prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — Värdei av en god likviditet liksom risken för atl blilidande genom gäldenärens insolvens eller andra sådana omständigheter verkaremellertid återhållande mot att borgenären i större utsträckning dröjer med allinkassera förfallna fordringar ens om räntan är förhållandevis hög. Av vad somanförts nu kan man dra slutsatsen all dröjsmålsränlan bör stå i ganska närasamband med del allmänna räntelägel för korta lån. Del har också framgått altfixa räntesatser, sådana som 9 kap. 10 § HB föreskriver, har särskildaolägenheter. Deförhållanden som berörts nu bör enligl utredningen vara vägledande förutformningen av lagstiftningens regler om dröjsmålsränla. Mot bakgrund häravutvecklar utredningen resonemanget ytterligare. Det är enligt utredningenhuvudsakligen tre kriterier som bör vara bestämmande för räntefotens höjd viddröjsmålsränla i egentlig mening. Fördet första bör dröjsmålsränlan inte vara så låg all del för gäldenären framstårsom lönsammare alt betala efter än på förfallodagen. Härav följer alldröjsmålsränlan bör vara högre än placeringsränta eller upplåningsränla påsamma risknivå. Alternativet upplåningsränla är förmodligen det som i praktikenär av störsi intresse. Fördet andra bör den legala dröjsmålsräntan inte vara så låg att en gäldenär ibelalningssvårigheler prioriterar betalningen av de fordringar som har en avtaladdröjsmålsränla framför dem vilkas räntefot bestäms av lagen. Detta leder lillall den legala räntan inle bör vara nämnvärt lägre än den ränta som avtalasefter marknadsmässiga grunder. Utredningen pekar på att en utveckling motrelativt hög dröjsmålsräntasynes vara på gång inom affärslivet. Fördet tredje bör dröjsmålsräntan vara tillräckligt hög för all även ge borgenärenviss kompensation för de särskilda olägenheter som han lider genom atl inte fåbetalt i rätl lid. De båda föregående argumenten avser främsl de ekonomiskaverkningarna för gäldenär och borgenär under den förutsättningen alt bådaåtnjuter likviditet som gör del möjligl för dem atl bedöma betalningaruteslutande från synpunkten av räntekostnaden. Men i verkligheten ärlikviditelsfrågan ofta av mycket större betydelse än den direktaräntekostnaden. Om borgenärens likviditet förstärks genom tidigareinbetalningar av utestående fordringar, ökas hans allmänna ekonomiskarörelsefrihet på ett sätt som inte låter sig uppskattas blott genom att räknamed räntan på skulder eller alternativa fordringar. Den andra sidan av sammasak är all gäldenären, genom atl dröja med alt belala förfallna skulder, kanåtnjuta vissa likviditetsföfdelar. Härtill kommer så, från borgenärens synpunkt,eventuella administrativa merkostnader som orsakas av dröjsmålet. Ulredningenframhåller atl räntan givelvis inle är den enda faktorn som påverkar fråganhuruvida betalning sker i rält lid eller efter dröjsmål. Effektiva kravrutinerhos företagen har förmodligen slor betydelse för belalningsdisciplinen. När enfordran är förfallen har borgenären särskilda möjligheler, i sista hand genomrättsligt förfarande, all tvinga gäldenären lill betalning. Ju slörreränteförlust borgenären lider i väntan på betalning och ju mera hans likviditetpåverkas av atl han inte får in sina pengar, desto slörre skäl har han altvidta sådana andra åtgärder. Dröjsmålsränlan har emellertid, förutsatt all denär tillräckligt hög, den fördelen alt den kan verka som ell automatisktpåtryckningsmedel på gäldenären, och borgenären behöver inte lila lill andrametoder som är arbetskrävande och som han av olika skäl kan vilja undvika. växlar emellertid den praktiska betydelsen av lagregler omdröjsmälsräntans höjd för olika slag av fordringar. I de fall där det finnsmöjlighet atl iräffa avtal om ränta för liden innan fordringen förfaller finnsofla också möjlighet alt träffa avtal om dröjsmålsränla. När del gällerexempelvis bankernas utlånings-verksamhet spelar lagstadgandena om räntasäkerligen en ringa praktisk roll, efiersom banker har goda möjligheter atlgenom avtal bestämma ränta såväl före som efler förfalloliden. Av åtskilligtslörre betydelse i delta sammanhang är enligl utredningens mening fordringarpå utestående köpeskilling eller annal motsvarande vederlag för utfördaprestationer, t.ex. på grund av entreprenad, reparation, serviceavtal o.d.Särskilt i slörre förhållanden och när avtal ingås med utnyttjande av utförligaformulär finns även här möjligheten atl i förväg Iräffa avtal omdröjsmålsränla, och så sker också i viss utsträckning. I många fall, särskiltvid mindre och hell standardiserade avtal,är det emellertid ofta inle möjligl eller ens önskvärt atl avtal träffas i förvägom dröjsmålsränla. Särskilt vid konsumenlköp kan del vara en fördel atl lagenkan fungera ulan all avtal behöver träffas ens när del praktiskt setl finnsmöjlighet lill delta och all lagen ger en viss allmän vägledning för vad somanses rimligt. Utredningenfinner del mera tveksamt om en dröjsmålsränla, vars höjd bestämts mot bakgrundav de överväganden som redovisats, är berättigad vid fordringar lillsvårbedömt belopp, t.ex. fordringar på skadestånd, samt vid fordringar av inleaffärsmässigt slag, t.ex. på grund av penninglån mellan släktingar och vännerOm det är ovisst huruvida någon förpliktelse alls föreligger eller till vilketbelopp en skuld uppgår, torde nämligen inle ens risk att behöva betala en högränta förmå gäldenären atl belala . Vid sådana fordringar tordebestämmandel av den dag från vilken ränta börjar ulgå ha större betydelse änräntefotens höjd. I den mån gäldenären saknar tillgångar för all betala enskuld är likaledes räntefoten betydelselös som medel för att förmå honom altbelala. Sammanfattningsvisanser ulredningen atl en allmän räntelags beslämmelser om räntefotens höjd fåranlas ha störst betydelse vid fordringar på köpeskilling och molsvarandevederlag samt vid andra affärsmässiga fordringar till fixerade belopp. Del ärdärför också vid dem som gällande regler medför mest påtagliga ölägenheter. 4.1.2Ränta av annat slag än dröjsmålsränta Ulredningenframhåller alt räntan ofta bestäms genom avtal eller genom ensidiga beslut avden ena parten i sådana förhållanden där räntan spelar en huvudsaklig rolleller har mera självständig betydelse. Vid upptagande av obligationslånregleras räntevillkoren noggrant med hänsyn särskilt lill det aktuellaränteläget för sådana lån. Vid insättning på bankräkning ulgår ränta enligtvillkoren för ifrågavarande räkning. Vid lån mot inteckningssäkerhet i bostads-eller andra fastigheter sätts räntan med beaktande av säkerhetens beskaffenhet,lånelidens längd osv. Man kan teoretiskt sett tänka sig lagregler som har tillsyfte alt mer eller mindre klart verka bestämmande eller vägledande förutformningen av sådana villkor om ränta som nämnts. Men det är enligtutredningen uppenbart atl en allmän lagstiftning med sådant syfte vore förfeladunder nuvarande förhållanden, när kredit- och kapitalmarknaden uppvisar enmångfald olika räntesatser vilka påverkas av varierande faktorer. Omalls ingen ränleutfästelse förekommit, föreskrivs nu uttryckligen i 9 kap. 10 §HB beträffande lån av pengar, att ränta inte skall utgå före förfallotiden.Denna princip är fast förankrad i svensk räll. För den talar också enligtutredningen goda sakskäl. Utredningen anser därför all lagstiftningen även ifortsättningen bör bygga på denna princip. Någon uttrycklig regel häromföreslås dock inte. Enannan fråga är emellertid om lagstiftningen bör innehålla regler för det fallalt väl ränta blivil utfäst men del inle har angetts vilken räntefoten skallvara. Generella regler av detta slag saknas f.n. i svensk rält men återfinns ivissa andra rättssystem. kan otvivelaktigt vissa skäl anföras för all lagstiftningen skallinnehålla sådana utfyllande regler vilka möjliggör komplettering av avtal ocheventuellt även av lagbestämmelser. Räntesatser som förekommer i modernaförhållanden är emellertid så växlande, att det knappast är möjligt att genomlag fastställa någon räntefot som kan tillämpas innan en fordran förfallit tillbetalning, utan avseende vid dess särskilda karaktär. Vadsom anförls nu utesluter dock inle att frågan huruvida ränta skall utgå innanfordran förfallit i vissa rättsförhållanden kan regleras genom lagbestämmelser.Lagstiftningen innehåller också ett anlal sådana regler, exempelvis 6 kap. 16 §expropriationslagen. Ytterligareen företeelse som utredningen lar upp i detla sammanhang är den s.k.processräntan. Bestämmelse om sådan ränta förekommer i norsk och tysk rätt.Tanken bakom reglerna om processränta synes vara att borgenären inte bör lidaförlust genom atl processen drar ut . Denna tanke kan enligtulredningens mening tillräckligt tillgodoses genom atl stämning med krav påfullgörande i allmänhet medför att ränta börjar ulgå, även om så inle skelltidigare. Ulredningen föreslår därför all ränta alllid skall ulgå från stämningsdagenpå fordran som är förfallen, även om dröjsmålsränla inte inträtt tidigare.Någon särskild beslämmelse om processränla fordras sålunda inle därutöver. talar flera skäl för alt räntelagen bör innehålla även bestämmelsersom inte direki tar sikte på dröjsmålsränla. Bl.a. skulle en betydanderättsosäkerhet uppslå, om det inte i räntelagen angavs om och när ränta kanutgå från annan tidpunkt än den då dröjsmål inträder. Utredningenanser del därför nödvändigt att föreslå även regler om annan ränta än rendröjsmålsränta. Härvid uppslår bl.a. frågan vilken räntefot som är lämplig närenligl bestämmelse i lag ränta ulgår från tidpunkt redan innan dröjsmål harinträtt. Utredningenframhåller som ell typfall den ränta som enligt expro- priationslagenskall tillfalla expropriat när exproprierad egendom tillträds av expropriandenvid en tidpunkt som ligger före tiden för löseskillingens bestämmande. Dennaränta bör enligt utredningens mening motsvara en skälig avkastning på enlångvarig placering. Man kan därvid inle direki utgå från den avkastning somexpropriaten skulle ha erhållit om han behållit den exproprierade egendomen ochinte heller från de utgifter för ränta på kvarstående inleckningslån m.m. somhan faktiskt kan ha haft all bestrida efler det tillträdet skett. Man kan inteheller direkt jämföra med den avkastning som expropriaten skulle ha erhållit omhan varit i lillfälle att efler tillträdet uppbära löseskillingenoch göra en affärsmässigt skicklig placering av denna. Ingendera av dessamåttstockar kan generellt ges företräde före de andra, och man kan inte la fullhänsyn till alla på en gång. Man bör enligl ulredningen ha en enhetlig räntefotsom kan tillämpas ulan avseende vid de närmare omständigheterna och som på ettschematiskt sätt anpassas lill att del är fråga om ersättning för förloradavkastning. bör även i andra molsvarande fall den ränta som utgår med stöd avlag innan fordran är förfallen bestämmas med tanke på vad som genomsnittligtsell utgör skälig avkastning vid en placering på lång sikl. Sådan ränta synesdärför kunna benämnas avkastnings-ränta. Den bör ha sådan utformning atlgenomsnittligt ingendera parten av det förhållandet att ränta utgår får skälall fördröja en uppgörelse som medför atl kapitalet förfaller till betalning.I många fall lorde del närmast bero av gäldenären, när sådan uppgörelse kanträffas, och räntefoten bör därför vara tillräckligt hög för all denna skallutgöra ell visst incitament till uppgörelse. Räntefotenför avkaslningsränla bör således enligl utredningen vara lägre än fördröjsmålsränta. Detla överensstämmer med alt räntefoten för långa lån vanligenunderstiger exempelvis den för checkräknings-kredit och liknande korta lån. Skullei de situationer där avkastningsränta ulgår förhållandena utveckla sig så, atldröjsmål i vanlig mening inträffar, finns inle längre något skäl atl beräknaräntan efler lägre räntefot än i andra dröjsmålsfall. Lagreglerna bör utformasmed hänsyn härtill. Detkan också ifrågakomma all i vissa fall ränta utgår enligl principerna fördröjsmålsränla redan från en tidigare tidpunkt än den då fordringen förfaller ivanlig mening. Dessa fall skulle bilda ell slags undanlag från principerna föravkaslningsränla. Utredningen avser här närmast situationen där gäldenärenhandlat svikligen eller eljesi uppsåtligen brottsligt. Ulredningen anseremellertid all man inte bör införa särskilda beslämmelser om dröjsmålsränla fördessa situationer utan alt man i stället bör låta skadeståndet påverkas avborgenärens förlust genom det brottsliga förfarandet. 4.2Utgångspunkt för beräkning av dröjsmålsränta m.m. Närförfallodagen inte är bestämd ulgår enligl 9 kap. 10 § HB ränta först från stämningsdageneller i förekommande fall dagen för ansökan om lagsökning ellerbetalningsföreläggande. Av olika skäl måste ofta även en borgenär som har ettfullt berättigat krav dra sig för att gå till domstol med en fordran.Borgenären kommer därigenom alt lida en oersatt ränteförlust ända fram till dentidpunkt då betalning till slut sker godvilligt eller han trots alll ändåfinner sig föranlåten all stämma. Skulle å andra sidan de nuvaranderättsreglerna ha den verkan atl de ibland föranleder en borgenär atl stämmablott för alt säkra sin rätl lill ränta, kan inte heller delta anses lämpligt.Rättsreglerna bör enligt ulredningen så långt möjligl fungera så atl de gör delobehövligt alt gå lill domstol. Utredningenerinrar om alt man bl.a. i har framhållit olägenheterna av attstämning utgör förutsättning för att ränta skall börja utgå. Erfarenheternafrån de andra nordiska länderna, där likaledes enligt gällande rätt ränta oflautgår först från slämningsdagen, talar också för att denna princip är olämplig. Utredningenanser det därför nödvändigt all i den kommande lagstiftningen gå ifrånprincipen att när förfallodagen inte är bestämd i förväg, ränta skall utgåförst från stämningsdagen. Ulredningenpåpekar att kritiken mot det nuvarande rättstillståndet inte direkt har riklatsig mol den huvudprincip som består i att man gör skillnad mellan fordringarför vilka förfallodagen är bestämd och andra fordringar. Därmed är emellertidinte avgjort atl en sådan skillnad bor behållas även i framliden. Tillgrund för skillnaden har antagits ligga det förhållandel atl om förfallodagenär bestämd i förväg, en gäldenär kan anlas vara beredd atl belala denna dag ochföljaktligen då ha medel tillgängliga för betalning. Om däremot skuldenförfaller vid anfordran eller eljesi som gäldenären inte kändei förväg, kan han inle på samma sätt antas ha medel till sitt förfogande, utanhan kan behöva på sig för att kunna betala. Regeln att ränta utgårförsl från stämningsdagen går likväl längre än vad som följer av detta skäl,eftersom den medför atl gäldenären ofta åtnjuter elt ganska avsevärt anståndfrån del krav först framställs lill dess ränta börjar ulgå. Delfinns enligt utredningen också andra skäl varför del är lämpligt atl, omförfallodagen inle är bestämd i förväg, ränta börjar ulgå först något senare ändenna dag. När förfallodagen är bestämd i förväg kan gäldenären iaktta dennadag exakt. Det medför då inga praktiska ölägenheter att förfallodagen också ärulgångspunkl för ränteberäkningen. Om å andra sidan förfallodagen inle ärbestämd i förväg måsle de flesta gäldenärer ha någon, om också stundom myckelkort tid,för atl hinna fullgöra betalningen. Ipraktiken är del vanligt alt vid betalning av räkningar för levererade varoro.d. gäldenären åtnjuter en räntefri betalningstid. Denna är ofta trettio dagarfrån räkningens datum. Utredningen anser att de praktiska olägenheter som nyssnämndes kan undvikas genom atl man anknyter lill denna praxis. Avsikten härmedär inte all medge gäldenären något anstånd i egentlig mening utan bara atllämna utrymme för de praktiska åtgärderna saml undvika att ränta beräknas förmyckel korta tidrymder. Utredningenföreslår därför å ena sidan alt anknytningen lill stämningen slopas av skäl somredan redovisats, å andra sidan atl vid fordringar utan bestämd förfallodagränta börjar utgå först efter det krav skedde. Denränteförlust som borgenären kan göra genom denna frist lorde i de flesta fallvara av ringa saklig betydelse, och för återstående fall, t.ex. när det ärfråga om fordringar på mycket slora belopp, synes möjligheten att från börjanreglera saken i avtal vara tillräcklig. Utredningenpekar också på att parterna i vissa rättsförhållanden antas räkna ränta omedelbartfrån det fordran uppstår. Så kan vara fallet i kontokurantförhållanden.Principen att ränta skall räknas från fordrans uppkomst ligger ocksåtill grund för den särskilda regeln i 38 § köplagen, enligt vilken vidhandelsköp ränta regelbundet utgår redan från tiden för godsets avlämnande.Utredningen anser det emellertid inte nödvändigt att låta en sådan praxis elleruppfattning, där den förekommer, avspeglas i de generella reglerna. Räntelagenavses vara hell disposiliv, och det finns därför möjlighet all Iräffa avtal medandra räntebestämmelser än de lagen innehåller. Eftersom ifrågavarande praxisantas förekomma endasl i affärsmässiga avtalsförhållanden, är del enligtulredningen fullt tillräckligt atl hänvisa parterna lill alt Iräffa avtal. Utredningenframhåller alt man i detta sammanhang också måste ta slällning lill frågan ivilken form krav bör ske för alt räntan skall börja ulgå. Om ett naket kravskulle vara tillräckligt för all en fordran, som förut inle löpt med ränta,börjar löpa med ränta, finns en viss risk för atl gäldenären förbiser dennavikliga förändring. Det kan vidare vara tveksamt om t.ex. ell mera informelltmeddelande från en borgenär all han anser sig vara berättigad till elt visstbelopp från gäldenären eller all han önskar all få betalt, skall anses vara ellsådant krav som medför alt ränta börjar ulgå. Enliglulredningens uppfattning är del rimligt all, när förfallodagen inte är bestämdi förväg, en fordran i allmänhet inte börjar löpa med ränta förrän gäldenären mottagitell krav av sådan beskaffenhet, all han därav måste förstå atl han ådragit sigen förpliktelse atl utge ränta efter utgången av den korta frist som enligt vadnyss sagts lagen bör En möjlighet är atl kravel måsle ske skriftligen, eventuellt medrekommenderat brev. Med tanke på moderna kommunikationsmetoder och den möjligautvecklingen av dem anser dock utredningen atl etl sådant formkrav kan medföraonödiga komplikationer. Det tillgodoser inte heller tillräckligt det nyssnämndaönskemålet alt gäldenären av en uppmaning atl betala skall kunna tydligtutläsa, huruvida den medför att ränta börjar utgå eller inte. Utredningenföreslår därför i stället atl, när förfallodagen inle är bestämd, ett krav,oavsett i vilken form det framställs, skall särskilt nämna skyldigheten atlutge ränta för alt få verkan all ränta börjar utgå. Denföreslagna regeln synes utredningen också lämplig med hänsyn till att enborgenär ibland kan vilja framställa ett krav på betalning utan att göraanspråk på ränta, om betalning dröjer någon tid. Under nuvarande förhållandentorde exempelvis läkare, landläkare och advokater, lill skillnad frånexempelvis säljare och reparationsverkstäder, ofla inte göra anspråk på räntaom betalning skulle dröja. Utredningen anser inte alt det finns skäl atl sökainverka på om dessa och andra yrkesutövare skall begära ränta eller inte. Detär då fördelaktigt med en regel som medför alt den som inte gör anspråk påränta helt enkelt kan underlåta att begära ränta när han kräver betalning. Denberörda regeln om ulgångspunkl för dröjsmålsränla kompletteras iutredningsförslaget av en bestämmelse om atl ränta på förfallen fordran alllidutgår senast från det all gäldenären delges stämning resp. ansökan omlagsökning eller belalningsföreläggande. 4.3.1Tekniken för bestämmande av räntenivån Utredningendiskuterar lill en början frågan om man även i fortsättningen bör ha två olikanivåer för dröjsmålsräntan, en där förfallodagen är bestämd i förväg och en annandär den inle är bestämd. Den nuvarande regeln är historiskt betingad, och delhar ofta anförls atl i varje fall under nuvarande förhållanden skäl saknas förall behålla en sådan skillnad. De allmänna skäl som utredningen framhållit ianslutning lill diskussionen om räntefotens höjd är i lika mån tillämpliga i defall där förfallodagen är bestämd i förväg och i övriga fall. Utredningen utgårdärför från atl räntefoten bör vara densamma i båda de fall som avses. Nästafråga rör lämpligheten av atl, såsom nu är fallet, direkt i lagtexten ange enfast räntefot som är tillämplig på all dröjsmålsränla. Till förmån för en sådanregel kan enligt utredningen framför allt anföras atl den är lältillämpad. Mankan också peka på all del är ganska vanligt att exempelvis i fakturor en fastdröjsmålsränta anges, vilken då 4 1975. liilämpasoavsett den aktuella räntenivån. Utredningenanser emellertid atl räntelagen inte bör ange en fast räntefot fördröjsmålsränlan. Dröjsmålsräntan bör anpassas efter del rådande räntelägel,vilket växlar avsevärt under nuvarande förhållanden. En fast räntefot som ärtillräcklig när räntenivån är som lägst blir helt otillräcklig när denna nivåär som högst, och omvänt blir en räntefot som är tillräcklig när räntenivån ärhög alltför betungande av låg ränta. Utredningen framhåller ocksåatl det råder enighet bland de nordiska sakkunniga om alt räntelagarna inle börange fasta räntesatser. Enräntefot som anknyter lill del rådande ränteläget kan antingen bestämmasadminislralivi eller anknyta lill någon utanför räntelagen given norm. Detförra alternativet innebär i praktiken att del ankommer på en administrativmyndighet att föreskriva räntefoten för dröjsmålsränlan. Del senarealternativet medför att dröjsmålsräntan anknyter lill diskontoeller någon liknande måttstock. uppfattning är det i alla avseenden enklast och mest praktiskt attanknyta till någon utanför räntelagen given måttstock för det allmännaräntelägel. Denna måttstock bör enligt ulredningen vara officielladiskonto. Diskontot har allt mera fått till uppgift att vara just en regulatorför ränteläget, så att olika räntesatser på olika nivåer anpassas i förhållandetill diskontot. Denna uppgift kan diskontot fullgöra också på det specialområdesom dröjsmålsräntan utgör. Ändringar i diskontot blir snabbt kända, och detföreligger inga svårigheter all vid varje särskild tidpunkt förvissa sig omvilkel diskontot är. Vaddärefter gäller avkastningsräntan anser utredningen att argumenten talar änstarkare för alt räntan anknyts till en rörlig måttstock. Man kan nämligenräkna med atl avkaslningsränla i slörre utsträckning utgår ,och det är då särskilt viktigt atl den anpassas efter det aktuella räntelägel.Även på detta område utgör det officiella diskontot den lämpliga utgångspunktenför bestämmandel av den legala räntan. 4.3.2Frågan om fast eller rörlig ränta under tid när ränta utgår Denteknik som utredningen förordat lämnar två möjligheter öppna. Den ena är atträntefoten under hela den tid som räntan ulgår är densamma. Den andra är altränta ulgår efler en räntefot som fortlöpande anpassar sig efler ändringar idiskontot. Vadförst beträffar dröjsmålsräntan har ulredningen haft överläggningar i dennafråga med representanter för berörda delar av affärslivet. Härvid harframkommit att två skäl talar mot varandra. Å ena sidan motsvarar en räntefotsom anpassar sig efler förändringarna i ränteläget bäst de allmännasynpunkler som ulredningen anförti anslutning till diskussionen om räntefotens höjd. A andra sidan uppges attför mindre företagare, och ändå mera för privatpersoner, tillämpning av enrörlig räntefot medför avsevärda praktiska svårigheter, särskilt närändringarna i diskontot sker tätt. För slörre företag, vilkas fakturering ochbokföring sker med ADB, är del däremot enklare att låtaränteberäkningen anpassa sig lill del rådande ränteläget. Utredningenanför all den efter åtskillig tvekan har kommit lill resultatet, attbeträffande dröjsmålsräntan den för mindre förelag lätt-tillämpade regeln äratt föredra. Därigenom undgår dessa besväret att laborera med elt flertalräntesatser under de lider när diskontot förändras stegvis. Eftersomdröjsmålsränlan i princip är en kortvarig ränta, blir inte heller denekonomiska betydelsen av variationerna så stor.