prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — De betydelsefullaste förhandlingsbehoven skulleemellertid enligt utredningen hänföra sig till pensionsvillkorens materiellainnehåll. HuvudsakUgen mot denna bakgrund framladeutredningen förslag till ändringar i bl. a. FFL och i syfte bl. a. attsäkerställa arbetstagarorganisations rätt att för pensionerad medlems räkningförhandla med dennes föratvarande arbetsgivare. Härvid vidgade utredningenemellertid perspektivet så att den lagstadgade förhandUngsrätten föreslogsomfatta alla förmåner med anknytning till tidigare anställningsförhållanden,inte endast pension. Förhandlingsrätt skulle föreligga oberoende av om pensioneller andra förmåner hade utfästs under anställningen. Vidare vidgades den personkretssom skulle beröras av den föreslagna förhandlingsrätten till att 1975/76:105 Bilaga 1 185 avseandra kategorier än pensionerade medlemmar och dessas tidigare arbetsgivare.Förhandlingsrätt skulle sålunda enligt förslaget tillkomma arbetstagarorganisation- förutom för arbetstagare - för förutvarande arbetstagare samt förefterlevande till arbetstagare eller förutvarande arbetstagare. Enförutsättning för förhandUngsrätt skulle dock vara att vederbörandearbetstagare, fömtvarande arbetstagare eller efterlevande såsom medlemtillhörde arbetstagarorganisationen. - förhandUngsrättskulle liksom enligt gällande rätt kunna utövas endast mot arbetsgivare ellerarbetsgivarorganisation (alltså inte mot exempelvis försäkringsgivare hosvilken pensionsförsäkring tecknats). Om arbetstagare eller förutvarandearbetstagare varit anställd hos flera arbetsgivare skulle enligt förslagetförhandlingsrätten gälla i förhållande till var och en av arbetsgivarna.Härmed sammanhänger att förhandlingsrätt för arbetstagarorganisation föreslogsföreligga även för medlem, som fortfarande var yrkesverksam men som byttanställning, i förhållande till den eller de tidigare arbetsgivarna.Förhandlingsrätten skulle enligt förslaget vidare gälla inte endast motarbetsgivare som faktiskt haft arbetstagaren eller den förutvarandearbetstagaren i sin tjänst, utan även mot arbetsgivare som genom överlåtelse avrörelse eller eljest "efterträtt" den förra. Om arbetsgivare upphörtmed sin verksamhet utan att denna övertagits av annan skulle förhandlingenligt förslaget kunna begäras med arbetsgivarorganisation som arbetsgivarentillhört. Detsamma föreslogs gälla om en alltjämt verksam arbetsgivare lämnatarbetsgivarorganisation vari han varit medlem. Rörande motiveringen till dessaförslag får hänvisas till betänkandet (SOU 1972:33, främst kap. 10). Med hänsyn till dess förslag påförhandUngsrättsområdet ansåg utredningen konsekvensen bjuda att de kategorierför vilka arbetstagarorganisation skulle äga förhandUngsrätt även omfattadesav den lagstadgade föreningsrätten, efterlevande "under förutsättning avfacklig anslutning" (SOU 1972:33 s. 88). Vidare föreslog utredningen bl.a. sådan ändring i att därav skulle framgå att kollektivavtal kunde träffasbeträffande nyssnämnda kategoriers villkor. I fråga om tillåtligheten av stridsåtgärderkonstaterade utredningen alt det inte kunde råda tvivel om att stridsålgärderkunde vidtas i intressetvist om pensionsförmåner åt arbetstagare i beslåendeanställningsförhållande. Beträffande stridsåtgärder för att genomdrivapensionsrätt över huvud taget eller förbättrade pensionsvillkor för personalsom lämnat sin tjänst fann utredningen anledning till tvekan om innebörden avgällande rätt på vissa punkter. För den privata sektorns del avsåg denna tvekanenligt utredningen främst det fall, att kollektivavtal upprättals beträffandepensionsförhållandena för de ännu aktiva arbetstagarna medan frågan om utgåendepensioner i avtalsrörelsen t. v. lämnats olöst. Beträffande den offentligasektorn fann utredningen ovisst om stridsåtgärd kunde anses tillåten förregleringen av utgående pensioner. Prop.1975/76:105 Bilaga 1 186 enligtutredningen med att det var underkastat tvivel om utgående pensioner kundeanses omfattade av förhandlingsrätt (ang. utredningens närmare överjäganden idessa delar SOU 1972: 33 s. 88 ff). Utredningen fann inte anledning att föreslåspeciella regler för arbetsstriden med avseende på de pensioneradearbetslagarna. Utredningens överväganden gick här ut på att i princip ingenrättsförändring syntes motiverad för den privata sektorns del, men att detgenom motivuttalanden bord| klarläggas att aktiva arbetstagare som var bundnaav kollektivavtal som reglerade deras pensionsförhållanden skulle äga vidtastridsålgärd för att befrämja uppgörelse för de redan pensionerade när fråganom deras villkor lämnats öppen (jfr ovan). Inom den offentliga sektorn bordeenligt utredningen den föreslagna förhandlingsrätten åtföljas av rätt förparterna alt tillgripa stridsåtgärd i samma utsträckning som beträffande denaktiva personalens villkor. I detta sammanhang berörde utredningen fråganhuravida arbetsgivaren kunde äga att såsom stridsåtgärd inhiberapensionsutbelalning som grundades på bindande utfästelse. Utredningen ansåg attså inte var fallet, i vart fall om del inte var fråga om pensionsfall sominträffat under anställning (se SOU 1972: 33 s. 890- Enav utredningens experter, direktören i SAF , kritiserade isärskilt yttrande utredningens förslag. Han ansåg i huvudsak att utredningen,med hänsyn till den faktiska utvecklingen för pensionärer , överdrivitbetydelsen av den föreslagna lagstiftningen. Enligt Forstadius var det entidsfråga innan strängt taget alla arbetstagare i skulle komma attåtnjuta kollektivavtalsmässigt bestämd kompletteringspension utöver lagfästpension. Forstadius framhöll att de kollektivt bestämda pensionsförmånernaundan för undan skulle bli beaktade inom den kostnadsram somförhandlingsparterna kunde förfoga över samt att del, sedan uppgörelseträffats, därför inte kunde finnas utrymme på ifrågavarande avtalsområde att iefterhand aktualisera pensionsanspråk och vidtaga stridsålgärder i sådanafrågor. Å andra sidan var del enligt Forstadius redan enligt gällande rättuppenbart att det i en öppen förhandlingsrörelse var möjligt för vardera sidanatt vidtaga stridsåtgärder för genomdrivande av önskade villkor i exempelvispensionsfrågor utan någon som helst begränsning. Enligt Forstadius kundesålunda inte uppställas något hinder för den fackliga organisationen alteventuellt inta den ståndpunkten att en del av det tillgängliga utrymmet skullereserveras för pensionärer. Detta sammanhängde enligt Forstadius med attkollekliva stridsåtgärder i princip var tillålliga för alla de ändamål som partkunde önska uppställa; först när kollektivavtal träffals blev den motsattaprincipen tillämplig. - Även i andra hänseenden kritiserades utredningensförslag i det särskilda yttrandet (se SOU 1972:33s. Samtliga hörda arbetslagar- ochpensionärsorganisationer, de två länsstyrelserna och statenspersonalpensionsverk ställde sig i princip positiva 1975/76:105 Bilagal 187 och förklarade att de utifrån desynpunkter de hade att beakta inte hade något att erinra mot utredningensförslag. SAV angav i sitt yttrande att verket inte kunnatfinna att ett lagfästande av arbetstagarorganisationernas rätt att förhandla omutgående pensioner skulle innebära några fördelar inom den statliga sektorn.Svenska kommunförbundet och fann på motsvarande sätt attförhållandena på deras förhandlinsområden inte kunde åberopas som motiv förutredningens förslag. SPP fann inte tillräckliga skäl föreligga att läggaförslaget till grund för lagstiftning. AD:s dåvarande ordförande framhöll attförslaget, trots sin begränsning, berörde grundvalarna för gällande arbetsrättoch kunde få följdverkningar som inte åsyftats. På grund härav ställde sig ÄD:sdåvarande ordförande i princip tveksam till utredningens förslag och i varjefall till ett genomförande av förslaget före arbetsrätts-kommitténs översyn avden arbetsrättsliga lagstiftningen. Han ställde sig emellertid inte i och försig avvisande mot förhandlingsrätt för pensionärer, men utvecklade i yttrandetsin mening att redan gällande rätt gav goda möjligheter förarbetstagarorganisationema att i förhandlingar med arbetsgivarsidan bevakaäven sina pensionerade medlemmars och deras efterle-vandes intressen. KFO ifrågasatte, under åberopande bl. a. av alt denallmänna försäkringen svarade för av pensionen ,förslagets praktiska betydelse. Övriga hörda arbetsgivarorganisationeravstyrkte i sina yttranden att förslaget skulle föranleda lagstiftning, varvidde i allt väsentligt anslöt sig till experten ' särskilda yttrande. I åtskiUiga remissyttranden, även sådana sominnebar ett i princip positivt ställningslagande till utredningsförslaget,anfördes kritiska synpunkter och alternativa förslag i fråga om den föreslagnalagstiftningens innebörd och utformning i olika hänseenden. Ärbetsrättskommiltén har i sitt förslag tagit uppvissa av de frågor som behandlats av utredningen om förhandlingsrätt förpensionärer. Beträffande arbetstagarorganisations rätt till förhandling förförutvarande arbetstagare framhåller kommittén att det är vanligt att part ianställningsförhållande har,kvar anspråk på motparten även sedan anställningenupphört. Del kan gälla exempelvis lön, semesterersättning eller skadestånd. Omförhandlingsordning i kollektivavtal mellan arbetsgivaren och arbetstagarensförening fortfarande gäller torde det enligt kommittén i regel vara klart redanenligt gällande rätt att föreningen i kraft därav har förhandlingsrätt trotsatt anställningsförhållandet upphört. Däremot har kommittén funnit att detmöjligen kan vara föremål för tvekan huruvida 4 § FFL grundar en motsvarandeförhandlingsrätt. Kommittén har utformat förslaget till 11 § FKL i syfte attundanröja tvivel härom. Enligt den föreslagna bestämmelsen skallförhandlingsrätt sålunda föreligga, föratom mellan arbetsgivarförening ocharbetstagarförening, även i förhållandet mellan arbetstagarförening ocharbetsgivare hos vilken medlem i arbetstagarför- 1975/76:105 Bilagal 188 eningenär eller varit arbetstagare. Kommittén framhåller att rättslägel härigenomsåtillvida klarläggs, att arbetstagarförening uttryckUgen tilläggs rätt attförhandla för medlem i frågor som rör förutvarande anställning hos vederbörandearbetsgivare. Däremot har kommittén inte funnit anledning att till förnyatövervägande ta upp alla de frågor rörande förhandUngsrät-tens omfattning somberörts av utredningen om förhandlingsrätt för pensionärer. Kommitténframhåller sålunda, att dess förslag inte medför självständig förhandUngsrättför arbetstagarförening till förmån för arbetstagares eller fömtvarandearbetstagares efterlevande och inte heller förhandlingsrätt i förhållande tillarbetsgivarorganisation, i vilken arbetsgivaren inte längre ar medlem (jfrtill det nu sagda betänkandet s. 763 f)- Vidare påpekar kommittén att den medhänsyn till alt hithörande frågor behandlats av utredningen om förhandlingsrättför pensionärer inte har ansett sig böra gå in på frågan om föreningsrältsskyddför pensionärer. Kommitténs förslag i fråga om vad som kan bliföremål för kollektivavtal (20 § i kommittéförslaget) svarar mot vad sagtsom förhandlingsrättens omfattning enligt förslaget. Villkor som kan bliföremål för kollektivavtal enligt 20 § i kommittéförslagel avser sålundaenligt kommittén inte endast bestående anställningsförhållanden ulan ävenvillkor i förhållandel mellan arbetsgivare och förutvarande arbetstagare hosdenne. Kom miltéförslagets 20 § fömtsätter, framhåller kommittén, attkollektivavtal kan träffas om t. ex. pensions- eller andra förmåner tillförutvarande arbetstagare (se betänkandet s. 794). Och härvid är att märka,att villkor i kollektivavtal enligt kommittéförslagel kan ta sikte även påindividuella fall (se betänkandet s. Med anknytning till förslaget ill §kommittéförslaget om arbetstagarorganisations rätt till förhandling för bl. a.medlemmar, som redan lämnat verksamheten som aktiv arbetstagare bakom sig, harkommittén även berört frågan i vilken utsträckning stridsåtgärder får vidtasnär resultat inte kan uppnås i sådan förhandUng. På denna punkt är enligtkommittén av naturliga skäl främst av intresse frågan, humvida denförhandlande arbetstagarorganisationen kan anordna slridsåtgärder meddeltagande av de aktiva arbetstagarna när för dessa gäller kollektivavtal menpensionsfrågan för de icke-aktiva kvarstår olöst. Gäller inte kollektivavtalför de aktiva torde enligt kommittén stå klart, att hinder mot sådanastridsåtgärder även i pensionsfrågor inte föreligger. Enligt kommitténs mening talar starka skäl för altdet inte är förenligt med nu gällande fredspliktsbestämmelser, altkollektivavtalsbundna arbetstagare går till strid vid tvist enbart ompensionsförmåner för sådana arbetskamrater, som har sin aktiva tid bakom sig.Gällande fredspliktsbestämmelser bygger, framhåller kommittén, på attfredsplikten direkt åvilar de enskilda kollektivavtalsbundna medlemmarna iförening som träffat kollektivavtal. Bestämmelserna kan enligt kommittén integes annan tolkning än att sympatiåtgärder, dvs. stridsåtgärder till förmån förannan, får 1975/76:105 Bilaga 1 189 förekommaendast när det faktiskt föreligger en tillåten primär konflikt till vilkendessa åtgärder kan anslutas. 1 det diskuterade fallet kan enligt kommittén ensådan primär konflikt med deltagande av de närmast berörda på arbetstagarsidaninte länkas, eftersom saken gäller sådana medlemmar i den fackligaorganisationen som är arbetstagare och som inte har några egnastridsmedel. Mot denna bakgrund kan del enligt kommittén emellertid också tesig rätt främmande att påstå att stridsrätt rent allmänt skulle föreligga förde aktiva arbetstagarna i fråga om pensioner för de icke-aktiva enbart därför,att något uttryckUgt förbud inte följer av punkterna 1-3 i 4 § första stycketKAL. Kommittén framhåller dock att frågan får beaktas såsom i hög grad oklaroch att argument kan anföras även till stöd för att stridsrätl föreligger,åtminstone under vissa föratsättningar. Enligt kommitténs mening bör emellertidövervägas uttrycklig lagreglering för det fall stridsrätl för de fackligaorganisationerna anses böra finnas när kollektivavtal har träffats förorganisationernas aktiva medlemmar och förhandlingar bedrivs enbart ompensionsförmåner för organisationsmedlemmar, som inte längre står ianställningsförhållande till part på motsidan. Frågan om en lagändring på dennapunkt har dock av kommittén lämnats därhän för övervägande vid den fortsattabehandlingen av de förslag som framlades i SOU 1972:33. 10.4Politisk verksamhet på arbetsplatserna Som nämnts inledningsvis har en särskilt tillkalladsakkunnig undersökt under vilka fömtsättningar och i vUken omfattning politiskinformationsverksamhet och propaganda förekommer på arbetsplatser. Resultatetav den sakkunniges undersökning redovisas i betänkandet (SOU 1975: 27) Politiskpropaganda på arbetsplatser. Densakkunnige konstaterar bl. a. att det i gäUande rätt saknas allmän lagstiftningom politisk verksamhet på arbetsplatsema. De rättsregler som har betydelse isammanhanget är i stäUet regler om arbetsgivarens äganderätt till företagetsanläggningar och liknande liksom regler om det rättsliga förhållandet iallmänhet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Mot bakgmnd av anknytningentill allmänna regler om anställningsvUlkoren och förhåUandena på arbetsplatsenfinner den sakkunnige naturligt att anta, att möjlighetema att bedriva politiskverksamhet på arbetsplatsema kan i motsvarande mån vara föremål förförhandlingsrätt enligt FFL och utgöra ämne för koUektivavtal. Tillmöjlighetema att påyrka förhandUngar och träffa kollektivavtal om självständigarättigheter på området för fackliga sammanslutningar, dvs. rättigheter som integrandar sig på anställningsavtalen mellan den fackliga organisationensmedlemmar och arbetsgivaren, ställer sig den sakkunnige däremot mera tveksam.Och han finner inte möjligt enligt gällande rätt att 1975/76:105 Bilaga 1 190 träffakoUektivavtal med verkan av s.k. tredjemansavtal till förmån för part som stårhelt utanför arbetsgivar-arbetstagarförhåUandet, t. ex. ett politiskt parti.En annan sak är att ett parti kan enligt vanliga rättsregler träffa avtal medarbetsgivaren om tillträde till arbetsplatsen för att där sprida partipolitiskinformation och propaganda. Såvitt gäller den offentliga sektorn avarbetsmarknaden antar den sakkunnige att samma rättsliga utgångspunkter gällersom inom den privata sektorn. Dock kan enligt den sakkunnige något övervägandeskäl sägas tala för att grandlagens regler om bl. a. yttrandefrihet och rätttill information är tillämpliga även i förhållandet mellan de offentligarättssubjekten och de offenfligt anställda. Är detta fallet skulle deoffentligt anställda ha ett rättsligt anspråk på viss frihet på området. har haft i uppdrag att pågmndval av den sakkunniges utredning överväga humvida de av kommittén i desshuvudbetänkande framlagda reformförslagen för en demokratisering avarbetslivet tillgodoser de synpunkter som vid vissa tUlfäUen framförts avriksdagen rörande politisk verksamhet på arbetsplatsema. Kommittén slår till en början fast att det är enfömtsättning för att vårt demokratiska samhällssystem skall fungera väl attalla möjligheter tillvaratas att sprida information och kunskap i politiskafrågor och att bedriva opinionsbUdning i sådana frågor. Arbetsplatserna börinte hållas stängda för sådan verksamhet. Tvärtom är det av växande betydelseatt det politiska meningsutbytet och informationen i samhällsfrågor kan pålämpliga vägar beredas insteg även där. Enligt kommittén bör det i fråga ompolitisk verksamhet på arbetsplatserna inte längre tillkomma arbetsgivaren attensidigt besluta och därmed kunna enligt eget bedömande lämna företräde åt sinuppfattning om vad som krävs för arbetets behöriga fortgång, ordningen påarbetsplatsen etc. Utgångspunkten bör i stället vara att arbetstagama skallvara tillförsäkrade såsom en rättighet att få utnyttja arbetsplatsen förpolitisk information och opinionsbUdning. Denna rättighet bör såsom principtillkomma alla arbetstagare lika. Enligt kommitténs uppfattning vore det principielltriktigast att när man överväger rättsliga reformer på detta område inte stannavid de möjligheter som erbjuds av sådana regler om inflytande för arbetstagama,som återfinns i kommitténs förslag till ny lagstiftning på arbetsrättensområde. Åtminstone borde i lag ges uttryck åt grandsatsen om rätt förarbetstagama att bedriva politisk verksamhet på arbetsplatsen. Kommitténkonstaterar att det dock är en ganska svår uppgift att utforma sådanlagstiftning, åtminstone om lagen skall vara avsedd som ett verksamt medel attingripa i arbetsgivarens nuvarande beslutsbefogenheter på området. Svårighetemamed uppgiften bör vägas mot tyngden av de principiella skäl som talar förlagstiftning och det praktiska behovet av sådan. Vid avvägningen måste hänsynockså tagas till de resultat som kan nås på andra, kanske enklare vägar. bedömning finns det inte tillräckliga skäl att nu 1975/76:105 Bilaga 1 191 inlåtasig på de svårigheter som skulle vara förenade med lagstiftning på området. Istället är det enligt kommittén tillräckligt alt åtminstone som ett första steglita till den vidgning av arbetstagamas inflytande på arbetsplatsema, som börbli följden av den allmänna arbetsrättsliga reform som förbereds. Kommittén har undersökt vilka resultat som börkunna nås med sådana rättsliga medel som övervägs inom ramen för denarbetsrättsliga reformen. Kommittén konstaterar därvid att redan enligtgällande rätt förhandlingar kan påyrkas och kollektivavtal träffas i frågor avbetydelse för möjligheterna att bedriva politisk verksamhet på arbetsplatsemai den mån anknytning till anställningsvillkoren kan åberopas. Utgångspunkternaär desamma vid tillämpning av bestämmelserna i den av kommittén föreslagna lagen.Alla positiva anspråk av betydelse för politisk verksamhet på arbetsplatserna,vilka kan resas för arbetstagarnas egen del och vilka kan ses som en del avanställningsförmånerna, torde vara ämnen som kan göras till föremål förförhandlingar och koUektivavtal. Detsamma får enligt kommittén anses gällaalla frågor om utfärdande av ordningsregler och andra föreskrifter av betydelsei det här aktuella sammanhanget. Även frågor om utnyttjande av lokaler, markoch annan företagets egendom torde vara förhandlingsbara och möjliga att göratill föremål för koUektivavtal. Kommittén anser vidare att förhandlingsrätt iprincip bör kunna anses föreligga för organisationer med medlemmar påifrågavarande arbetsplats även beträffande t. ex. funktionärers tillträde tiUarbetsplatsen för politisk såväl som facklig information och propaganda.Däremot kan det enligt kommittén knappast anses möjligt att utan särskildalagstiftningsåtgärder bereda helt utomstående rättigheter på det aktuellaområdet. De av kommittén föreslagna reglema om utvidgad förhandlingsrätt blirenligt kommittén tilllämpliga i den utsträckning man rör sig på området förarbetsgivarens befogenheter enligt nu gällande rätt att besluta i företags-och arbetsledningsfrågor. På motsvarande sätt anser kommittén att deföreslagna reglema om rätt till kollektivavtal och om kvarievande stridsrättblir möjliga att tillämpa. Mot kommitténs förslag har ledamöterna ochLindström reserverat sig. De accepterar inte kommitténs skäl för att avstå frånatt föreslå lagstiftning om politisk propaganda på arbetsplatserna. De menaratt frågan inte lämpar sig för lagstiftning. Enligt reservantemas uppfattninghar kommitténs majoritet förbigått det grandläggande faktum att arbetstagamapolitiskt sett inte är ett enhetligt kollektiv. Om arbetsplatsema skall öppnasför politisk propaganda, bör enligt reservantema den självklara utgångspunktenvara att alla politiska riktningar ges samma möjligheter att framträda.Reservantema utvecklar vidare de svårigheter som enligt deras mening ärförenade med en vidgning av den politiska verksamheten på arbetsplatsema. Medtanke på de praktiska problem som är involverade kan dock enligt reservantemaen förhandlingsbaserad överenskommelse mel- Prop.1975/76:105 Bilaga 1 192 lanarbetsmarknadens parter acccepteras som lösning. Ledamötema Ekinge, och betonaratt två viktiga intressen bör tillgodoses vid kollektivavtalsreglering,nämligen att den anställdes personliga politiska integritet skyddas och attlikvärdiga betingelser för de politiska partierna skapas. SkuUe erfarenhetemavisa att dessa båda föratsättningar inte blir respekterade eller att någonpolitisk meningsriktning på annat sätt otillbörligt favoriseras börstatsmaktema överväga lagstiftning. Ledamoten , slutligen, framhåller attenligt hans uppfattning utgångspunkten bör vara att arbetstagare ocharbetsgivare gemensamt skall handlägga frågor om politisk verksamhet påarbetsplatsen och göra de avvägningar som kan vara nödvändiga. Han understrykerdessutom att denna form av medinflytande i princip bör tillkornma allaanställda lika och att verksamheten bör bedrivas så att ingen poUtiskåsiktsriktning diskrimineras. Genom den s. k. decemberkompromissen mellanLandsorganisationen i (LO) och () år1906 bestämdes för lång lid framöver relationerna mellan parterna på densvenska arbetsmarknaden. Kompromissen innebar alt arbetsgivarsidan erkände arbetstagarnasrätt att organisera sig och att genom sina organisationer förhandla om löne-och anställningsvillkor. Arbetsgivarna förbehöll sig å andra sidan rätten all- i kraft av ägandet - ensamma leda och fördela arbetet samt att fritt antagaoch avskeda arbetare. Principen om denna ensamrätt fick sin plats i SAF:sstadgar där den återfinns som § 32. Även om arbetstagarna genom rätten att organiserasig och att förhandla flyttade fram sina positioner, måste kompromissenbetraktas som ett ullryck inte bara för de då rådande styrkeförhållandenamellan arbetsmarknadens parter utan också för den tidens förhärskandesamhällsuppfattning. Det finns anledning alt erinra om att genombrottet för denpolitiska demokratin skedde först . Det dröjde således ett par årtiondenin innan principen om medborgarnas lika värde och rätt till likainflytande över statens och kommunemas verksamhet accepterades.