prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Desakkunniga bör överväga i vad mån häktningsreglerna bör vara fakultativa i denmeningen att utrymme finns för en diskreiionär avvägning mellan olikaintressen. Det torde visserligen vara ofrånkomligt att domstolen måste gesmöjlighet atl trots förekomsten av vissa legala förutsättningar i undantagsfallunderlåta häktning när individualpreventiva skäl talar emot sådan åtgärd. Åandra sidan finns uppenbarligen vissa risker förknippade med att göra reglernaom frihetsberövande fakultativa i alltför stor utsträckning. Hänsyn till denmisstänktes integritet, frihet och rättssäkerhet talar generellt för att reglerav denna typ bör vara utformade på ett sätt som klargör att de skall tillämpasrestriktivt. De sakkunniga bör överväga om nu åsyftade risker kan minskas genomatt häktningsrekvisiten utformas mer restriktivt, t. ex. genom uppräkning av debrott eller brottstyper som skall kunna föranleda häktning i normala fall. Detär givetvis ett mycket angeläget önskemål att den tid som frihetsberövandetvarar inte är längre än som är oundgängligen nödvändigt. Den största delen av häktningstidentorde normalt hänföra sig till utredningsstadiet. De sakkunniga bör överväga omnågra fördelar kan uppnås genom att en större del av de tillgängligautredningsresurserna koncentreras till häktningsfallen. De bör också övervägaom tidsfristerna för vidtagande av skilda åtgärder hos domstolen kan kortas nedför normala fall. Särskildaproblem är förenade med de långa väntetiderna inom det rättspsykiatriskaundersökningsväsendet. Dessa anser jag inte vara av beskaffenhet att börautredas gemensamt med övriga frågor rörande de straffprocessuella tvångsmedlenutan problemen bör lämpligen övervägas i annat sammanhang. Föratt domstolsprövningen vid häktning skall kunna tjäna sitt syfte är det viktigtatt domstolen och den misstänkte i så god tid som möjligt och i tillräckligomfattning får del av utredningsmaterialet. De praktiska problem som hängersamman med att snabbt tillställa domstolen och den misstänkte 125 Kommittéer: Ju;70 erforderligtmaterial bör utredas närmare. Detbörocksåövervägasomman inte bör vidgamöjligheterna att förebringa bevisning vid häktningsförhandling i fall då denmisstänkte förnekar att han har begått brottet. Även i övrigt kan det vid ennärmare granskning av praxis beträffande anhållande och häktning visa sigfinnas behov av att se över förfarandereglerna. Detanförda har i huvudsak tagit sikte på anhållande och häktning. De skäl sommotiverar en reformering av dessa institut kan också ge anledning till attgranska reglerna om gripande. I sammanhanget bör även erinras om att RB:sbestämmelser om förundersökning ger möjlighet för undersökningsledaren attkvarhålla förhörspersoner visst antal timmar (23 kap. 9 §). De sakkunniga börvara oförhindrade att föreslå de ändringar i dessa regler som deras förslag iövrigt påkallar. Medhänsyn till RB:s konstruktion bör en utredning rörande de tvångsmedel som nuberörts ske med beaktande av hur reglerna härom förhåller sig till övrigabestämmelser om tvångsmedel i RB och till RB anslutande författningar. Jag villi detta sammanhang erinra om att sakkunniga har tillkallats för attutreda frågan om anonymitetsskydd vid beslag och husrannsakan i syfte attstärka anonymitetsskyddet för uppgiftslämnare till pressen (Ju 1974:01). Ensärskild utredning har i uppdrag att se över bestämmelserna om telefonavlyssningvid förundersökning (Ju 1974:08). Även utredningen (Fi 1973:01) omsäkerhetsåtgärder m. m. i skatteprocessen kan ha anledning att gå in påreglerna om de straffprocessuella tvångsmedlen. Samråd bör därför ske mednämnda särskilda utredningar. Defrågor om reformering av de straffprocessuella tvångsmedlen som jag nu harberört kan aktualisera vissa organisatoriska spörsmål inom rättsväsendel. Desakkunniga bör vara oförhindrade att också lägga fram förslag i sådanahänseenden. Fråganom en reform när det gäller behandlingen av anhållna och häktade har nyligenbehandlats av i samband med atl ställning tagits till prop. 1974:20med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. Med anledningav vissa motioner (1974:1605 och 1974:1606) med begäran om nyhäkteslagstiftning anmärkte justitieutskottet bl. a. att spörsmålet om RB:sreglering av tvångsmedlen på sitt sätt är artskilt från den sedan längepåträngande och mer begränsade problematiken om hur man lagstiftningsvägenskall kunna åstadkomma förbättringar för dem som är häktade, anhållna ellergripna. Utskottet förordade för sin del att de i motionerna berörda frågornasnarast skulle tas upp till övervägande i syfte att ny häktningslagstiftningskulle kunna föreläggas . Utskottet hemställde att dettaskulle ges Kungl. Maj :t till känna (JuU 1974:2 s. 57). biföllutskottets hemställan (rskr 1974:99). Bestämmelserom behandlingen av den som utsätts för straffprocessuellt frihetsberövandefinns som jag förut nämnt i lagen (1958:213) om behandlingen av häktade ochanhållna m. fl. samt dessutom i kungörelsen (1958:214) angående tillämpningenav samma lag. Frågan om vissa omedelbara ändringar i dessa bestämmelserövervägs f. n. inom . En departementspromemoria i ämnetberäknas kunna bli framlagd . Emellertidbör beaktas att frågan hur man bör anordna förvaringen och behandlingen av demsom är föremål för häktning m. m. och därmed sammanhängande frågor omtillgängliga resurser kan påverkas av en ändrad utformning av bestämmelserna iRBom häktning m. m. Det bör därför vara en väsentlig uppgift för de sakkunnigaatt under hänsynstagande härtill Ju.70 Skr 1975:4 126 överväga behandlingens utformning. I det sammanhanget börde sakkunniga också överväga huruvida frågor om behandlingens utformning istörre utsträckning skall kunna överprövas i domstol. Utredningen har hållit ett sammanträde. Utredningens arbete beräknas pågåunder . Brottsskadeutrednlngen (Ju 1974:18) Tillkallade enligt Kungl. Maj:ts bemyndigande den 28 juni1974 för att utreda frågan om vidgad ersättning till brottsoffer m. m. (sePost- och Inrikes tidn. Ordförande: , . G., riksåklagare B., led. av riksdagenNygren, ., redaktör, led. Experter: , B. R. , hovrättsassessor (fr.o.m.den 22 oktober 1974) Strömbäck, Eriand H- D. , direktör (fr.o.m. den 22oktober 1974) Sturkell, , (fr.o.m. ) Sekreterare: , ., hovrättsfiskal (fr.o.m.den 25 september 1974) Lokal: 1, 2 tr., tel. (sekreteraren). Postadress: , Fack, 103 10 Direktiv (anförande av statsrådet tillstatsrådsprotokollet ): Fr. o. m. /72 betalas ersättning avstatsmedel för vissa personskador som har uppstått i samband med brott.Bestämmelser härom finns i kungörelsen (1971:505) om ersättning av allmännamedel för personskada på grund av brott (ändrad 1974:355). Enligt kungörelsenutgår ersättning efter prövning av sökandens behov. Därvid tas hänsyn tillskadestånd eller annan ersättning som tillkommer honom med anledning av skadan.Ersättning utgår ej i vidare mån än som följer av allmänna regler om skadeståndvid personskada. Ärende om ersättning prövas av Kungl. Som skälför införandet av ersättningssystemet anfördes i prop. 1971:1 (bil. 4 s. 16)att brottsoffren i jämförelse med många andra grupper av skadelidande isamhället befinner sig generellt sett i en ogynnsam situation genom att de oftasaknar möjlighet att få ersättning av den som vållat skadan. Till stor deltäcks behovet av socialförsäkringen och andra former av försäkring men vissaluckor i försäkringsskyddet förekommer alltjämt. 127 Kommittéer; Ju;71 särskilti fråga om personer med små inkomster. Det föreligger därför för den kaiegoriskadelidande som brottsoffren utgör ett särskilt påtagligt behov avhjälpåtgärder från samhällets sida. Med hänsyn till det sagda uttalades ipropositionen att möjlighet borde finnas atl efter behovsprövning utgeersättning till dem som drabbas av personskada genom brott. 1 första hand borderegleringen ta sikte på att tillgodose de socialt mest ömmande behoven. Iårels slatsverksproposition (prop. 4 s. 110) lämnas en redogörelseför hittillsvarande tillämpning av de ifrågavarande ersättningsreglerna.Samtidigt uttalas att det mot bakgrund av vunna erfarenheter är påkallat attprecisera de villkor som fortsättningsvis bör gälla för rätt till ersättning.Det föreslås på denna punkt bl. a. att gällande principer för beräkning avskadestånd vid personskada så långl möjligt skall tillämpas. Detta innebär bl.a. att några särskilda inskränkningar i rätten till ersättning för ideell skadainte längre skall gälla. Vidare uttalas att, av administrativa skäl, den nedregränsen för ersättning bör bestämmas till . i stället för som hittills300 kr. och att beloppet bör betraktas som självrisk. När det gällerhänsynstagandet till sökandens ekonomiska förhållanden förordas istatsverkspropositionen att personer i lägre inkomstskikt skall ha rätt tillfull ersättning och personer med högre inkomster reducerad ersättning. Avstegfrån denna princip skall dock kunna göras, om särskilda skäl föreligger. Medanledning av uttalandena i statsverkspropositionen och med beaktande av deförslag som förts fram i två motioner (mot. 1974:151 och 1974:1257) anförjustitieutskottet (JuU 1974:1 jätten omprövning bör ske av villkoren förersättning i syfte att åstadkomma ett ersättningssystem som bättre tillgodoser önskemåletatt ge ekonomiskt skydd åt personer som drabbas av skada genom brott. Medhänsyn till frågornas komplicerade natur anser utskottet att det inte utannärmare undersökning bör avgöras hur i detalj etl vidgat statligtersättningsansvar bör utformas. Utskottet förordar därför att riksdagenhemställer hos Kungl. Maj:t att frågan härom blir föremål för utredning. Utredningenbör enligt utskottets mening avse ersättningsfrågorna beträffande såväl person-som egendomsskador. En utvidgning av ersättningssystemet till att omfatta ävensakskador anser utskottet vara särskilt angelägen ur social synvinkel medhänsyn till att försäkringsskydd mot sådana skador ofta torde saknas hos deekonomiskt sämst ställda grupperna i samhället. Det kan emellertid finnas anledningatt införa någon form av begränsning beträffande vissa brottstyper såsombedrägeri och vissa andra förmögenhetsbrott. Utredningsarbetetbör enligt utskottets mening bedrivas skyndsamt, så att förslag om möjligt kanföreläggas riksdag. I avvaktan på de resultat ulredningen kan ledatill lämnar utskottet utan erinran de riktlinjer för ersättning som förordas istatsverkspropositionen. Utskottet anser dock att den nedre gränsen förersättning bör bestämmas till . i stället för som föreslagits . Riksdagenhar beslutat i enlighet med vad utskottet anfört (rskr 1974:42). Medanledning av beslut förordar jag att sakkunniga tillkallas för attutreda frägan om vidgad ersättning till brottsoffer. Utredningsarbetet bör iförsta hand ta sikte på att bygga ut möjligheterna till ersättning förpersonskador. Uppenbarligen är de sociala skälen för ett statligt engagemangsärskilt starka på personskadeområdet. har anfört finns det vissa skäl som talar för att man utvidgar Ju.71 Skr 1975:4 128 ersättningssystemettdl all avse även ersättning för sakskador. De sakkunniga bör därför prövafrågan om en sådan uividgning. Beaktas bör dock att det på sakskadeområdetfinns goda möjligheler för den enskilde att skaffa sig ett försäkringsskyddtill rimliga kostnader. Hithörande försäkringsanordningar har också sedan längeen mycket vidsträckt utbredning, framför allt i form av obligatoriska moment ikombinerade försäkringar av typ hemförsäkring. De sakkunniga bör noga övervägavilka konsekvenser det kan ha från olika synpunkter, om staten tar på sigansvar för sakskador. Närdet gäller ren förmögenhetsskada, dvs. skada som uppkommer utan samband med attnågon lider person- eller sakskada, bör de sakkunniga utgå från att sådan skadainte till någon del bör inrymmas under ett statligt ersättningssystem. Ienlighet med vad som har uttalats såväl i statsverkspropositionen som iutskottels betänkande bör ersättningssystemet utformas på grundval av allmännaskadeståndsrättsliga principer. Som en grundsats bör alltså gälla att denskadelidande skall försättas i samma situation som om skadan inte hadeinträffat. Självfallet bör dock överkompensation undvikas. När det gällerpersonskador bör sålunda den statliga ersättningen vara subsidiär i förhållandetill de socialförsäkringsförmåner som den skadelidande kan ha rätt till. Detkan också finnas skäl atl låta förmåner från s. k. summaförsäkring (liv-,olycksfalls- och sjukförsäkring) räknas av när ersättning besläms. För denhändelse rätt till statlig ersättning införs även på sakskadeområdet bör påmotsvarande sätt utgångspunkten vara att hänsyn tas till ersättning som denskadelidande har räll till på grund av försäkring. Avadministrativa skäl bör ersättningen vid varje form av skada reduceras med ettvisst självriskbelopp. Med anledning av vad utskottet anfört har 1971 årskungörelse ändrats så alt det fr. o. m. gäller ettsjälvriskbelopp om . De sakkunniga bör utgå från att ett belopp av denstorleksordningen bör gälla på personskadeområdet även . Däremot kandet finnas skäl att ha en högre självrisk, om ersättning införs för sakskador. Ocksånär det gäller verkan av medvållande bör skadeståndsrättens principer varavägledande vid fastställande av ersättning. Jag vill i det sammanhanget erinraom att skadeslåndskommittén i betänkandet (SOU 1973:51) Skadestånd V har lagtfram förslag till nya allmänna bestämmelser om verkan av medvållande. Förslagetinnebär att skadestånd skall jämkas på grund av medvållande endast i vissasärskilt angivna situationer. Ävenom utgångspunkten bör vara att allmänna regler om verkan av medvållande sålångt möjligt skall tillämpas även på förevarande område, bör de sakkunnigabeakta att omständigheterna ofta är särpräglade i de fall då skada uppkommer isamband med brott. Särskilt gäller detla när det är fråga om personskada. Detbör därför, som framhällits i årets statsverksproposition, finnas utrymme fören diskreiionär prövning av ersättningsfrågan som medger mer vittgåendeinskränkningar i ersättningsrätten än som följer av allmänna medvållanderegler.Hänsyn bör sålunda kunna tas till den skadelidandes allmänna uppträdande isamband med skadehändelsen och särskilt till frågan om han själv har provocerathändelsen, om han har utsatt sig för särskilda risker genom det sätt på vilkethan har gett sig i lag med gärningsmannen och liknande omständigheter. Närdet gäller personskada bör ersättning liksom utgå för alla typer avbrottsskador, alltså inte enbart för skador genom våldsbrott e. d. Omersättningsrätten vidgas till att omfatta även sakskada kan det emellertid 129 Kommittéer: Ju;72 finnasskäl att, som utskottet har varit inne på, införa någon form av begränsning vidvissa brottstyper, t. ex. vid bedrägeri och andra förmögenhetsbrott. Desakkunniga bör särskilt överväga denna fråga. Vidsidan av brottsskadeanslaget finns det f. n. ett särskilt anslag påsocialdepartementets huvudtitel som avser ersättningar för skador vållade avvissa rymlingar m. f I. Från anslaget betalas ersättning för sakskador och, iviss utsträckning, förmögenhetsskador. Ersättning för personskador förekommersällan. Administrationen av rymlingsanslaget handhas i princip avsocialstyrelsen. Inom justitie- och socialdepartementen pågår f. n. en översynav detta ersättningssystem, föranledd av en resolution av den 21februari 1968. har anfört talar vissa skäl för att man sammanförrymlingsskadefrågorna och frågorna om ersättning till brottsoffer till engemensam administration under . Beaktas bör bl. a. att deskador som avses med rymlingsanslaget till övervägande del är brottsskador. Desakkunniga bör fullfölja den pågående översynen av rymlingsanslaget och förutsättningslöstpröva huruvida en sammanföring av de båda ersättningssystemen bör ske. Även omen sammanföring kommer till stånd, kan det finnas skäl att i vissa avseenden haen särreglering för de skador som omfattas av rymlingsanslaget. har framhållit får administrativa förändringar inte leda till störreåterhållsamhet än f. n. när det gäller ersättning för dessa skador. Desakkunniga bör också uppmärksamma frågan om vilket eller vilka organ som bör hahand om ersättningsprövningen i de fall som har behandlats. Som har anförtssåväl i statsverkspropositionen som i utskottsbetänkandet talar vissa skäl föratt flytta prövningen i ärenden om ersättning till brottsoffer från Kungl.Maj:t till annan myndighet. De sakkunniga bör bl. a. överväga en ordning därärendena handläggs av en domstolsliknande nämnd eller någon redan befintligmyndighet. Jag vill i detta sammanhanget nämna att jag avser att inom kortbegära bemyndigande att tillsätta en särskild utredning som skall göra enöversyn av justitiekanslerns uppgifter, bl. a. när det gäller att i olikaavseenden företräda staten. Vid sina överväganden av vilket organ som börhandlägga ärenden om ersättning till brottsoffer bör de sakkunniga samråda mednämnda utredning. Jagvill slutligen understryka att de sakkunnigas arbete bör bedrivas skyndsamt. Utredningenhar hållit ett sammanträde . Utredningen beräknas slutföra sittarbete . 72.Utredningen (Ju 1974:19) om ändrad valkretsindelning och ökat Inslag avpersonval vid val till Maj:ts bemyndigande för att utreda frågan omändrad valkretsindelning och ökat inslag av personval vid val till (se Post- och Inrikes tidn. Ordförande:Åman, O. , f.d. landshövding Ju:72 Skr 1975; 4 130 N., universitetslektor, led. av , E.Rune, organisationssekreterare , I. ., assistent, led. av riksdagenJohansson, K. , fil. dr, led. av , E. ,förbundsordförande , . N., lantmästare, led. , , föredragande i konstitutionsutskott (fr.o.m.den 15 november 1974) Lokal:Riksdagens konstitutionsutskott, 100 12 , lel. växel 14 20 20/12 33(sekreteraren) Direktiv(anförande av staisrådel lill statsrådsprotokollet den 6 september1974): Ivårt land har vi tillämpat ett proportionellt valsystem vidriksdagsvalen. Mandaten i har vid direkta riksdagsval fördelatsmellan partierna i förhållande till deras röstetal. Före enkammarreformen1968-1969 skedde valen i slutna valkretsar. Denna ordning innebar attmandatfördelningen mellan partierna skedde inom varje valkrets så att denavspeglade röstfördelningen där. Valen var sålunda proportionella i varjevalkrets medan det inte fanns någon garanti för proportionalitet för helalandet. Detvalsystem som infördes i samband med enkammarreformen och som har tillämpatsvid 1970 och riksdagsval är i motsats till det tidigare tillämpadesystemet i princip riksproportionellt. Av de nuvarande 350 mandaten i riksdagenär 310 s. k. fasla valkretsmandat och återstående 40 s. k. utjämningsmandat. Defasta valkretsmandaten är fördelade mellan valkretsarna efter en beräkning somutgår från förhållandet mellan antalet röstberättigade i varje valkrets ochantalet röstberättigade i hela landet. Fördelningen av de fastavalkretsmandaten mellan partierna sker på grund av valresultatet i varjevalkrets. Utjämningsmandaten används för att jämna ut de avvikelser frånriksproportionaliteten som uppstår vid fördelningen inom valkretsarna. Isystemet finns en spärr mot alltför stark partisplittring. Endast parti somfått av rösterna i hela landet får delta i mandatfördelningen.Härifrån görs dock det undantaget att parti som inte uppnått denna röstandelmen som fått av rösterna i en valkrets får delta i fördelningen avde fasta mandaten i den kretsen. 1 den nya regeringsformen har detriksproportionella systemet med den nu angivna utformningen behållits. Detvalsystem som infördes och som grundade sig på en överenskommelsemellan de fyra stora riksdagspartierna har ändrats endast på det sättet attmandattalet minskats från 350 till 349 och antalet utjämningsmandat fastställtstill 39 i stället för 40. Idet riksproporlionella valsystemet är valkretsarna visserligen inle slutna påsamma sätt som . Systemet innebär emellertid att regionala och lokalaintressen beaktas. Valen sker fortfarande valkretsvis och alla mandat såvälde fasta valkretsmandaten som utjämningsmandaten besätts med kandidater somhar nominerats i valkretsarna. Idet tidigare slutna valkretssystemet hade valkretsindelningen stor 131 Kommittéer: Ju:72 Med det valsystem som infördes i samband medenkammarreformen har läget förändrats. Mandatfördelningen mellan partiernaavspeglar mycket nära partiernas röstetal i hela landet. Valkretsindelningenhar sålunda numera sitt intresse främst från andra synpunkter än dem sombetingas av fördelningen av mandat mellan de partier som deltar i valen. Somjag nämnde innebär valsystemet att nomineringen av riksdagskandidaterliksom tidigare sker valkretsvis. Inte minst som följd av detta blir depolitiska partiernas regionala verksamhet nära knuten till valkretsarna.Valkretsarnas befolkningsmässiga och geografiska storlek blir av stor betydelseför utformningen av denna verksamhet och för möjligheterna att skapa ochvidmakthålla goda förbindelser mellan väljarna och riksdagsledamöterna ellerdem som kandiderar vid riksdagsval. Förriksdagsvalen är landet enligt 2 kap. 1 § vallagen (1972:620) indelat i 28 valkretsar.Valkretsarna sammanfaller i regel med länen men också andra områden kan utgöravalkretsar. Sålunda utgör och kommuner och återstoden avStockholms resp. särskilda valkretsar. Vidare utgörMalmö, , och Lunds kommuner särskild valkrets(fyrstadskretsen). är delat i två valkretsar. Dennuvarande valkretsindelningen tillkom i sina huvuddrag och har sedandess inte varit föremål för någon allmän översyn. Valkretsarna varierar, medden utformning de nu har, självfallet avsevärt i storlek. I befolkningsmässigthänseende illustreras detta genom fördelningen av de fasta valkretsmandaten.Vid den senaste fördelningen av dem tilldelades sålunda den ibefolkningshänseende minsta () 2 och den största (Stockholmskommun) 29. Det kan nämnas att fördelningen av utjämningsmandaten vid 1973 årsval medförde att denna spännvidd blev än mer påtaglig med 2 riksdagsmandatbesatta i och 36 i . Det förhållandet attvalkretsindelningen trots ändringar i befolkningsstrukturen och även i andrahänseenden, såsom i fråga om kommunindelningen, inte har blivit föremål för enallmän och samlad översyn gör att den i många avseenden kan framståsom mindre lämplig. Den har också i olika sammanhang gjorts till föremål förkritik. I ett proportionelltvalsystem blir valen framför allt ett val mellan partier medanpersonvalsfrågorna inte får samma framträdande plats. Detta gäller i synnerhetom valen sker i stora valkretsar där många mandat står på spel. Redan föreenkammarreformen hade våra riksdagsval i hög grad en prägel av partival. Genominförandet av ett riksproportionellt system torde denna prägel ha blivit änmera markant. Ävenom riksdagsvalen i hög grad har karaktären av partival ger gällande reglermöjlighet för väljarna att direkt påverka personvalet. Reglerna bygger påprincipen att det är ordningsföljden på valsedeln som bestämmer rangordningenmellan kandidaterna. Proceduren för nominering inom partierna av kandidatertill valet är helt oreglerad. Med viss begränsning till skydd mot missbruk kanväljarna vid valförrättningen fritt föra fram namn under en partibeteckning.Särgrupper inom ett parti kan alltså framträda med egna listor. Väljarna kanvidare stryka eller lägga till namn på de valsedlar som partierna står bakom.Krav på officiell kandidatur föreligger med andra ord inte. Väljarnasmöjligheter att på detta sätt påverka personfrågan är emellertid i praktikenbegränsade. I regel blir partiernas Ju.72 Skr 1975:4 132 kandidatnomineringutslagsgivande vid fördelningen inom partiet av de mandat partiet vunnit. Deltorde vara en allmänl omfattad åsikt att val till också ifortsättningen bör ha karaktären av ett val mellan partier. Partierna är bärareav program för det politiska handlandet. Genom att ge sin anslutning till detena eller det andra partiet kan väljaren påverka samhällsutvecklingen i önskadriktning. Det är emellertid från demokratisk synpunkt ett viktigt önskemål attväljarna inom ramen för ett partival får ett direkt inflytande på vem somväljs. Det har hävdats att detta inflytande f. n. är alltför begränsat och attdetta medverkat till att skapa etl avstånd mellan väljarna och derasföreträdare.