åtgärden haft skälig ursäkt i deomständigheter som föranlett den. 1 fråga om sambandet mellan 33 och 48 §§uttalar kommittén alt det visserligen skall vara ursäktligheten av debakomliggande förhåUandena som befriar från skadestånd men att denomständigheten, att den olovliga konflikten avbryts i samband medöverläggningarna, bör tillmätas stor betydelse. Avbryts konflikten på ettsådant tidigt stadium bör detta ofta kunna tas till intäkt för att de omständigheter,som ligger bakom den, är av den art som avses med 48 §. En annan bedömning börkomma i fråga enbart om det i skadeståndsmålet kan beläggas attfredspliktsbrottet har haft ett direkt och medvetet syfte att framtvingaändring i koUektivavtal, t. ex. genom att det ingår i en systematisk aktionmed upprepade stridsåtgärder i sådant syfte. Även med detta synsätt kan enligtkommittén dock i vissa fall olovliga stridsåtgärder, som har sin grand imissnöje med koUektivavtals löneregler eller annat avtalsinnehåll, komma attfalla in under 48 §. Situationen kan t. ex. vara att miss- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 141 nöjetdelvis bottnar i att informationen om avtalets bakgrand och effekter för olikakategorier av arbetstagare har varit bristfäUig. Å andra sidan bör denomständigheten att den olovliga striden inte avbryts i samband medöverläggningarna inte undantagslöst utesluta tillämpning av 48 §. I sakensnatur ligger dock att i ett sådant läge stränga krav måste ställas för att åtgärdenalltjämt skall kunna lämnas utan skadeståndspåföljd. Och möjligheten alt göraen sådan bedömning blir, framhåUer kommittén, hastigt mindre allteftersom denolovliga konflikten fortfar. I kravet på skälig ursäkt i de omständigheter somföranlett den olovliga stridsåtgärden ligger enligt kommitténs tanke med andraord också att en avvägning skall göras mellan å ena sidan de omständigheter,som med det beskrivna synsättet kan göra förståeligt alt stridsåtgärdenvidtagits, och å den andra konfliktens omfattning och längd samt dessskadeverkningar för motparten. Tankegångarnabakom 48 § är inte tillämpliga i fall där olovlig stridsåtgärd har anordnatseller på annat sätt föranletts av vederbörande kollektivavtalsbundnaorganisation. I sådana fall bör enligt kommittén i princip skadestånd utdömas.Men det bör då vara den organisation som står bakom fredspliktsbrottet som slåransvaret för skadan. Skadestånd bör inte kunna utkrävas av de enskildadeltagarna i den olovliga stridsåtgärden. Här måste enligt kommittén beaktasatt de enskilda föreningsmedlemmama hamnar i en konflikt mellan å ena sidankraven på lojalitet och sammanhåUning inom den egna organisationen och å andrasidan skyldigheten att respektera lag och avtal. Mot den bakgmnden föreslårkommittén i 47 § FKL en regel av innebörd, att ingen skall kunna åläggasskadestånd för att han deltagit i olovlig stridsåtgärd som hanskoUektivavtalsbundna förening anordnat eller eljest föranlett, om ej synnerligaskäl föreligger för skadeståndsskyldighet. Denna sistnämnda undantagsmöjlighetär enligt kommittén avsedd för faU där den enskilde genom vilseledande ellereljest på ett grovt iUojalt sätt förmått föreningen till åtgärd som ådragit denskadeståndsansvar för fredspliktsbrott. Med de här återgivna reglerna har kommittén velatskapa fömtsättningar för en rimlig och rättvis bedömning av arbetstagaresdeltagande i olovliga stridsålgärder. Men kommittén har också velat skapamöjligheter till en mera nyanserad fördelning än enligt gällande rätt avskadeståndsansvaret, när ett sådant föreligger, mellan olika deltagare. Hänsynskall kunna tas inte bara till stridsåtgärden som helhet, dess bakgrand,omfattning och karaktär i övrigt, ulan även till att skillnader kan föreliggai fråga om de enskildas bevekelsegmnder för sitt deltagande. Medlet härför börenligt kommittén vara reglema om jämkning av skadestånd. De bör enligtkommittén utnyttjas av AD till en differentiering mellan olika deltagare när ensådan kan te sig berättigad. Kommittén föreslår, med rekommendationen av dennainnebörd om tillämpningen, att Jämkningsreglerna i 8§ överförs till denföreslagna nya lagen (49 § FKL). Medde här redovisade lagreglerna kommer den enskilde arbetstagarens 1975/76:105 Bilaga 1 142 skadeståndsskyldighetatt vara begränsad till ett område, där tyngdpunkten ligger vidfredspliktsbrott som utgör medvetna angrepp mot gäUande koUektivavtal. Försådana särskilda fall bör enligt kommitténs mening 200-kronorsregeln intebehållas. När den regeln föreslås avskaffad är emellertid enligt kommitténavsikten inte att det skall ske en allmän höjning av samtliga utgåendeskadeståndsbelopp, eller att skadestånd skall i det enskilda fallet utmätasmed belopp som radikalt skiljer sig från de belopp som förekommer. Meningenär i stäUel alt öppna möjlighet för ett mera verksamt skadestånd än vad som nuär möjligt i de fall, där skadeståndsrisken har en preventiv effekt. Som redan nämnts har kommittén även tagit upp tillbedömning möjligheterna att vid en olovlig stridsålgärd på arbetstagarsidaningripa med avskedanden eller uppsägningar. Frågan hör in i det störrekomplexet av problem kring samordningen mellan de kollektivavtalsrättsligaskadeståndsreglerna och andra möjligheter som enligt gällande rätt tillkommerarbetsgivare att ingripa med påföljder vid arbetstagares avtalsbrott. 1 denarbetsrättsliga diskussionen brukar det problemkomplexet ofta sägas ha ettnära samband med den teoretiska konstraktionen av det rättsliga förhållandelmellan kollektivavtalet och det enskilda arbetsavtalet. Och det görs oftagäUande att den i allmänhet vedertagna uppfattningen härom, vilken harinnebörden att koUektivavtal och enskilt arbetsavtal gäller och attdet senare avtalet hämtar sitt innehåU från det förra (den s. k. dubblakonstraktionen) utgör gmnden för otillfredsstäUande drag i gäUande rätt.Kritikerna vänder sig särskilt mot de möjligheter att välja mellan olika påföljdersom anses tillkomma arbetsgivaren och den urholkning av skyddet förarbetstagarna i bl. 200-kronorsregeln som anses följa av dessa valmöjligheter. Kommittén uttalar för sin del att den teoretiskafrågan om förhållandet mellan koUektivavtal och enskilt arbetsavtal inte är denprimära. Den splittring av påföljdssystemet som kan iakttas i gäUande rätt ärenligt kommitténs uppfattning inte någon nödvändig följd av det vanligasynsättet i denna övervägande teoretiska fråga. Kommittén anser att den väsentligauppgiften är att finna en väg att samordna de olika påföljder som kan komma ifråga vid fredspliktsbrott och andra koUektivavtalsbrott av arbetstagare.Härvidlag tänker sig kommittén i princip den lösningen att tillämpningen avFFL och lagen om anställningsskydd skall röna inverkan av övervägandena bakomde föreslagna skadeståndsreglerna i FKL. 1 princip innebär detta enligtkommittén att avskedande och uppsägning skall vara förbjudna i fall där enotillåten stridsåtgärd vidtagits men där skadestånd enligt de föreslagnareglema inte får åläggas arbetstagare för att han har deltagit i åtgärden.Detsamma skall enligt kommitténs förslag gäUa även när skadestånd kan utgå mendomstolen finner att skadeståndet bör Jämkas till ett helt ringa belopp. Även vissa andra frågor om samordningen av olikapåföljdsregler behandlas av kommittén. Hit hör frågan om behandlingen frånpåföljdssyn- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 143 punkt av oorganiserades deltagande i stridsåtgärd som förorganiserade och kollektivavtalsbundna deltagare är olovlig. Denna fråga ärenligt gällande rätt inte löst på ett helt tillfredsstäUande sätt, eftersom iprincip skilda skadeståndsregler gäUer för organiserade och oorganiserade. Kommitténfinner en lösning i att den föreslagna lagen stäUer upp ett förbud motoorganiserades deltagande i stridsåtgärder som utgör fredspliktsbrott och attdet förbudet underkastas lagens skadeståndsregler. Den mera allmänna frågan omarbetsgivares befogenheter att tillämpa disciplinära påföljder berörs avkommittén i samband med dess behandling av koUektivavtalet såsom medel attbereda arbetstagarna medbestämmanderätt. Kommittén tänker sig attkoUektivavtal skall träffas om inflytande för arbetstagarna på detta område ochden innefattar frågan om meddelande av påföljder för enskilda arbetstagaresavtalsbrott i sina förslag till principregel om rätt till koUektivavtal omarbetstagareinflytande (26 § FKL) och till regler om kvarievande stridsrätl (34§). De här redovisadeskadeståndsreglerna beträffande arbetstagares brott mot lag och avtal hör in ien serie regler om skadestånd i lagförslaget (45-50§§), vilken inleds med engmndläggande bestämmelse om skade-ståndsskyldighel (45 §) och regler om deolika slag av skadestånd som kan komma i fråga, dvs. liksom enligt gällanderätt ekonomiskt och ideellt skadestånd, inbegripet s. k. allmänt skadestånd(46 §). Reglerna är tillämpliga på koUektivavtalsbrott men också på brott motden föreslagna lagen. Detta innebär en utvidgning i Jämförelse med gäUanderätt, främst därigenom att även den lagstadgade förhandlingsskyldigheten blirskadeståndssanktionerad. Såvitt gäller arbetsgivares och föreningarsskadeståndsansvar innebär de föreslagna reglema vid sidan härav i princip intenågot nytt. Kommittén uttalar sig också till förmån för att den kommanderättstillämpningen bygger vidare på den praxis som utvecklats av ADoch som redovisas i översikter i betänkandet. Det är tydligt, tillägger dockkommittén, alt utrymme bör finnas för ändringar t. ex. i skadeståndmälningen,om AD mot bakgmnd av erfarenheter som görs på arbetsmarknaden finner dettabefogat. Slutligen bör nämnas att kommitténföreslår dels att nu gäUande regler i 9 § och 24 § FFL om fördelning avskadeståndsansvar mellan flera skadevållare överförs till 50 § i den föreslagnalagen, dels att lagens skadeståndsregler skall vara dispositiva såvitt gäUerskadestånd för avtalsbrott men eljest i princip tvingande. Ledamöterna sig i ett särskilt yttrande vara beredda att acceptera den av kommitténföreslagna ordningen särskilt mot bakgrand av att skadeständsskyldighet enligtförslaget som regel skall föreligga om olovlig konflikt inte avbryts i sambandmed överläggningar enligt 33 § FKL.