prop · FZ0342 · 1975-12-31 00:00:00 — Enligt BrB betecknas sålunda varje förmögenhetsöverföringsom sker medelst våld å person eller medelst hot som innebär trängande fara sområn. Det våld eller hot som paragrafen talar om bmkar betecknas rån-tvång. Medvåld å person avses alt gärningsmannen bär våldsam hand på en person som därigenomutsätts för misshandel eller betvingande. Atl hastigt rycka något från enperson eller att knuffa någon eller annan lika lindrig våldsutövning ansesalltså inte höra hit. Tillgrepp i samband med sådana våldsfall får räknas somstöld eller grov stöld, inle som rån. För att ett hot skall anses innebäraträngande fara krävs inle bara att faran skall vara överhängandeulan också att den avser något betydelsefullt intresse såsom liv, hälsa ellerdärmed likställt intresse. I praxis har det ansetts tillräckligt alt hotet tettsig som etl hot som innebär trängande fara trots atl faran i själva verketinte varit trängande, exempelvis när hotel skett med leksakspistol (NJA 1956 C187). Med våld likställs enligl lagtexten atl någon försätts i vanmakt eller annalsådant tiUslånd. Därmed avses bl. a. fall då någon på grund av intagning av bedövandemedel som sker mot hans vilja eller användning exempelvis av tårgas försätts ien hjälplös situation. Såvilt gäller förfarandet omfattar rånparagrafen tre fall:stöldfallel, motvärnsfallet och utpressningsfaUet. Med stöld menas tillgreppsom faller under kapitlets fyra första paragrafer. Det är alltså här fråga områntvång i fall då tillägnelseuppsåt föreligger. Motvärnsfallet avser del falletatt någon gör sig skyldig tiU dels en fullbordad stöld och dels ell däreftermedelst råntvång utövat motväm. En förutsättning är dock att 1975/76: 42 59 råntvångetanvänds för att fullfölja stölden och inte endast för att skydda brottslingensjälv. Utpressningsfallet avser slutligen den situation som föreligger närnågon genom råntvång tvingar annan att lämna ifrån sig en sak eller att utfärdaskuldebrev, kvitto eller Uknande handling som innebär förmögenhetsöverföring. Enförmögenhetsöverföring betecknas som rån om den sker genom råntvång men somutpressning (BrB 9: 4) om annat otillåtet tvång kommer till användning. Föratt en förmögenhetsöverföring som frambringas genom råntvång skall anses sområn fordras vidare i princip att våldet eller hotet riktas mot den Ivungne. Omnågon tvingar annan till en förmögenhetsöverföring genom råntvång som riktarsig mol en Iredje person är det således fråga om utpressning och inte rån. Strafflatitudenför rån är fängelse från ett liU . För grova faU av rån finns ettsärskilt stadgande (6 §). Straffskalan för grovt rån omfattar fängelse i lägstfyra och högst . Såsomkriterium på rån anges i 8 kap. 5 § BrB bl. a. att någon stjäl medelst våld åperson eller efter stölden sätter sig till motvärn med våld å person mot densom viU återta det tillgripna. Rån förutsätter alltså ett direkt samband mellanvåldet och tillgreppet. Frågan om delta samband såvitt gäller tillgrepp ochefterföljande våld har varit uppe till prövning i HD. I rättsfallet NJA 1942 s.238 hade en person med bruk av en falsk nyckel berett sig tillträde tUl enaffär och där tillgripit . Under uppehållet i butiken blev gärningsmannenöverraskad av innehavaren, som försökte hindra honom atl undkomma.Gärningsmannen mattade då först två knytnävsslag mot innehavaren utan attträffa denne. För alt hindra förföljandet höll han sedan igen en dörr frånutsidan, men öppnade den och sparkade innehavaren imellangärdet. Under den fortsatta flykten gick gärningsmannen vidare till anfaUmot innehavaren med en ribba, dock utan att utdela något slag. Enligt domskälengav omständigheterna vid handen att innehavaren med sina åtgärder avsett attåterta de tillgripna pengarna. Gärningen bedömdes såsom rån. 1 rättsfallet NJA1945 s. 483 hade en person tUlgripit äpplen och skärbönor i en trädgård. Isamband med att han avlägsnade sig från platsen överraskades han av ägaren ochtilldelade denne två slag i pannan. Då det av utredningen inte framgick attägaren försökt återta det tillgripna bedömdes händelseförloppet som snatlerioch misshandel. Straffet fastställdes till fängelse . Begreppetvåld å person har bl. a. varit föremål för prövning i ett fall som avgjordes år1972. Målet gällde en person som olovligen hade tillgripit en vinflaska på enrestaurang och därefter tilldelat en anställd etl slag över bröstet för atthindra atl denne återtog flaskan. Slaget fick till följd att den anställde föllomkull. Det konstaterades emeUertid all sia- Prop.1975/76: 42 60 geti och för sig inte hade förorsakat någon smärta. Tingsrätten fann därför inteutrett att våldet varit av sådan beskaffenhet som avses i rånparagrafen utandömde gärningsmannen för snatteri och ofredande. Straffet för dessa ochytterligare brott bestämdes till fängelse . Hovrätten, som anmärkteatt fallet mot gatan medfört huvudvärk, svullnad i bakhuvudet och iUamående,fann däremot våldet vara av sådan beskaffenhet som avses i rånparagrafen ochdömde gärningsmannen för rån m. m. tUl fängelse . HD beviljade inteprövningstillstånd (HD:s mål nr B 244/72). Somett annat kriterium på rån anges i paragrafen att gärningsmannen åstadkommerförmögenhetsöverföring medelst hot som innebär trängande fara. Av det tidigarenämnda tUlståndsprövningsmålel NJA 1956 C 187 framgår att HD godtagittolkningen att ett hot skall anses innebära trängande fara när det av envaromdömesgill person skulle ha uppfattats innebära en föreståendelivsfara. Hotet utgjordes i det aktuella fallet av en leksakspistol och enpåse, som gavs intryck av alt innehålla en bomb. Hotet riktades mot enbankkassör. Ifrågavarande tolkning av det aktuella kriteriet har kritiserats avprofessor i en artikel om domaren och straffbudet (SvJT 1959 s.1 ff). Thomstedt anmärker att det varken av förarbeten eller av rättspraxisframgår om ansvar för rån förutsätter att gärningsmannens hot verkligeninnebär trängande fara eller om det räcker att hans offer och andra iakttagarefått den uppfattningen. Lagtextens avfatlning anser Thomstedt närmast tala föratt hotet verkligen måste ha inneburit trängande fara. Vid sådant förhåUandekräver enligt Thomstedts mening hänsynen lill legalitetsprindpen att ansvaretbegränsas till fall, där objektiv fara förelegat. Den motsatta uppfattningen,som domstolama i det aktuella fallet gett uttryck för, torde ha som grund attstraffbudet för rån i motsats till straffbestämmelserna för misshandel ansettsha till ändamål atl skydda offrets handlingsfrihet och inte hans kroppsligaintegritet, menar . Uttrycket hot som innebär trängande fara skullefrån den utgångspunkten avse fall, då hotet för den hotade åtminstone omdenne är en vanUg normal person och således inte speciellt lättskrämd verkarinnebära trängande fara. Offrets handlingsfrihet, dvs. hans motståndskraft mothotel, inskränks nämligen Uka mycket vare sig gärningsmannens pistol är riktigeller blott en leksak, så länge offret tror alt det rör sig om ett användbartvapen. Thomstedt finner visserligen all detta resonemang kan förefalla plausibeltmen ifrågasätter likväl rikligheten av en tolkning, som gör att lagbudettillämpas på fall som inte täcks av dess ordalydelse. Thomstedt anför slutligenatt goda skäl talar för denna tolkning av hotets beskaffenhet vid rån men menaratt lagstiftaren då bör ändra lagtexten. Thomstedt ger uttryck åt sammauppfattning i en senare artikel i (1968 s. 329 ff). Hans tolkning avlagtexten delas av bitr. professorn (Om farebegreppet i straffrät- Prop.1975/76: 42 61 ten1967 s. 96 ff) medan professor intagit en motsatt ståndpunkt (SvJT1960 s. 262). Av intresse för tolkningenav begreppet hot i bestämmelserna om rån är också några andra rättsfall, varavtvå från . I del första, mål B 1087, hade en person Aställt sig hindrande i vägen för B och begärt att få låna av denne. Bblev rädd och överlämnade . Underrätten dömde för rån eflersom A avsettatt tvinga B all utge pengarna. Enligt domstolen måste A därvid ha insett attB, när han lämnade ifrån sig pengarna, uppfattal A:s förfarande som ell hot omomedelbart förestående våld å honom samt alt B inför hotel lämnat över penningbeloppet.Hovrätten fann all hotet inte varit av den allvarliga beskaffenhet som anges irånparagrafen och dömde i stället för utpressning. Två ledamöter varskiljaktiga och ville döma för rån på de av rådhusrätten anförda skälen ochmed hänsyn till att hela situationen måste antas ha gett B grundad anledningräkna med alt han skulle bli utsatt för svår kroppslig misshandel. Straffetbestämdes till straffarbete medan underrätten dömt tillstraffarbete för rån. I målet B 1178 hade den tilltaladegenom hot att döda målsäganden (R) tUllvingat sig av denne. Underrättendömde för utpressning med motiveringen att det inte kunde anses tillfyUestutrett att gärningsmannen själv insett alt det hot, för vilket han utsatte R,varit av sådan beskaffenhet alt det av denne uppfattats som ett överhängandehot lill livet eller om svår misshandel men att det måste antas för visst, allhan förstått all R åtminstone måst uppfatta det som ell hot om viss misshandel.Hovrätten dömde för rån under hänvisning till alt gärningsmannen måsle antas uppsåtligenha givit R gmndad anledning räkna med att han skulle bli föremål för svårkroppslig misshandel. Frågan om hotetsbeskaffenhet vid rån har slutligen även varit uppe i ett relativt nyligenavgjort mål (HD:s beslut nr SB 1383). Målet gällde enperson som till två poslexpedilörer räckt fram ett ultagningskvillo på vilkethan skrivit: "Detta är ett rån. Lägg upp på disken. Gör ingetannal så blir ingen skadad". Gärningsmannen, som bar en leksakspistolinstoppad i byxlinningen, hade understrukit hotet genom att föra sin hand motpistolen och yttra alt något tråkigt kunde hända om han inte blev åtiydd. Postexpeditörerna,för vilka hotet framstod som innebärande trängande fara, lämnade över 5 000 kr.Såväl underrätten som hovrätten bedömde gärningen som rån. HD meddelade inte prövningslUlstånd. Av beslämmelserna i 28kap. 1 § tredje stycket BrB framgår att skyddslUlsyn för brott för vilket det Undrigaslestraffet är fängelse eller däröver får ådömas endast om synnerligaskäl föreligger därtill. Frågan om påföljdens art vid rån har behandlats inågra rättsfall. HD har inte i något av dessa ansett synnerliga skäl förskyddstillsyn föreligga. I NJA 1962 s. 759 hade två ynglingar i avsikt attstjäla pengar och 1975/76: 42 62 spritdrycker berett sig tilllräde tiU S:s lägenhet. Denene av ynglingarna hade vid besöket tiUdelat S tre knytnävslag. Gärningenbedömdes som försök till rån. 1 hovrätten dömdes den som utfört misshandeln tUlvillkorlig dom med övervakning och skyldighet att iaktta vissa särskildaföreskrifter. HD fann emellertid alt även om den av hovrätten ådömda påföljdenkunde vara lämpligare än ovillkorligt frihetsstraff påkallade hänsynen till denallmänna laglydnaden ett frihetsstraff. Målet NJA 1965 s. 152 avsåg en tjugoårig yngling som tillsammansmed tre kamrater under en bilfärd tillgripit ur en medpassageraresportmonnä sedan han hade vridit dennes arm. Gärningen bedömdes som rån. HDantecknade atl brottet inte syntes ha haft sin grund i kriminell läggning ulanväsentligen hade betingats av tiUfälliga omständigheter, bl. a. spritpåverkan.Intresset av den allmänna laglydnadens upprätthållande krävde dock med hänsyntill brottels beskaffenhet att den ådömda påföljden medförde en längre tids frihelsberövande.Skyddslillsyn, även om den förenades med anstallsbe-handling kunde därför inteanses utgöra en tillräckligt ingripande påföljd. Straffet bestämdes tillungdomsfängelse. I ett annat refererat rättsfall från , s. 454,dömde HD en ar-tonåring av sanuna skäl tiU ungdomsfängelse. Två juslitieråd varskiljaktiga och ville döma till skyddstillsyn, den ene bl. a. för att rånetvar av synnerligen lindrig art. Gärningen begicks mot en 27-årig man som följlmed en flicka för att mot betalning ha samlag med henne. TUlgreppel avsåg 100kr och skedde genom fasthållning men utan misshandel. I rättsfallet NJA 1970 s. 353 bedömde domstolarna rånets svårhetsgradpå olika sätt. Målet avsåg två personer som med våld olovligen trängt in i A:sbostad och där företett en kniv och en pistol, som i verkligheten var ofarlig,men som av A måste ha uppfattats som ett farligt vapen. De förmådde A att tafram pengar, av vilka de tiUgrep minst 77'. Underrätten konstaterade bl. a.att rånet var mycket valhänt och amatörmässigl ulfört och all den enegärningsmannen, som fyllt , vid gärningens begående fick anses havisat en för rån ovanligt stor beskedlighet. Han dömdes för bl. a. rån till skyddslillsynmed an-staltsbehandling. Hovrätten fastställde domen. Enligt HD visade utredningenvisserligen atl gärningsmännens handlingssätt i några detaljer utmärkts av vissvalhänlhet och en mer eller mindre uppriktigt menad beskedlighet gentemot A.Gärningen fick emellertid sin huvudsakliga prägel av alt det här var fråga omen 86-årig man som bodde ensam och ensligt och att gärningen var noggrantplanlagd i förväg. Rånet kunde med hänsyn härtill inte anses vara av lindrigart. Skyddslillsyn kunde av hänsyn till allmän laglydnad inte komma i fråga. HDbestämde straffet för 20-åringen till fängelse . En ledamot var avskiljaktig mening och ville fastställa hovrättens dom. Av intresse i detta sammanhang är vidare ett senareavgjort hovrätts- 1975/76: 42 63 I SvJT 1972 rf s. 34 redogörs sålunda för ett fall ivilket två omyndiga pojkar förövat ett rån mot en fjortonåring. Den ene avpojkarna hade genom att tilldela fjorlonåringen två slag i ansiktet förmåttdenne atl lämna ifrån sig . Gärningen bedömdes som rån. Den andreav de tilltalade hade visserligen försökt avstyra ytterligare misshandel, menansågs likväl genom sitt uppträdande och vissa yttranden ha understrukit detmedelst våld framsläUda kravet på pengar och härigenom främjat gärningen. Hansdelaktighet i gärningen bedömdes därför som medhjälp till rån. I fråga ompåföljderna antecknade hovrätten alt del lindrigaste straffet för rån ärfängelse . I förevarande faU måsle emellertid rånet relativt sell ansesvara så lindrigt alt nämnda straff i betraktande av huvudgärningsmannens ungdomoch personliga förhållanden framstod som orimligt hårt. Med hänsyn härtill fannhov-rätlen synnerliga skäl föreligga alt döma honom till skyddstillsyn jämte,med hänsyn till den allmänna laglydnaden, ett högt bötesstraff. Medhjälparen ådömdeselt bötesstraff varjämte prövotiden för en tidigare ådömd skyddslillsynförlängdes. Frågan om påföljden för rån kan slutligen även belysasgenom ett avgjort och i detta hänseende uppmärksammat fall (HD:sbeslut nr SB 1422). Målet gällde en alkoholiserad pensionärsom tUlgripit en flaska vodka i en blomsterkiosk och därefter genom hot med enmejsel satt sig till motvärn mot blomslerförsäljaren när denne försökte återtaflaskan. Gärnmgen bedömdes som rån. Påföljden bestämdes av underdomstolarnatill internering med en minsta lid för anslaltsvården av . HDbeviljade inle prövningstillstånd. 4.1.3 Statistiska uppgifter m. m. Två undersökningar som utförts vid kriminalvelenskapligainstitutet vid innehåller uppgifter av intresse i dettasammanhang. Båda behandlar rån i , den ena , den andraunder . anmäldes 252 rån till . Detfaktiska underlaget bakom 189 av dessa anmälningar har undersökts närmare. Detframgick därvid bl. a. att värdet av det tillgripna, vilket inte angetts i 7procent av faUen, i av fallen understeg . och alttillgreppsvärdet översteg . i endast av fallen. I 90procent av fallen hade gärningsmannen brukat våld. Våldet hade i cirka 70procent av fallen utövats utan vapen eller särskilt till-hygge. I av de undersökta rånen hadegärningsmannen, offret eller båda varit berusade. Detta gällde i 49 falloffret, i 6 fall enbart gärningsmannen medan i 28 fall båda var berusade. I 70procent av dessa rån hade gärningen föregåtts av viss vänskaplig samvaro mellan Prop.1975/76: 42 64 Av 189 rånoffer var en tredjedel antecknade i kriminalregislrel.Av misstänkta gärningsmän, 121 personer, saknade över hälften fastanställning. De flesta av dessa var i åldern . Av gärningsmännen var 58procent antecknade i kriminalregislrel. Av dessa hade 315 tidigarebelastningar. Denundersökning som avser omfattar endast gärningsmän somdömts för rån eller för sådant brott överlämnats för vård enligtbarnavårdslagen. Genom denna urvalsmetod omfattar undersökningen totalt 60ungdomar mellan , som tillsammans förövat 35 rån. Vid 22 av rånenanvändes inte något vapen eller särskilt tillbygge. Skjutvapen förekom vid 3rån. av gärningsmännen var påverkade av alkohol eller annat rusgivandemedel vid brottet. av rånen hade föregåtts av viss vänskapligsamvaro mellan gärningsmannen och offret. Undersökningen hade främsttill syfte att belysa den sociala bakgrunden hos gärningsmännen.Undersökningsresultatet ger vid handen att de flesta ungdomarna kom från enundermålig miljö. Såväl deras uppväxtmiljö som övriga levnadsomständigheterskilde sig markant från förhållanden som kan betecknas som tillfredsställande.Av klientelet hade varit placerade i fosterhem och/eller anstalt.Föräldrarna tillhörde i stor utsträckning socialgrupp III. Spritmissbruk hosframför allt fadern var vanligt förekommande. Kriminaliteten hos syskon var markant.Begåvnings- och ulbUdningsnivån hos gärningsmännen var förhållandevis låg. Avdem som var i arbetsför ålder saknade arbete vid brottstillfället.Över hälften visade tecken på psykisk awikdse eUer störning. Missbruk avalkohol eller annat rusgivande medel fanns antecknat för 47 av 60 gärningsmän.Av gärningsmännen hade 51 tidigare gjort sig skyldiga till brollsbalksbrott. Brottskommissionenåterger i sitt betänkande Åtgärder för att bekämpa brottsligheten ochförbättra den allmänna ordningen (Ds Ju 1973: 5 s. 48 f) resultaten av en inomrikspolisstyrelsen förelagen undersökning angående anmälda rån under år 1972.Enligt denna undersökning uppgick antalet anmälningar i hela landet detta årtill 1 862. Vid av dessa rån hade skjutvapen förekommit.Ungefär 60 procent av rånen hade förövats på gator, torg och andra allmännaplatser. Totalt tillgreps cirka 3 milj. kr., varav 2,7 milj. vid väpnade rån samt värdetransporter. Det totala antalet rån mol bank-och postkontor var 100, varav alla utom två hade begåtts under vapenhot. Urden allmänna kriminalstatistiken över meddelade domar för rån och grovt rånunder åren 19651971 kan följande material hämtas. 1975/76: 42 65 varav 1520 är vid brottet dom/skyddstills varav 1520 år Enligt danska straffeloven är straffet för rån (r0veri)fängelse från till . För rån straffas den som för att skaffasig eller annan oberättigad medelst våld eller hot om användandedärav fråntager eller avtvingar någon främmande lös sak, för stulen sak isäkerhet eller tvingar någon till handling eller underlåtenhet som medför skadaför den överfallne eller någon för vUken denne handlar. Har rånet varit avsärskilt farlig art är maximistraffet fängelse (§ 288). Enligt finska strafflagen är straffet för rån tukthus ihögst . Slraffarten tukthus innebär elt minimistraff . Densom med våld å person eller med hot, som innebär trängande fara för liv ellerhälsa, tar ifrån annan gods eller pengar i avsikl all utan laga rält tillägnasig eller annan egendomen straffas för rån (31 kap. 1 §). Enligt 3 § samma kap.skall även den som ertappas med snatteri, stöld eller försök därtill och somför att kunna fuUborda brottet eller behålla den egendom han tillägnat sigbrukat våld mot annan eller mot annan använt hot som innebär trängande fara förliv eller hälsa dömas för rån eller försök därtill. Lagen innehåller också ettsärskilt stadgande om grovt rån. Straffet är här tukthus , . Den, som genom hot som innebär trängande fara för liv eller hälsa ellergenom våld å person för att bereda sig eller annan nytta avtvingar någon godseller penningar, eftergift av gäld, förskrivning, borgensförbindelse ellerannan fördel i egendom, vartill han ej har laga rätt, straffas för rånarladutpressning enligt samma strafflatituder som gäller för rån eller grovt rån (4§ 3 st.). Av intresse i detta sammanhang är även en bestämmelse som infördes i3 kap. 5 § . Denna nya regel medger att domstolen när särskilda skälföreligger får underskrida straffminimum eller avvika från stadgad slraffart omhinder inte möter med hänsyn tiU aUmänt intresse. I propositionen som föregicklagändringen anmärktes särskilt att stadgandet kunde komma att tillämpas vidrån om straffskalan i det enskilda fallet på grund av våldets eller hotets arteller till följd av omständigheterna vid gämingen var att anse som för sträng. Enligt norska straffeloven straffas den för rån som iavsikt att skaffa sig eller annan oberättigad bemäktigar sig ettföremål som helt eller delvis tillhör annan genom att utöva våld mot personeller sätta honom ur stånd att försvara sig eller med hjälp av hot somframkallar all- 5 1975176.1 saml. Prop.1975/76: 42 66 varligfruklan för våld mot person. För rån straffas också den som i avsikt och medmedel som nämnts tvingar någon att företa en handling som vållar skada ellerrisk för skada för honom eller den på vars vägnar han handlar (§ 267). Slrafflaliludenär fängelse från lill . Visar handlingen särskilt kriminellläggning är minimistraffel fängelse . Delsamma gäller vid återfall irån, såvida inte särskilda skäl talar däremot. Straffet kan i vissa fallbestämmas till fängelse på livslid (§ 268). 1en artikel i 1968 s. 329 ff har professor bl. a. förordaten ändring av strafflatituden för rån. Han pekar i artikeln på att gällandehöga slraffminimum för rån medför vissa nackdelar i de fall då det är fråga om förhåUandevislindriga former av detta brott. Han konstaterar således att en stöld, även omden bedöms som grov, kan medföra skyddstillsyn utan särskilda restriktionermedan denna påföljd med hänsyn till bestämmelsen i 28 kap. 1 § tredje stycket BrB,kan komma i fråga vid rån endast om synnerliga skäl föreligger därtill. Detframhålls vidare att ett rån stundom kan framstå som ett relativt lindrigtbrott, nämligen om våldsanvändningen är ringa och det belopp brottet avser ärlitet. Som exempel på sådana fall hänvisar han till två av de i det föregåenderedovisade rättsfallen, nämligen NJA 1965 s. 152 och NJA 1965 s. 454 (se4.1.2). Thomstedt förordar mot bakgrund härav en sänkning av minimistraffel förrån för att ge domstolarna större frihet atl ådöma den från individualpreventivsynpunkt lämpligaste påföljden. harockså övervägt frågan om behovet av en ändring av strafflatituden för rån isamband med dess ställningstaganden tiU den i direktiven aktualiserade fråganom eventuella skärpningar av gällande straffbestämmelser för våldsbrott.Kommissionen konstaterar därvid bl. a. att den inte funnit anledning föreslånågon höjning av maximistraffet för normalfallet av rån eftersom deallvarligaste gärningarna alltid lorde kunna hänföras till bestämmelsen omgrovt rån. Enligt kommissionens mening borde inte heller minimistraffel förnormalfallet skärpas, eftersom denna straffbestämmelse omfattar också mindreallvarliga fall. Som exempel på ett sådant fall nämndes att någon efter tillgripandetav ett paket cigarretter tiUdelar ägaren ett knytnävsslag när denne försökeråterta cigarretterna. Med tanke exempelvis på sådana fall skulle det enligtkommissionens mening kunna vara motiverat att överväga om inte minimistraffelför rån borde sänkas. Denna fråga borde emellertid enligt kommissionenlämpligen prövas i sammanhang med en mera allmän översyn av straffskaloma i BrB. Fråganom en översyn av BrB:s bestämmelser om rån har senast ak- 1975/76: 42 67 tualiseratsi en motion tUl riksdag (mot. 1974: 967). 1 denna anförs bl. a. attråntvång inte behöver vara så allvarligt som straffsatsen för rån synes utvisa.För att våld i den mening som är aktuellt i förevarande sammanhang skall ansesföreligga krävs inte mera än att offret tillfogas smärta eller att hanskroppsliga rörelsefrihet betvingas genom fasthållande. Hotet behöver enligträttspraxis inte innebära hot med ett laddat skjutvapen eller med aUvarUgtmenad misshandel utan kan avse ett hot som för den hotade framstår som aUvarligtfastän det i verkligheten är ofarligt, t. ex. hot med leksakspistol.