prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — Jag vUl bara slå fast att dehär redovisade synpunktema av löntagarrepresentantema i kommittén står helt iöverensstämmelse med mitt synsätt. Jag anser därför att någon sådan begränsningav lagens principregel om medbestämmanderättsavtal, som föreslagits avkommittémajoriteten, inte bör komma i fråga. Regeln ommedbestämmanderättsavtal bör i stället gälla för hela det område som i allmänhettäcks av arbetsgivarens ensidiga bestämmanderätt. TUlämpningsområdet förregeln blir därmed också detsamma som för lagens andra regler omarbetstagarinflytande, t. ex. reglema om primär förhandlingsskyldighet. Sombetonats av minoriteten i kommittén och sedermera av de flestalöntagarorganisationema i deras remissvar blir det arbetstagamas sak att inomdenna vidare ram efter hand utveckla och bestämma sina anspråk. En annan fråga som berör vad som skall varainnehåUet i lagens principregel om medbestämmande genom kollektivavtal ärfrågan om inrättande av s. k. partssammansatta organ på arbetsplatsema. Även påden punkten delade sig kommittén i olika uppfattningar. En majoritet ansåg attlagen borde innehålla en regel om rätt att påkalla inrättande av partssammansattaorgan som foram för arbetsgivarens fullgörande av förhandlingsskyldighetenligt 12 och 13 §§ FKL och av informationsskyldighet enligt 18 §.Löntagartepresentantema reserverade sig även på denna punkt och hävdade, attdet pnncipiellt är fel att lagen ger företräde åt en viss form för ut- 1975/76:105 Bilaga 1 248 övandeav arbetstagarnas rätt till inflytande. Inte minst erfarenhetema på vissa hållutomlands visar nackdelama med att arbetstagarinflytandet kanaliseras isärskilt inrättade råd och nämnder. Därigenom riskerar man att skapa hinder förden ordinarie fackliga verksamheten på inflytandeområdet och att reducera inteminst de lokala fackliga organisationemas roU. Enligt löntagartepresentanternasmening borde det i varje fall vara uteslutet att ge stöd åt anspråk frånarbetsgivarsidan på sådana särskilda former för arbetstagarinflytandet genomatt i |agen ge arbetsgivama kvarievande stridsrätt i sådana frågor. På dennasistnämnda punkt ansåg sex ledamöter att arbetsgivarsidan borde ha stridsrättoch sex ledamöter hade motsatt mening. Jag delar uppfattningen alt det är oriktigt att ilagen ge försteg ål partssammansatta organ som foram för utövandet avarbetstagarsidans inflytande. Del finns säkert frågor som kan komma att te siglämpade för behandling och avgörande i fast inrättade organ med representationfrån både arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Det kan t. ex. tänkas att man villinrätta sådana organ för avgörande av frågor på personalpolitikens område ellerav frågor som rör arbetsorganisation eller arbetsfördelning. Men därmed är inte sagt att den formen allmänt settär att föredra framför andra. På vissa områden kan det finnas förutsättningarredan nu att bereda arbetstagama självbestämmanderätt i en eller annan forrnoch på andra kan delta komma att te sig möjligt på ett senare stadium. Vissafrågor kan böra behandlas gemensamt av alla berörda arbetstagarorganisationerhos samme arbetsgivare och andra kan ha den karaktären, att sådan gemensambehandling inte är naturiig. Även andra synpunkter kan spela in. Mot denbakgranden är del riktigast att lämna partema frihet alt själva ta ställningoch träffa sitt val mellan olika tänkbara former för utövandet avarbetstagarinflytandet. När det särskilt gäller den förhandlingsskyldighetsom bör åvila arbetsgivaren i frågor, som han i övrigt bestämmer över, ocharbetsgivarens skyldighet att ge information till sina motparter på arbetstagarsidan,är det enligt min mening helt obefogat att i lagen ange partssammansatta organsom en på något sätt typisk eller särskilt lämplig form. Utgångspunkten börtvärtom vara att de grandläggande rättigheter, som bör tillkomma arbetstagarna,skall kanaliseras genom deras fackliga organisationer. Skulle det av någrasärskilda skäl, praktiska eller andra, vara lämpligt att i stället välja fastinrättade organ i förelagen, bör det helt och hållet vara de berörda parternassak att komma överens om det. Ett försteg i lagen åt partssammansatta organsåsom forum för arbetstagarinflytande skulle för övrigt knappast varaförenligt med tanken alt förhandlingarna skall kunna föras först på del lokalaplanet men därefter också mellan arbetsgivaren och arbetstagarnas centralaorganisation. Min slutsats är alltså att det inte bör sägas någoti lagen om parissammansatta organ. Den frågan bör helt lämnas åt parterna somkan, där de 1975/76:105 Bilaga 1 249 finnerdet lämpligt, förhandla och träffa avtal därom. Detta ger mig anledning att också säga några ord omden andra frågan på detta område som föranledde oenighet iarbelsrällskommillén, nämligen huravida arbetsgivaren bör ges rätt att lainitiativ till avtalsförhandlingar och anlita kvarievande stridsrätl. Kommitténhar tänkt sig att det i princip skall vara arbetstagarsidans sak att tainitiativ på området och alt den kvarievande stridsrälten skall skapas för allge stöd åt arbetstagarsidans anspråk på avtalsreglering inommedbestämmanderältsområdet. Undantag härifrån skulle enligt hälften avledamötema finnas Just i frågan om inrättande av partssammansatta organ, meninte i övrigt. Tanken att den kvarievande stridsrätten skall hatill uppgift att stödja arbetstagarsidan i dess strävanden på det här aktuellaområdet är självfallet riktig. Hela syftet med den konstraktion som gjordes ikommitténs förslag till 26 och 34 §§ FKL varjujust detta. För min del serjag enregel om kvarievande stridsrätl främst som ett sätt alt i lagen slå fast en nyutgångspunkt för arbetsmarknadspartemas förhandlingar påmedbestämmande-rättsområdet. Regeln skall vara utformad med hänsyn både tillatt detta skall vara dess syfte och till alt man fortfarande anser del behörigtoch önskvärt att parterna träffar avtal som säkerställer arbetsfreden under vissai avtalet bestämda perioder. Den skall ses främst som en teknik för att skapabalans mellan partema och ändra det läge som uppstått genom att man i praxistoUcar in i koUektivavtalen och därmed skyddar med fredsplikt en befogenhetför arbetsgivaren att ensam bestämma i vissa frågor. VUl man därför förbehållaarbetstagarsidan den kvarievande stridsrätten innebär detta i realiteten inteatt man stannar för att ge enbart arbetstagarsidan en ny rätt utan i ställetatt man gör ett ingrepp i den grandsats, som i övrigt gäller inomkoUektivavtalsrätten, att arbetsgivare och arbetstagare skall stå lika fria attta upp förhandlingar med sin motpart och sluta avtal med denne och att de skallha samma rättsliga frihet att gripa till facklig strid när överenskommelse intekan uppnås. Vad det skulle blir fråga om är därför närmast ettförbud för arbetsgivarsidan alt vid förhandlingar ställa krav på viss avtalsregleringav en fråga som hör till området för arbetstagarinflytandet, t. ex. regler omändringar eller tillägg till lagens bestämmelser om förhandlingsrätt ellerregler om partssammansatta organ. I varje fall skulle innebörden vara ettförbud mot att arbetsgivarsidan påfordrar att sådana frågor skall betraktas somoreglerade intressefrågor när kollektivavtal träffas om löner och allmänna anställningsvillkor.Man skulle, med ett annat sätt all uttrycka saken, till arbetsgivarsidansnackdel införa ett slags motsvarighet till den nuvarande rättstillämpningenligt vilken arbetstagarsidan anses bunden vid fredsplikt, även näruttryckligt avtal inte har träffals i en viss fråga. Del är visseriigen riktigt alt lagen inte bör gestöd åt anspråk från arbetsgivarsidan på avtal på medbestämmanderättsområdetsom arbetstagarsidan inte vill ha. Men därmed är inte sagt alt man bör göra dehär aktuella 1975/76:105 Bilagal 250 Delta skulle innebära t. ex. att disposiliviteten av reglerna omförhandlingsskyldighet och om informationsskyldighet gjordes ensidig. Någotsådant har inte begärts av någon remissinstans. Härtill kommer emellertid attett förbud av denna innebörd skulle vara svårt alt upprätthålla i praktiken.Del skulle också medföra icke oväsentliga svårigheter att utforma och avgränsadet. Jag finner därför att man bör avstå. Regeln om kvarievande stridsrätl kanliksom andra reglerom stridsrälten göras ömsesidig. Med hänsyn till regelnsinnebörd och syfte har därmed inte förlorats något väsentligt förarbetstagarsidan. Här liksom i övrigt gäller all frågan får återapptas om del iden praktiska tillämpningen visar sig alt den valda lösningen inte fungerar påeU tillfredsställande sätt. Innanjag lämnar frågan om den kvarievande stridsrälten i delta sammanhang vill jagmed anledning av vad som sagts i åtskilliga remissyttranden betona altavsikten inte är alt binda parterna vid någon för förhandlingar påmedbestämmanderältsområdet eller vid att genomföra förhandlingarna på någonviss nivå. Den anknytning som göres till avtalen om löner och allmännaanställningsvillkor beror enbart av alt det är fredsplikten på grand av deavtalen som saken gäller. Den betyder inte alt parterna är förhindrade attförlägga förhandlingarna på medbestämmanderältsområdet till senare lidpunktoch att inbördes komma överens om vad som då skall gälla i fråga omfredsplikten. Inte heller betyder anknytningen i och för sig att det föreliggerhinder mot alt vissa förhandlingar om medbe-slämmanderätisavtal föres påcentral nivå och andra lokalt, eller att parterna är förhindrade alt genomavtal därom lämna utrymme för stridsrätl på lokal nivå likaväl som på central.Här liksom i andra sammanhang slår det alltid partema fritt att disponera överstridsrätten genom att inom ramen av träffade avtal faststäUa vad som skallanses överenskommet och vad som ännu skall betraktas som oreglerat. Jag förordar alltså, för all sammanfatta vad Jaghar sagt om kollektivavtal om medbestämmanderätt och om kvarievandestridsrätl, att lagen får innehålla en grandregel om att arbetslagarpart ikollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor bör få träffakollektivavtal om medbestämmanderätt i frågor som rör bedrivandet avarbetsgivarens verksamhet i stort, arbetets ledning och fördelning och ingåendeoch upphörande av anställningsavtal. Till denna principregel bör knytas enregel om kvarievande stridsrätl. Enligt denna bör fredsplikt inte gälla ompart har begärt reglering av en medbestämmanderätlsfråga i kollektivavtal ochnågon uttrycklig reglering av frågan inte har kommit till stånd. Vid sidan av frågorna om kollektivavtal påmedbestämmanderältsområdet och om kvarievande stridsrätl hararbetsrätlskommittén tagit upp en ytterligare fråga av särskild betydelse frånarbelslagarinflytan-desynpunkt. Det är frågan om arbetsgivarens s.k.tolkningsföreträde i Prop.1975/76:105 Bilagal 251 tvisterom arbetstagares arbetsskyldighet, eller med andra ord den i AD:srättstillämpning fastslagna regeln att arbetsgivaren vid tvist om arbetsskyldigheteni princip har rätt att kräva alt arbetslagarna skall ulföra arbete i enlighetmed hans anvisningar intill dess tvisten hunnit avgöras. Kommittén har pekat på att en utvidgning i olikaformer av arbetstagarsidans inflytande över arbetslednings- ocharbetsfördelningsfrågor kommer att reducera betydelsen av den nu tillämpaderegeln på detta område. Enligt kommittén är det ändå befogat med en reform somdirekt riktar in sig på tolkningsföreträdet. Kommittén har också föreslagit en lagreglering ifrågan (27 § FKL). Den innebär i princip all arbetsgivarens tolkningsföreträdebekräftas men med den reservationen alt arbetsgivaren åläggs att ta initiativtill förhandlingar och i sista hand rättegång. Gör han inte det skall enligtförslaget arbetstagarsidans mening i tvisten bli gällande. I princip betyderdetta att det omtvistade avtalet skall i förhällandet mellan de tvistandeparterna för framtiden anses ha den innebörd som arbetstagarsidan hävdar,intill dess annat har överenskommits eller slagits fast på ett för parternabindande sätt i rättegäng. Fråganom tolkningsföreträdet blev mot slutet av utredningsarbetet myckel omdebatteradinom kommittén. I själva verket samlade den lösning som Jag här beskrivit intenågon majoritet. Särmeningar framfördes från flera håll inom kommittén. Även omtonvikten på olika aspekter varierade hade de gemensamt att de innebar krav påskärpningar av del utarbetade förslaget. Under remissinstansemas granskninghar meningsmotsätt-ningama mellan företrädare för olika intressen funnits kvaroch utvecklats ytterligare. I stora drag är situationen den attarbetsgivarorganisationerna bland remissinstanserna, och andra instanser somhelt eller i huvudsak företräder arbetsgivarintressen, önskar antingen ettbibehållande i princip av den nu gällande rättstillämpningen eller en reformefter i huvudsak de linjer som dragits upp i förslaget till 27 § FKL. Påarbetstagarsidan finns däremot en mycket utbredd opinion för en lösning som iprincip stämmer överens med lösningama på vissa motsvarande problem i nyarearbetsrättslig lagstiftning. Del oftast åberopade exemplet är här lagen omfacklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen. Vid sidan härav föres från åtskilliga håll framkrav på liknande lagregler med sikte på andra tvister än arbetsskyldighetstvister.Längst går här de löntagarorganisationer som kräver att arbetstagarsidan skallfå tolkningsföreträde i alla lolkningstvister, vare sig de har sin gmnd imeningsmotsättningar om innebörden av avtal eller de gäller tolkning av lag. Innan man tar ställning till dessa frågor bör manförst göra klart vilka olika slag av tvister som det kan bli fråga om. Dettaär av betydelse inte minst därför att skälen för olika lösningar inte kan sägasutan vidare vara desamma i alla oUka tänkbara fall. Kommitténhärför sin del riktal in sig, åtminstone i första hand, på tvis- 1975/76:105 Bilaga 1 252 tersom gäller arbetstagares arbetsskyldighet enligt avtal. Skälet är av allt attdöma främst alt kommittén har utgått från den praxis hos AD, enligt vilkenarbetsgivarna har tillerkänts rätt i princip alt utkräva arbete utan hinder avall det råder tvist huravida arbetstagarna är skyldiga, enligt sina åtagandengentemot arbetsgivaren, att prestera arbetet. Denna rätt för arbetsgivaren ärett avsteg från vad som normall gäller vid tvister mellan parter påcivilrättens område om ena partens skyldigheter på grand av ett avtal somgäller mellan dem. Vad som åsyftas i förslaget är att i någon utsträckning,men inte helt, råda bot på den rabbning av den vanliga Jämvikten mellanavtalsparter som ligger i ÄD:s praxis. 1 huvudsak kan de tvister som det rör sig om enligtÄD:s praxis avgränsas ulan svårigheter. Till grappen hör alla tvister som rörena avtalspartens, arbetstagarens, skyldighet att fullgöra sin del av delenskilda arbetsavtalet, dvs. att utföra arbete. Utanför grappen faller iprincip tvister som rör andra förpliktelser som en arbetstagare kan ha gentemotarbetsgivaren, t. ex. skyldighet att vårda verktyg och maskiner, att varaaktsam med arbetsgivarens egendom i övrigt, alt iaktta tystnad beträffandeyrkeshemligheter, att inte konkurrera med arbetsgivaren eller alt ställa tillarbetsgivarens förfogande uppfinningar som arbetstagaren gjort under arbete ianställningen. kan givetvis omständigheterna vara sådana attgränsen blir svår att dra. Man kan t. ex. tänka sig alt del uppstår oenighethuravida en arbetstagare är skyldig att utföra visst underhållsarbete, ochstegel är då inte långt till en tvist som berör enbart arbetslagarens skyldigheti allmänhet alt väl vårda arbetsgivarens egendom. Men detta är etträttstillämpningsproblem. I princip kan gränsen alltid dras. Och man harledning i de skäl, som AD har åberopat för sin praxis, när man gör del. AD harnämligen utgått från att det rör sig om fall där del kan uppslå skada genomalt tvisten inte kan bli avgjord utan dröjsmål. När arbete inte blir utförtkan arbetsgivaren lida ekonomisk skada och när arbetslagarna tvingas utföraarbete, som de inte har åtagit sig. kan det innebära skada för dem. AD harslagit fast regeln om arbetsgivarens tolkningsföreträde på grandval avbedömningen att det i regel är lättare för arbetsgivaren att ersätta arbetstagarnasskada när de tvingas utföra arbetet, trots att de egentligen har rätt i sinuppfattning att de inte är skyldiga till det, än för arbetstagama att ersättaarbetsgivarens skada i det omvända fallet. Tvister där det resonemanget kanföras, oavsett om det i och för sig har skäl för sig, hör in under den regel omarbetsgivarens tolkningsföreträde som AD tillämpar. Utanför den nu gällande lolkningsförelrädesregelnfaller också tvister som enbart gäller betalningen för visst arbete. Avgörandeför om arbetstagaren är skyldig att arbeta när parterna är oense ombetalningen är i princip vad avtalet säger om den saken. Ofta är del utsagt iavtalet all arbetstagaren skall vara skyldig att arbeta mot viss angiven lön,t. ex. viss timlön, när tvist råder om vilken lön som slutligen skall utgå. 1andra fall finns inte något sådant åtagande och då är arbetstagaren inteheller skyldig att arbeta 1975/76:105 Bilaga 1 253 förrän lönefrågan har gjorts upp. Tvistas det däremot omvad avtalet föreskriver på Just denna punkt, är den tvisten en tvist omarbetsskyldigheten. på vilken regeln om tolkningsföreträdet är tillämplig.Påstår arbetstagarsidan att ett avtals lönebestämmelser begränsararbetsgivarens arbetsledningsrätt, t. ex. genom att de innebär förbud motomplacering, kan också en arbetsskyldighetstvist föreligga. All kommitténs förslag till 27 §FKL gäller enbart tvist om tolkningen av kollektivavtal innebär i praktiken intenågon begränsning, så länge man håller sig till kollektivavtalsregleradeförhållanden. I förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, som ärbundna av kollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor, ansesarbetstagarnas arbetsskyldighet i princip följa av kollektivavtalet, oavsett omdetta har sagts uttryckligen eller ej i avtalet. Arbetsgivarens skyldighet allutge lön står i kollektivavtalet och arbetstagarens skyldighet all göra enmotprestation, all utföra arbetet, hör också dit. Vad som skall gälla när delinte finns något kollektivavtal har kommittén däremot inte tagit ställningtill. Det finns en annan svårighet när del gäller att fastställainnebörden av de regler som kommittén har föreslagit. 1 27 § FKL talas nämligeninte om tvister om arbetstagares arbetsskyldighet ulan om tvister "rörandeavtalets innebörd vad avser arbetets ledning och fördelning". Det framgårav motiven att kommittén har tänkt sig att dess regel därigenom skall få ettmera vidsträckt tillämpningsområde än om den i stället hade fått gälla enbarti tvister om arbetsskyldigheten. Men del saknas en närmare redogörelse för varskillnaden ligger och för vilka särskilda problem som kan föranledas avutvidgningen. Härtill skall Jag återkomma. vUlJag dock peka på enannan begreppsmässig åtskillnad som måste göras här och som är av betydelseeftersom den ofta förbises med grundläggande missförstånd som följd. När man talar om tolkningstvist ifråga om arbetsskyldigheten, eller i fråga om ett avtals regler om arbetetsledning och fördelning, är del verkligen en sådan tvist som åsyftas. Det rörsig alltså om en tvist som kan lösas på rättslig väg, i sista hand i rättegång,och där alternalivel till den omtvistade uppfyllelsen av avtalet är enrättslig sanktion, skadestånd eller något annat. Meningsmotsättningar mellanarbetsgivare och arbetstagare där arbetstagarna vägrar att arbeta ulan alldetta beror på all de själva anser sig rättsligen sakna skyldighet all arbeta -de ifrågasätter i stället lämpligheten av arbetsgivarens direktiv - fallerutanför tolkningsföreträ-desproblemaliken. Denna åtskillnad har föranlettdiskussion i vissa remissyttranden, bl. a. därför att den spelar en väsentligroll när kommittén drar gränsen mellan förhandlingsrättsreglerna i 12 och 13 S§FKL och lolkningsförelrädesregeln i 27 §. Jag kan emellertid, som Jag ocksåhar antytt i avsnittet om förhandlingsrätt, inte se annat än alt man här harall göra med en klar begreppsmässig och rättslig åtskillnad, som väl ägnar sigsåsom underiag för utformningen Prop.1975/76:105 Bilaga 1 254 av lagens regler. Påslås det inte annat än attarbetsgivaren har rätt att fatta ett visst beslut eller att utfärda enarbetsorder men vill arbetslagamas fackliga organisation ändå ha tiltfälle altlägga fram sina synpunkter och eventuellt förmå arbetsgivaren all accepteradem, är det reglerna om förhandlingsrätt som träder in. Görs del däremot gällandeatt arbetstagarna av rättsliga skäl överhuvud inte är skyldiga att följaarbetsgivarens anvisningar om arbete, därför all deras avtal inte medför någonsådan skyldighet, är det fråga om att tillämpa reglerna om tolkningsföreträde iarbetsskyldighetstvister. Strängt laget är det också nödvändigt att bygga upplagens regler på skillnaden mellan dessa två olika fall. Det är en annan sak att det härliksom annars när det gäller rättstillämpning kan uppkomma fall, där del kanuppslå tvekan om hur man skall bedöma en viss situation. Men del är i och försig inte något märkligt. I regel får sådan oklarhet antas bero på att defaktiska omständigheterna är outredda, eller med andra ord på att innebördenav arbetstagarpartens ståndpunkt inte är alldeles klar. Jag kan emellertidinte se att risken för svårigheter av det slaget är särskilt stor. Uppstår demåste man kunna räkna med att de skall kunna ut vid förhandlingar mellanparterna. Som jag nämnde har både avledamöter i kommittén och senare under remissbehandlingen framställts krav pälagregler som både går längre och får ett mera vidsträckt tillämpningsområde änreglerna i 27 § FKL. Löntagarorganisationerna ser en reform på detta områdesom ett myckel betydelsefullt led i en lagstiftning som skall bidra tillbättre balans i rättsförhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Jagansluter mig för min del helt till denna bedömning. Och Jag anser att man istor utsträckning kan gå de framställda önskemålen till mötes ulan alt dettabehöver medföra sådana risker för skadeverkningar, som påstås av dem somvänder sig mot utvidgningar av förslaget till 27 § FKL. När del gällerarbetsskyldighetstvister i egentlig mening, eller alltså de tvister somomfattas av AD:s nuvarande praxis, talar rättviseskäl för att man avskaffar detföreträde som tillkommer arbetsgivaren. Förslaget till 27 § FKL bygger iprincip också på det synsättet. Det syftar till att avskaffa arbetsgivarensfördel av att det nu är arbetstagarparten som inte bara får finna sig i atttills vidare följa arbetsgivarens uppfattning i tolkningstvisten utan somdessutom tvingas ta initiativ till förhandlingar och rättegång för attslufligen få sin rätt. Resultaten av den regel som gäller måste ofta bliatt initiativet inte tas och att arbetsgivaren därmed i vissa fall i realitetenkan genomdriva en avtalstillämpning som inte är riktig. De skäl som haråberopats till förmån för arbetsgivarens tolkningsföreträde kan inte varatillräckliga för att motivera sådana konsekvenser. Det är därför ett steg pårätt väg att som kommittén föreslagit göra en ändring pä denna punkt. Men detär inte tillräckligt. Det måste finnas starka skäl för att upprätthålla ensådan regel som regeln om arbetsgivarens tolkningsföreträde, vilken skiljer sigfrån vad i vanliga fall gäller inom civilrätten mellan parter Prop.1975/76:105 Bilaga 1 255 i fritt ingångna avtal. Sådana skäl finns enligt minmening inte, i all synnerhet inte när regeln har fått en så generell ochlångtgående tillämpning som tolkningsföreträdesregeln har fått i AD:s praxis.Det finns inte någon anledning att utgå från att den ena parten iavtalsförhållanden på arbetsmarknaden har störte förmåga än den andra atttolka och tillämpa avtalen på ett riktigt sätt. Detta talar för attutgångspunkten för lagstiftaren bör vara att partema skall vara jämbördiga ochatt vardera parten skall ha rätt att själv bedöma vad avtalet betyder i frågaom den egna avtalsprestationen. Arbetstagarsidan bör ha den rätten när detgäller tolkningen av avtal i fråga om sin avtalsprestation, arbetet.