prop · FZ03105 · 1975-12-31 00:00:00 — I dessafaU, förklaras det vidare, kommer något personligt skadeståndsansvar inte i fråga.Gäller det däremot en enskild arbetsgivare som har bratit mot tystnadspUktföljer, enligt motivtexten, av 54 § att skadeståndsansvaret drabbar honom. Vadsom sägs om påföljd för brott mot tystnadsplikt förklaras avse inte baratystnadsplikt, som följer av en förhandlingsuppgörelse eller som gäller iavbidan på rättslig prövning, utan även tystnadsplikt som grundas på beslut avarbetsdomstolen. Uttalandena i specialmotiveruigen germotsättningsvis vid handen, att bestämmelserna i 56 § avses skola exklusivtreglera frågan om skadeståndsansvar enligt lagen, när någon påarbetstagarsidan har brutit mot 1975/76:105 Bilaga 1 506 tystnadsplikt.Sådant ansvar skall således på arbetstagarsidan inte följa i andra faU änparagrafen anger och skall åvila enbart organisation. I 56 § regleras endast sådana faU där företrädareför organisation eller för arbetsgivare bryter mot tystnadsplUct. Denståndpunkt i fråga om möjUgheten att utkräva skadeståndsansvar, som förslaget idenna del intar, kan måhända ha visst fog för sig i just dessa faU. Parterna ien förhandlingsuppgörelse om information och tystnadsplikt är regelmässigtarbetstagarorganisation, å ena, samt arbetsgivarorganisation eller arbetsgivare,å andra sidan, och det kan förefaUa naturligt, att organisationen eUerarbetsgivaren i tystnadspliktshänseende svarar för den som har fått i uppdragatt föra förhandlingen och i första hand mottaga den information varomförhandlas. Frågan är emeUertid långt ifrån oomtvistUg och goda skäl kananföras för att låta också individueUt skadeståndsansvar inträda i de fallparagrafen avser. Härför talar inte minst att mtresset av tystnadsplikt, därdet uppbärs av ett rättmätigt anspråk, får ett i möjligaste mån verksamtskydd. Det kan erinras om att arbetsrättskommittén i sitt betänkande upptogvissa regler om tystnadsplikt (51 och 52 §§). Dessa var visserligen imateriellt hänseende utformade på annat sätt än motsvarande bestämmelser i detremitterade förslaget, men det förtjänar anmärkas att de var sanktionerade medbl. a. skadeståndsansvar såväl individueUt som för organisation. Avvikelsenfrån det i betänkandet föreslagna "dubbla" skadeståndsansvaret harinte.närmare berörts i remissprotokollet. Det sagda föranleder dock ickelagrådet att motsätta sig den nu föreslagna regleringen av skadeståndsansvaret,om frågan begränsas tUl enbart företrädarfallen. Lagrådet finner emellertid anledning tillinvändning i annat hänseende. Enligt lagrådets mening bör frågan omskadeståndsansvaret vid brott mot lagens regler om tystnadsplikt ses i en någotvidare aspekt än som synes ha skett i förslaget. I fall av oenighet kan frågauppkomma dels att faststäfla vilka handlingar, uppgifter etc. som på grund avsitt innehåll bör omfattas av tystnadsplikt, dels att bestämma omfattningen avden personkrets tUl vilken informationen utan risk för menliga följder börkunna föras vidare. Frågan hur långt part får sprida erhållen information hari lagförslaget såtillvida reglerats, att ledamot i styrelsen för berördarbetstagarorganisation alltid skall ha rätt att taga del av den informationsom från motsidan har lämnats organisationen (jfr 20 §). I andra fall skallfrågan kunna bli föremål för förhandling. Om förhandlingsuppgörelse inte nås,får frågan hänskjutas till avgörande av arbetsdomstolen. Det kan förutsättasatt den krets av mottagare inom den fackliga organisationen, varom i visst fallkan bU fråga, görs antingen till följd av förhandlingsuppgörelse eller på grandav dom delaktig av lämnad information under vUlkor om tystnadsplikt. Häravföljer, såvitt nu är av intresse, att frågan om brott mot tystnadsplikt kanangå också Prop.1975/76:105 Bilaga 1 507 arbetstagaresom mottagit information under tystnadsplUct utan att han därvid kan sägas havarit företrädare för sui organisation. Enligt lagrådets mening saknas bärandeskäl för att inte låta en sådan arbetstagare omfattas av ett personligtskadeståndsansvar vid brott mot tystnadsplikt, som avses i den föreslagnalagen. Med åberopande av det anförda och då samtligabestämmelser om skadeståndsansvar vid brott mot tystnadsplikt således ävennär fråga är om enskUd arbetsgivares ansvar bör sammanföras till en och sammaparagraf, förordar lagrådet att i paragrafen, i stället för den föreslagnalydelsen, införs två stycken av följande lydelse: "Bryter arbetsgivare eller arbetstagare mottystnadsplikt som avses i denna lag eUer utnyttjar han obehörigen vad han undersådan tystnadsplikt har fått kännedom om, skall han ersätta uppkommen skada. Om någon som företräder arbetsgivare ellerorganisation gör sig skyldig tiU handling som avses i första stycket, svarararbetsgivaren eller organisationen för skadan." Av specialmotiveringen tUl förevarande paragrafframgår, att brott mot sådan tystnadsplikt som avses i lagen och ej gällerförlikningsorgan i princip skall kunna leda endast tUl påföljd avcivUrättslig natur. Avsikten är alltså, att straffansvar enligt 20 kap. 3 §brottsbalken inte skall inträda. EmeUertid kan ur sistnämnda lagrums numeragäUande lydelse knappast med säkerhet utläsas, att tystnadsplikt som avses iden föreslagna lagen kommer att faUa utanför lagrummet; särskUt gäller dettatystnadsplikt som följer av 22 § i det remitterade förslaget. För att denavsedda innebörden i förslaget klart skaU framgå, bör till 56 § fogas ett nytttredje stycke av förslagsvis följande lydelse: "I faU som avses i dennaparagraf skall ej följa ansvar enligt 20 kap. 3 § ." När det gäller rättsföljdema avtystnadspliktsbrott, nämns i specialmotiveringen bara skadestånd. Sådant brottav arbetstagare torde emellertid också kunna utgöra grand för uppsägning elleravskedande (jfr AD 1961: 27 och prop. 1973: 129 s. 149 f.). Av 3 § i det remitterade förslaget följer, attannan lagstiftning kan leda tUl att fråga om straffansvar för brott mottystnadsplikt kan uppkomma, oavsett det föreslagna tUlägget i 56 §.Därvid är först att erinra om sådana kvalificerade tystnadspliktsbrott somavses i 35 §§ lagen (1931: 152) med vissa bestämmelser mot Ulojal konkurrens.Ytterligare bör nämnas, att ett av arbetsdomstolen med stöd av 21 § andrastycket meddelat förordnande om tystnadsplikt medför, att 9 kap. 6 §rättegångsbalken blir tUlämplig och att alltså straffansvar följer, om någonutan gUtigt skäl röjer vad som enligt domstolens beslut inte får uppenbaras.Vidare är att nämna att, såsom också berörs i specialmotiveringen, särskUdabestämmelser är att påräkna såvitt angår den offenfliga sektorn. 1975/76:105 Bilaga 1 508 Det förtjänar framhållas, att medbestämmandelagensbestämmelser rimligtvis måste så förstås, att de inte utesluter individueUtskadeståndsansvar enligt allmänna regler om skadestånd på grund av brottslighandling. En särskUd fråga gäller hur tystnadsplikt som avsesi medbestämmandelagen förhåller sig tUl tryckfrihetsförordningens bestämmelserom s. k. meddelarskydd, dvs. de bestämmelser som avser rätten för envar att utom i vissa tämligen snävt begränsade undantagsfall lämna meddelanden tillpressen för publicering utan att meddelaren riskerar straff-rättsUg påföljdeller sådant skadestånd som grundas på brottslig hand-Img. Tryckfrihetsförordnmgen uttalar sig inte i fråganhuruvida någon motsvarighet tiU det nu angivna skyddet för meddelare gäUer, närdet är fråga om tystnadsplikt som vUar på kontraktsrättsUg grund. Det har dockantagits, att civilrättens regler ger utrymme för avtal som utesluter rätt attlämna vissa meddelanden tUl pressen och som ger utrymme för sanktioner ihändelse av brott mot dylikt avtal (jfr SOU 1966: 60 s. 117 med hänvisningar). Medtystnadsplikt på kontraktsrättsUg grund förefaller kunna jämställas bådetystnadsplikt, som enligt förslagets 22 § första stycket första meningen ochandra stycket avses följa av parts ensidiga åtgöranden, och tystnadsplikt,varom arbetsdomstolen kan förordna enligt 21 § andra stycket. Enligt 58 § första stycket i det remitteradeförslaget kan enskild ej åläggas skadestånd för deltagande i olovUgstridsåtgärd, om denna har anordnats eUer föranletts av organisation.Bestämmelsen skulle så som den är avfattad öppna möjlighet för det förfarandet,att en större eller mindre krets av arbetstagare bildar en organisation ienklast möjliga former, tillser att organisationen är utan egentliga tUlgångaroch låter organisationens styrelse besluta om en olovlig stridsåtgärd somgenomförs; jfr NJA II 1965 s. 147 och justitierådet votum i NJA1970 s. 216 (s. 226). Medlemmarna skulle i sådant fall enligt den föreslagnabestämmelsen vara fria från skadestånd, och en påföljd som ådöms organisationenskulle inte kunna verkställas. På arbetsgivarsidan skuUe kunna förfaras påliknande sätt. För att Ulojala manövrer av denna art inte skall kunna skepåföljdsfritt, bör bestämmelsens räckvidd begränsas till stridsåtgärd anordnadeller föranledd av organisation som är bunden av kollektivavtal ochorganisation som är överordnad den kollektivavtalsbundna. Därmed tordesäkerställas att enskilda medlemmar i utbry-tarorganisationer inte i aUa lägengår fria från påföljd för olovlig stridsåtgärd. EnskUd medlems frihet frånpåföljd kan inte anses generellt motiverad annat än när ansvarig organisationverkligen kan betala ett utdömt skadestånd. 1975/76:105 Bilaga1 509 Vad angår 59 § är först att anmärka, att dess andramening inte föreskriver annat än att skadeståndsskyldighet föreligger förarbetsgivare som har underlåtit antingen att påkalla förhandling vid sådantvist om arbetsskyldighet som avses i 34 § eUer att väcka talan när så skolatske enligt samma paragraf. Men underlåtenhet i dessa hänseenden utgör brott motlagen och är därför skadeståndssanktionerad redan genom 54 §. Följaktiigen kan59 § andra meningen utgå såsom onödig. Äv 59 § första meningen framgår att arbetsgivarebUr skadeståndsskyldig, om han kräver arbete enligt 34 § andra stycket utanatt sådana synnerliga skäl som där ayses föreligger. Formellt lederbestämmelsen, sedd för sig, tiU att arbetsgivaren genomgående blirskadeståndsskyldig, om en prövning i efterhand visar att synnerliga skäl förarbetets utkrävande ej förelåg. Detta gäller även när omständigheternavid.hans beslut att utkräva arbete visas ha varit sådana, att hans bedömningatt synnerliga skäl var för handen var fullt ursäktlig. För det sistnämndafallet griper emellertid förslaget i 60 § in. Är arbetsgivarens missbedömningursäktlig, torde 60 § leda tUl att skadestånd kan bortfaUa. I sak kan väl detnu angivna samspelet mellan 59 och 60 §§ påräknas leda tUl materiellt setttillfredsställande resultat, .och det är därför utan egentlig saklig betydelseatt 59 § enligt orden stadgar en skadeståndsskyldighet även för ursäktliga fallav missbedömning. Emellertid bör ej bortses från att 57 § har fått enfrån 59 § avvikande utformning, ehuru den avser jämförbara partsbefogenheter dock med den skillnaden att där är fråga om befogenheter som tillkommerarbetstagarorganisation. I 57 § har för där avsedda fall av skadeståndsskyldighetuppstäUts en tröskel som oberoende av 60 § från skadeståndsområdet undantarursäktliga faU. Sålunda kan skadestånd enligt den bestämmelsen drabbaarbetstagarorganisationen bara om. den har gjort sitt ställningstagande"utan fog". Något sakskäl för att motsvarighet tUl 57 §:s tröskeltUl arbetstagarorganisations förmån inte finns i remissförslagets 59 § harlagrådet inte kunnat uppleta. Olikhet i avseende på ansvarighetsreglema iremissförslagets 57 § och dess 59 § kan skapa intrycket att lagstiftaren skulleha en måttstock, när det gäller felbedömningar av arbetstagarorganisation, menen annan och strängare måttstock, när det gäller likartade felbedömningar avarbetsgivare eUer arbetsgivarorganisation. Det är olyckligt, om utrymme gesför en sådan uppfattning. Därför bör även om någon saklig skUlnad inte tordeuppkomma av skäl som förut har anförts remissförslagets 59 § ges en lydelsesom korresponderar mot 57 §. Som har framgått av det förat anförda föreliggerett nära samband mellan de sakfrågor som åsyftas i 57 § och i 59 §. Motbakgrunden härav vill lagrådet tUl en början förorda, att det remitteradeförslagets 59 § med de av lagrådet föreslagna.jämkningarna infogas såsom 58 § ilagförslaget. Denna ändring får till följd att vad som enligt det remitterade 1975/76:105 Bilaga 1 510 förslagetskuUe upptagas i 58 § bör placeras i 59 §. Därvid erinras om att lagrådetförordat viss jämkning i den sistnämnda regleringen. Det anförda leder tUl att lagrådet föreslår, att nuifrågavarande paragrafer ges följande lydelse: "58§ Har arbetsgivare utan fog utkrävt arbete enligt 34 § andra stycket, skaU hanersätta uppkommen skada. 59 §Har organisation, som är bunden av koUektivavtal, eUer överord nad organisation anordnat.eUer föranlett olovUg stridsåtgärd, kan ska destånd ej åläggas enskild arbetsgivare eller arbetstagare för att han har deltagit i åtgärden. Skadestånd kan icke åläggas arbetstagare, om hanmed sin organisations godkännande har vägrat att utföra arbete som arbetsgivarenhar krävt enligt 34 § andra stycket;" TiU tredje stycket i denna paragraf har från 8 §KAL den s. k. 200-kronorsregeln överförts i sak oförändrad. När lagrådet anser sig böra något närmare granskadet remitterade förslagets innebörd i denna del, så är det i första handutifrån synpunkten humvida den tekniska metod som har valts för att realiseraförslagets syften är ändamålsenlig. Även det inbördes sambandet och samspeletmeUan vissa centrala bestämmelser i lagförslaget kommer emellertid in i bUden. upptog inte någon motsvarighettiU 200-kronorsregeln i sitt förslag.. De skäl som föredragandedepartementschefen i remissprotokollet åberopar mot kommitténs förslag i deimadel och aUtså för regelns bibehållande hänför sig väsenfligen tiU skadeståndetsåsom sanktion mot arbetstagares fredspliktsbrott. Lagrådet viU också ihuvudsak uppehålla sig vid skadeståndets betydelse i sådant sammanhang. I remissprotokollet har den lagstadgadefredspliktens betydelse blivit klart belyst. Äv vad lagrådet har anfört vid 44§ framgår, att lagrådet delar den uppfattning som härvidlag ligger tUl grundför det remitterade förslaget. Det erkännandet bör också ges, att förslaget ivissa hänseenden bl. a. genom reglema om organisationernas vidgade ansvar förstärker fredsplikten. Föredragande departementschefen uttalar i denallmänna motiveringen till lagförslaget, att utvecklingen mot vidgatinflytande för arbetstagarna över den egna arbetssituationen är av avgörandebetydelse för arbetsfreden. Får arbetstagarna ett effektivt inflytande överförhållandena på arbetsplatsen över arbetsledningen, arbetsmUjön m. m. undanröjes, fortsätter departementschefen, många orsaker till arbetsnedläggelse.Olovliga konflikter sägs ofta ha en bakgrund i att arbetstagarna upp- 1975/76:105 BUaga1 511 leverförhåUandena i arbetet som otUlfredsställande och att de inte finner andramöjligheter att ge uttryck för sina synpunkter och önskemål. De nya reglema omvidgat inflytande för arbetstagarna är därmed enligt departementschefen isjälva verket den väsentligaste reformen också av den del av lagstiftningen,som rör fredsplikten och medlen att upprätthålla denna. Lagrådet vUl gärna tro, att departementschefen harrätt i denna slutsats. Han kan också tUl sitt stöd åberopa erfarenheter, somhar vunnits redan under den nu gällande ordningen. Här åsyftar lagrådet det obestridligavärde för vår arbetsmarknad och för det svenska samhäUet, som har legat däriatt arbetsgivares och arbetstagares intressen har bevakats av starkaorganisationer vUka har haft kraft och förmåga att i stort väma arbetsfreden. Det är från denna utgångspunkt förståeUgt, attdepartementschefen knyter stora förhoppningar tUl den i 43 § föreskrivnaskyldigheten för arbetsgivaren och berörd arbetstagarorganisation attomedelbart taga upp överläggningar, när olovlig stridsåtgärd har vidtagits avarbetstagare som är bundna av koUektivavtal. Lagrådet ställer sig för sin delpositivt till denna nyhet, som sannolikt kommer att bidraga till att förkortaolovliga strejker och att minska riskema för nya sådana på samma arbetsplats.Det finns dock skäl att peka på att regleringen i 43 § och den därmedsammanhängande skadeståndsregeln i 60 § andra stycket inte är in-vändningsfria.Det är härvid delvis fråga om dessa reglers förenlighet med andra bestämmelseri lagförslaget. Enligt 41 § i det remitterade förslaget innebärfredsplikten inte blott, att stridsåtgärd inte får vidtagas underkoUektivavtals gUtighetstid för att åstadkomma ändring i avtalet. Den som ärbunden av koUektivavtal får inte heUer tUlgripa stridsåtgärd för att utövapåtryckning i tvist rörande avtalet eller dess tUlämpning. Av 31 § följer att kollektivavtalsbundnaarbetstagare inte får gå till stridsåtgärd ens om arbetsgivaren bryter motkollektivavtalet eUer mot lagen om medbestämmande i arbetslivet. För attarbetstagarsidan i sådant fall skall få rätt att vidtaga stridsåtgärder, måsteden först hos arbetsdomstolen utverka befrielse från fredspUkten. Tanken bakom nu antydda regler som harmotsvarighet i gäUande rätt är, att arbetsgivare och arbetstagare under tidenför kollektivavtals bestånd skaU lösa frågor som skapar problem mellan dem genomorganisationsmässiga förhandlingar och i sista hand på rättslig väg. Med dennatanke, som utgör själva kärnan i fredsplikten, är inte förenligt attarbetstagarna går vid sidan av sin organisation och söker på egen handgenomdriva vad de anser överensstämma med sina intressen. Denna fredspliktens käma kommer inte att blioanfrätt, om det blir en spridd mening bland arbetstagare, att de genom attlägga ned arbetet kan snabbt framtvinga "förhandlingar" i 43 §kallade överläggningar 1975/76:105 Bilagal 512 och att de inte heller riskerar något skadestånd, om de går tillbaka tillarbetet när arbetsgivaren och deras egen organisation gemensamt uppmanar demhärtill. Ätt förfara på detta sätt kan bli särskilt frestande, omorganisationernas funktionärer till följd av den ökade arbetsbörda som den nyalagstiftningen kommer att medföra för dem får svårt att inom rimlig tid hinnamed förhandlingar som påkallas från olika håll. En sådan utveckling skullekunna innebära betydande risker för organisationernas auktoritet och därigenomfå menliga verkningar, som inte kan överblickas. I detta sammanhang förtjänar uppmärksammas ettuttalande av departementschefen i lagförslagets allmänna motivering. Han sägerdär med rätta, att man inte kan se på arbetstagares åtaganden på samma sätt somnär parter i andra avtalsförhållanden tar på sig förpliktelser gentemot enmotpart. Ett arbetsavtal kan inte, fortsätter departementschefen, tillämpassom ett obetingat åtagande från arbetstagarens sida att utföra arbete underden enda förutsättningen, att arbetsgivaren på sin sida fullgör sinförpliktelse till motprestation i form av lön m. m. Det fmns alltid ettpersonligt monient i arbetstagarens avtalsförpliktelser, den egna personligaarbetsinsatsen, och, det måste enligt departementschefen spela in när mantillämpar rättsreglerna på området. Lagrådet vill i anslutning tUl dessa uttalanden tiUen början framhålla några grundsatser, som iimebär hänsynstagande tUl detpersonliga momentet i arbetsinsatsen. Arbetstagare är självfallet inte skyldigaatt arbeta under förhåUanden, som innebär att de riskerar liv eller hälsa.Härvid bortses från situationer, där arbetstagare har särskilt åtagit sigsådant arbete med vetskap om riskerna. Inte heller kan arbete utkrävas avarbetstagarna, när arbetsledningen sker under former som är grovt kränkande fördem. Ytterligare må nämnas att arbetstagare i princip kan vägra att foga sig efterarbetsorder, som skulle innebära att de begick lagstridig handling. Vad nusagts följer i huvudsak av allmänna rättsgrandsatser, som i olika sammanhanghar kommit tUl uttryck i arbetsdomstolens rättstUlämpning. Det kan tilläggas,att till följd av det tolkningsföreträde i tvister om arbetsskyldighet, som detremitterade förslaget ger koUektivavtalsbunden arbetstagarorganisation,medlemmar i sådan organisation i princip kan vägra arbeta, när organisationenutnyttjar tolkningsföreträdet tUl deras förmån. När fråga ej är om dylika fall av tillåtligarbetsvägran kan man emellertid inte i någon större utsträckning fritagaarbetstagare från skadeståndsansvar för arbetsinstäUelse utan att rasera detskydd för arbetsfreden som 31 § avser att ge. Om en allmänt överseende attUydmot olovliga stridsåtgärder intas av lagstiftaren, skulle benägenheten att iakttagafredsplikten minska. Näri remissprotokollet diskuteras skadeståndssanktionens betydelse 1975/76:105 Bilaga 1 513 förarbetsfredens upprätthållande, synes uppmärksamheten främst vara riktad mot densituationen då ett fredspliktsbrott redan har skett. Det måste medges, attskadeståndets funktion i den situationen inte bör överskattas. Ingen omdömesgUlbedömare torde hävda, att strejkande arbetstagare skuUe belastas med skadeståndsom fullt ut eUer ens till någon större del kompenserar arbetsgivaren för denskada han har lidit genom fredspliktsbrottet. Skadeståndet har med andra ord idessa sammanhang inte någon större s. k. reparativ funktion. Skadeståndet har ändå för nu åsyftade situationeren betydelsefuU uppgift. När arbetstagare gör sig skyldiga till olovligstridsåtgärd, bryter de mot sina förpliktelser på ett sätt som i varje falldå de inte efter överläggningar enligt 43 § återgår i arbete normalt leder till en påföljd för dem. Om inte annat har bestämts ikollektivavtal, kan då tre påföljder tänkas komma i fråga, nämligen skadestånd,uppsägning av arbetstagarens anstäUningsavtal med iakttagande av föreskrivenuppsägningstid och avskedande med omedelbar verkan. Det bör vara angeläget, attde båda senare påföljdsformerna med hänsyn tiU deras allvarliga verkningar förarbetstagarna inte tUlämpas annat än un-' dantagsvis. För att detta skall kunnauppnås, måste man emellertid kunna döma ut skadestånd som är en tillräckligreaktion även vid relativt allvarliga fredspliktsbrott. Annars uppstår en luckai påföljdssystemet, vilken inte kan fyllas ut annat än genom en vidgadtUlämpning av uppsägningspåföljden. Det nu antydda problemet, som inteframträdde på samma sätt när arbetsgivarna hade en i princip friuppsägningsrätt, har accentuerats genom tUlkomsten av lagen omanställningsskydd. Ett till begränsat skadestånd måsteanses otillräckligt för alt i önskvärd utsträckning fylla angivna behov.Visserligen kan genom kollektivavtal träffas överenskommelse om en högremaximigräns för skadeståndet. Det angivna behovet synes emellertid vara av denvikt all del bör kunna tillgodoses med stöd av lagen. Skadeståndets viktigaste uppgift i förevarandesammanhang är likväl att i görlig mån hindra uppkomsten av fredspliktsbrotteller med andra ord att verka preventivt. Ätt inte heller departementschefenhar varit främmande för denna skadeståndets funktion framgår när han i annatsammanhang (i slutet av 11.8) inskärper att det är det allmänna skadeståndetsuppgift att, där det är behövligt, effektivt avhålla från avsteg från vad lag ochavtal innehåller. En väl avpassad skadeståndsregel kan enligt lagrådets meningockså utgöra ett verksamt stöd för. arbetstagarorganisationerna i derassträvan att förmå medlemmarna att inte bryta arbetsfreden utan att i stället,när de vill komma till rätta med missförhållanden, anlita organisationerna ochde utökade möjligheter som dessa tillerkänns genom den nya lagstiftningen. Lagrådet anser, att ett till maximeratskadestånd inte heller är tillräckligt för att fylla den senast behandladeuppgiften. 33 1975/76.1 saml. 1975/76:105 Bilaga1 si4 mitteradeförslagets skadeståndsbestämmelser ger därmed inte de materieUafredspliktsreglema det stöd som är önskvärt. Lagrådet behöver inte i dettasammanhang utbreda sig över den förändring av penningvärdet som har skettsedan 200-kronorsregeln tillkom . Inte heller är det nödvändigt attnärmare redogöra för det förhållandet, att anstäUda även i mycket högalönelägen numera omfattas av kollektivavtalsreglering.