prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — 1973:87 s. 135). Inom har sedan entid tillbaka pågått en undersökning om behovet och inriktningen av en sädanöversyn. Med hänsyn till alt vär nuvarande rättegångsordning är av förhållandevissent datum och redan har reviderats i viktiga hänseenden finns det anledningalt noga pröva vad en översyn bör syfta till. Jag räknar med att en departements- Prop.1975/76:148 171 promemoriai ämnet skall kunna färdigställas . 1 promemorian kommer alt las uppolika frågor om hur rättegängsförfarandet skall i ökad utsträckning kunna görasmer flexibelt än Ln. Avsikten är att promemorian skall bilda underlag för enbred diskussion om behovet och inriktningen av en översyn av rättegängsförfarandet.Först när meningsyttringar har inhämtats från olika berörda intressenter börslutlig ställning tas till hur pass omfattande en revision av RB bör bli och ivilken form den bör ske. Någraav de ändringar som utredningen har föreslagit i nu berörda del har inte delomedelbara samband med frågan om en RB-översyn att de bör anstå i avvaktan påett ställningstagande härvidlag. Jag syftar på vissa av förslagen om denförberedande handläggningen av brottmål. Enligt min mening bör dessa förslagtas upp till behandling redan nu (se avsnitt 6.3.4). 6.3.2Vidgat utrymme för strafföreläggande Enligtnu gällande bestämmelser får strafföreläggande användas dels beträffande brottför vilka inte är föreskrivet svårare påföljd än böter, dock inte normeradeböter, dels beträffande vissa i I § sirafföreläggandekungörelsen särskiltuppräknade brott, för vilka är föreskrivet dagsböter eller fängelse i högst sexmånader. Som allmän begränsning för slrafföreläggande gäller vidare att brotteti del enskilda fallet inte fär förskylla allvarligare påföljd än högsl 50dagsböter eller, om det är fråga om flera brott, högsl 60 dagsböter somgemensam påföljd. I slrafföreläggande fär - utöver bötesstraff - endast las uppsärskild rättsverkan av brottet. Brottmålsutredningensförslag om utvidgning av strafföreläggandets tillämpningsområde innebär attstrafföreläggande får användas generellt vid brott för vilket är stadgat bötereller fängelse i högsl . Som allmänna begränsningar föreslås att denför brottet gällande gärningsbeskrivningen rymmer brott av mindre allvarlig artoch att straffskalan för brottet har bestämts till en nivå, som ger anvisninghärom, saml brottet ensamt eller jämte annal sädant brott i del särskildafallet förskyller högsl 60 dagsböter. Dessutom mäste brottet till sin naturvara sådant att summarisk handläggning utan domslolsmedverkan bör komma i fräga.Utredningen förutsätter att RÅ drar upp vissa allmänna riktiinjer för attpraxis skall bli enhetlig. Enligt utredningen finns det även starka skäl somtalar för att nuvarande straffskalor i BrB och framför alll i specialslraffrättenses över. Genom att justera straffsatserna för de mindre brotten skulle dessa broltautomatiskt falla under strafföreläggandets tillämpningsområde. Treav utredningens experter har i särskilda yttranden uttalat uppfattningen altstrafföreläggande bör kunna användas vid alla brott 1975/76:148 172 medböter i straffskalan - alltså även brott där straffskalan upptar mera än sexmånaders fängelse - och att del bötesbelopp som högst skall kunna föreläggasden misstänkte bör höjas till 80 dagsböter. Remissinstansernaär över lag positiva lill förslaget att utvidga tillämpningsområdet för slrafföreläggande.Bland instanserna kan urskiljas tre grupper alll efter inställningen till hurstor utvidgning som bör ske. Till utredningens förslag ansluter sig bl.a. enhovrätt, de tre största tingsrätterna, och statskontoret.Experternas alternativ får instämmanden från åklagarhåll (bl.a. RA) samt åtalsrättskommittén ochbrottsförebyggande rådet. Några remissinsianser -däribland JK, två hovrätteroch domareförbundet - ifrågasätter om man inte kan nöja sig med att utökakatalogen i strafföreläggandekungörelsen med ett antal frekvenla brott. Deflesta remissinstanserna biträder utredningens förslag om 60 dagsböter som övregräns för hur många dagsböter som får föreläggas i del särskilda fallet. Somjag har framhållit i det föregående har jag den uppfattningen att man nu börkunna ta ett ytterligare steg på den väg som man slog in pä under 1960-talet.Erfarenheterna av reform beiräffande utvidgning av tillämpningsområdetför strafföreläggande har varit goda. De typer av erkända brott som då tilldrogsig särskild uppmärksamhet (snatteri, egenmäktigt förfarande, snyltningsbrott,våldsamt motstånd, förseelse mot 80 eller 81 § rusdrycksförsäljningsförord-ningen,när fräga inte är om grovt brott, saml olovlig jakt och olaga jakt, när frägainte är om grovt brolt) har i stor utsträckning förts över fråndomstolshandläggning till strafföreläggande (se avsnitt 4.1.3). TiUämpningsområdetför strafföreläggande bör mot denna bakgmnd kunna vidgas ytterligare något. Innanjag går in pä förutsällningarna för en vidgad tillämpning vill jag lill enbörjan understryka att strafföreläggande endast utgör ett komplement lill denordinära domstolshandläggningen. Den misslänkle är alllid oförhindrad att fåsin sak prövad av domstol. Åklagaren bör i del särskilda fallet avstå frän attanvända slrafföreläggande, om lagföring vid domstol är önskvärd ellerlämpligare. Någon ändring av strafföreläggandets karaktär är inte avsedd. Föratt ett brolt skall kunna handläggas i summarisk ordning måste krävas attansvarsfrågan är helt klarlagd. Enutvidgning av tillämpningsområdet för strafföreläggande bör liksom hittillsgenomföras med försiktighet. Jag är därför inte beredd att föreslå attstrafföreläggande får användas vid alla brott där böter ingår i straffskalan.En sådan generell utvidgning skulle leda lill att det blev mycket svårt attavgöra vid vilka brott som man i praktiken bör använda strafföreläggande. Medden av utredningen valda linjen skapas en godtagbar avgränsning mellan brott,som typiskt sett rymmer gärningar av mindre allvarlig art, och brott av annatslag. 1975/76:148 173 utredningenanser jag inte heller att man bör kräva att de brott som beivras genomstrafföreläggande måste ha en viss frekvens. Jag hänvisar tiU vad jag härvidlaghar anfört tidigare. På grund av det anförda ansluter jag mig till utredningensförslag att utvidga tillämpningsområdet till att generellt avse brott förvilket är föreskrivet dagsböter eller fängelse i högsl . Självfalletkan därvid bara komma i fråga att förelägga böter som påföljd för brottet i detsärskilda fallet. Föratt markera alt systemet med slrafföreläggande skall vara förbehållet mindreallvarliga överträdelser förordar jag att det antal dagsböter som fär åläggasgenom slrafföreläggande bestäms lill högst 60 dagsböter, oavsett omföreläggandel avser ett eller flera brott. Delta innebär en höjning av dennuvarande gränsen frän 50 till 60 dagsböter vid ensamt brott. Att höja gränsenytterligare, som har föreslagits frän en del håll, finner jag inle motiverat. Dennu förordade utvidgningen av tillämpningsområdet för strafföreläggande är intehelt komplikationsfri. Som utredningen har framhållit framstår visserligen slrafföreläggandetsom en lämplig handläggningsform för flertalet brott med böter eller fängelse ihögst i straffskalan. Vissa brottstyper är emellertid av olika skälmindre väl ägnade för summarisk handläggning. För vissa bötesbrott är dettasituationen . Sålunda används inte slrafföreläggande för beivrandeav t.ex. ringa utpressnings- eller svindleribrolt. Även jag utgär frän attåklagarna liksom kommer att använda strafföreläggandeinstitulet medtillbörlig försiktighet. Jag är dock medveten om att det kan uppstågränsdragningsproblem i en del fall. Den av utredningen gjorda genomgängen avde särskilda brotten ger belägg härför. Jag kan i huvudsak ansluta mig till desynpunkter utredningen har anfört härvidlag. Jag vill tillägga följande. Tillde brottstyper som kommer alt omfattas av strafföreläggandetstillämpningsområde hör bl.a. rattonykterhet. Något hinder häremot anser jaginte föreligga med hänsyn till bl.a. reform beträffande lillbakaräkningsförfarandetvid sädant brott (se prop. 1 likhet med vissa remissinstanser villjag betona all brollet i de flesta fall dock måste anses alltför allvarligt föratt strafföreläggande bör användas. Endast lindrigare fall av rattonykterhetbör kunna beivras genom slrafföreläggande . Del kan t.ex. vara fräga om mopedfylleripä tid och plats där annan trafik inte förekommer eller bilkörning sombegränsas lill flyttning in i garage eller endast en kort sträcka pä gata ellerväg. 1 sådana och liknande fall och då alkoholhalten i blodet liggeromedelbart över straffbarhetsgränsen bör förutsättningar finnas för atttillämpa strafföreläggande vid rattonykterhet. Ensärskild fräga som uppkommer vid lagföring av trafiknykterheis- 1975/76:148 174 brottutgör skyldigheten all betala tillbaka kostnad för tagande av blodprov ochundersökning av sädant blodprov. Enligt lagen (1946:864) om återgäldande avkostnad för blodundersökning i brottmål skall beträffande återbeialningsskyldighetendet som är föreskrivet i 31 kap. RB om kostnad, som enligl rättens beslut harutgått av allmänna medel, äga motsvarande tillämpning. Delta innebär attmisstänkt som fälls till ansvar i regel blir ersällningsskyldig även för blodundersökningskostnaden.Bestämmelsen utgör sålunda undantag från huvudregeln all kostnad i samband medförundersökningen skall stanna pä statsverket (prop. 1946 ärs lagbör gälla ocksä om ansvarsfrågan tas upp av åklagare genom strafföreläggande.Ett lillägg lill 1946 ärs lag synes behövligt för att klargöra detta. Närdet gäller att beivra trafikbrott genom strafföreläggande måste beaktas altfråga om återkallelse av körkort kan aktualiseras i sädana fall. Det gäller ioch för sig redan Ln. med hänsyn till all vårdslöshet i trafik faller under strafföreliiggandetstillämpningsområde. Den bedömning som här ankommer pä åklagaren har visstsamband med vad som har föreslagits av trankmålskommittén i dess betänkande (SOU1972:7072) Rätten till ratten. Enligl vad jag har inhämtat avser chefen förkommunikationsdepartementet att lägga fram en proposition där bl.a.handläggningen av frågor om körkortsingripanden behandlas. Det är därför intemöjligt att nu ta slällning lill denna fråga. Utredningensförslag om vidgad tillämpning av slrafföreläggande aktualiserar också frägan ominte möjlighet bör öppnas att använda denna handläggningsform beiräffande vissabrott med högre strafflatitud än dagsböter eller fängelse i högst sex månader.Vad utredningen med tanke härpå har föreslagit i fråga om översyn av gällandestraffskalor i BrB och specialslrarfrätten kan jag dock inte ansluta mig till.Härvidlag har jag samma inställning som uttalades i prop. 1968:82 (s. 58). Attendast eller huvudsakligen av processuella förenklings-synpunkter omprövastraffskalorna inger starka betänkligheter. Utformningen av straffskalornapåverkas nämligen av en rad olika faktorer, såsom kriminalpolitiskaöverväganden, preskriptionstidens längd, påföljdsbeslämning och möjligheten attanvända processuella tvångsmedel. Som jag har berört i avsnitt 6.2 avser jag däremoiav andra skäl att låta se över lagstiftningen om förmögenhetsbrolt. Till deproblem som därvid skall övervägas hör bl.a. frågan om kriminaliseringen kaninskränkas beträffande en del gärningar som generellt sett tillmäts ett lågt slraffvärdeliksom straffskalorna. man i stället kan beträda är att i likhet med vad som skedde vid 1968 årsreform införa en möjlighet för regeringen att beträffande vissa brott med högreslrafflalitud förordna att brottet får beivras genom slrafföreläggande. Jagförordar att man öppnar en möjlighet all använda strafföreläggande även beträffande brott med böter eller Prop.1975/76:148 175 fängelsei högst tvä år i straffskalan. Undantagsvis kan nämligen även i fråga om brottmed sädan slrafflalitud förekomma vissa typer av mindre lagöverträdelser, därdomstolsprövning inte är nödvändig. Vidurvalet av de brottstyper som i första hand bör komma i fräga för en sädanvidare tillämpning av strafföreläggande som jag har berört nu mäste särskiltbeaktas alt brottet är av sädan art alt det är lämpligt för summariskhandläggning. Exempel pä brott som torde kunna bli föremål förstrafföreläggande är smitning frän olycksplats och varusmuggling. Det börankomma på RÅ att ytterligare undersöka frägan innan ställning tas till behovetav utvidgning. Detta bör dock ske först sedan man har vunnit erfarenheter avreformen i övrigt. Detbör liksom nu ankomma pä överordnade åklagare att verka för en riktig ochenhetlig tillämpning av slrafföreläggandeinstitutet. RÅ bör ägna särskilduppmärksamhet ät tillämpningen och lämna de närmare anvisningar som behövs föratt uppnå en ensartad användning av denna handläggningsform. Beslämmelser omvilka åklagare som skall ha behörighet att ulfärda strafföreläggande för brottmeddelas av regeringen, se 40 § åklagarinstruktionen (1974:910). Motbakgrund av att lagföringen av den mindre brottsligheten i ökad ulsträckningförs över från domslolshandläggning till handläggning av åklagare harutredningen - utan all lägga fram nägot definitivt förslag - diskuterat olikamodeller för lekmannamedverkan inom åklagarväsendet. I likhet med flertaletremissinstanser anser jag dock varken erfarenhelerna frän den hittillsvarandetillämpningen av strafföreläggandeinstitulet eller den av mig föreslagnautvidgningen av tillämpningsområdet påkalla att man nu tar upp denna fråga. Genomatt allt fler brottmål handläggs i summarisk form är det av slor betydelse altfrågan om information till misstänkta och andra ägnas särskild uppmärksamhet.Samtliga remissinstanser är eniga om värdet av förbättrad information ominnebörden av formerna för lagföring av brott. Man har dock samtidigtframhållit svårigheterna att tillgodose informationsbehovet pä ettändamålsenligt sätt. Detär en viktig uppgift för samhället att informera allmänheten om rättsväsendetsolika funktioner. Sådan information får i första hand lämnas av de närmastberörda myndigheterna. Som utredningen har framhållit bör den misstänkteinformeras om de verkningar ett godkännande av strafföreläggande kan få. Äveninnebörden av och formerna för domstolshandläggning bör i görligaste mänklargöras för den tilltalade. 6.3.3Koppling mellan strafföreläggande - handläggning vid domstol Enligtnuvarande strafföreläggandemtiner sänds strafföreläggande till den misstänktemed uppmaning till honom att, om han godkänner föreläggandet, tillställarikspolisstyrelsen detta. Om den misstänkte inte 1975/76:148 176 godkännerföreläggandel, bör han också meddela del till rikspolisstyrelsen.Strafförelägganden som inte godkänns skickas tillbaka av rikspolisstyrelsentill åklagaren. Denne prövar därefter förutsättningarna för all väcka åtal. 1regel medför slrafföreläggande som lämnas ulan godkännande att åklagaren väckeråtal genom att ansöka om stämning hos tingsrätten. Det ankommer därefter påtingsrätten alt ulfärda stämning. Under vissa förutsättningar fär åklagarensjälv ulfärda stämning. Denav utredningen föreslagna kopplingen mellan bestridda strafförelägganden ochdomstolshandläggning bygger på att åtal skall kunna väckas utan stämning.Utredningen skiljer mellan två olika handläggningsruliner. Den ena är att denmisstänkte självmant (alltså utan delgivningsförfarande) inom föreskriven tidsänder in sill bestridande till . 1 så fall utfärdaskallelse till huvudförhandling av åklagaren med angivande av eventuellbevisning i kallelsen. Åklagaren kallar också själv vittnen och målsägande, den misstänkte åberopa bevisning sker kallelse genom domstolens försorg.Del andra fallet är all spontant bestridande inle föreligger, utan slrafföreläggandet(eller påminnelsen härom) delges genom stämningsman. 1 sådani fall utfärdasjämte strafföreläggandel kallelse till huvudförhandling. Vid delgivningenställs den misstänkte inför valet att godkänna strafföreläggandel eller alterhålla kallelse till huvudförhandling. I fråga om handläggningen av de fall dåden misstänkte efter delgivning förklarar sig inte kunna godkänna föreläggandet,föreslår utredningen en särskild lag. Om däremot delgivning av strafföreläggandelinte kan ske blir den särskilda lagen inte tillämplig. Utredningen anser attden föreslagna ordningen först bör prövas på försök i vissa städer. 1 båda deangivna typfallen skall enligl förslaget åtal anses väckt den dag dä denmisstänkte delges kallelse att "svara på strafföreläggandel" viddomstol. Förslagetskall ses mot följande bakgrund. Av ca 225.000 ärligen utfärdadestrafförelägganden återsänder 45.000 till åklagare, varav16.000 bestridda och 29.000 icke delgivna. De återsända föreläggandena bestårtill av parkeringsförseelser och till inte avfylleriförseelser. Det beräknas att av de 29.000 som inte blir delgivna avser16.000 sådana ärenden som över huvud taget inte hinner bli delgivna inom denfastställda tiden. Avsikten med den av utredningen föreslagna kopplingen slrafföreläggande-domstolshandläggning är att begränsa antalet delgivningstillfällen tiU ettenda. Utredningensförslag har fält ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. De flestainstanserna anser att förslaget om koppling mellan strafföreläggande ochdomstolshandläggning innebär så påtagliga fördelar frän arbelsekonomisksynpunkt att den föreslagna 1975/76:148 177 Flera instanser ifrågasätter emellertid om sä mycket står att vinnamed det föreslagna systemet. Några är starkt kritiska mot förslaget såvittgäller det fallet alt bestridande sker vid delgivning av strafföreläggande. Föregen del kan jag i princip ansluta mig till tanken att stämning inte skallbehöva utfärdas om strafföreläggande har lämnats utan godkännande. Däremot kanjag i likhet med flera remissinstanser inte godta den föreslagna kopplingenmellan slrafföreläggande och domstolshandläggning i de fall dä bestridande skervid särskild delgivningsförrättning. Visserligen kan den misstänkte redan mednuvarande rutiner avfordras ett ställningstagande i delgivningsfallen.Lägel blir emellertid väsentligt annorlunda, om ett bestridande automatisktleder till kallelse till huvudförhandling. Den misstänkte ställs dä inför ettomedelbart val, som ofta måste ställa sig ganska svårt för honom med tanke på déföljder hans val får. Självfallet mäste också åklagaren beredas tillfälle attta ställning till ett bestridande före åtals väckande. Med utredningens förslagriskerar man att åtal mäste läggas ned, sedan åklagaren har tagit del av denmisstänktes invändningar. En sädan ordning kan givetvis inte godtas. 1likhet med hovrätten över och förordar jag i stället enmodifierad form av koppling mellan strafföreläggande och domstolshandläggning.Har den misstänkte utan särskilt delgivningsförfarande förklarat att han integodkänner föreläggandel eller efter delgivning lämnat föreläggandel utangodkännande, bör åklagaren kunna väcka talan utan stämningsansökan. Målet anhängiggörshos domstolen genom att åklagaren gör en särskild framställning härom. Det fårdärefter ankomma pä domstolen att utfärda kallelse i vanlig ordning. Ett sådantmodifierat kopplingssystem kräver inte några större ingrepp i RB. Det bör ocksåkunna genomföras utan några större förberedelser men ändå medföra avsevärdatidsvinster för åklagare och domstolar. Närmare föreskrifter om kopplingsförfarandelkan utfärdas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (se 48 kap.1 § andra styckei). Vadjag har anfört nu innebär inte nägon ändring av åklagarens möjligheter attsjälv utfärda stämning och kallelse i de fall delta är möjligt enligt 45 kap. 1§ RB. Jag förutsätter alt denna möjlighet liksom utnyttjas närdomstolarna och åklagarna finner det vara förenat med praktiska fördelar. Medden av mig föreslagna kopplingen mellan strafföreläggande ochdomstolshandläggning kommer frågan om när åtal skall anses väckt i ett nyttläge. Jag förordar att tiden för åtals väckande bestäms till den tidpunkt dååklagarens framställning kom in till rätten. 1975/76:148 178 Somjag har anfört i avsnitt 6.3.1 berör utredningens förslag om förenkladdomstolshandläggning i mindre brottmål vissa frågor av allmän natur somlämpligen bör prövas vid en översyn av rättegångsförfarandet i aUmänhet. 1 detföljande inskränker jag mig till att behandla ett par spörsmål som lämpligenbör lösas . Enligt45 kap. 15 § andra stycket RB skall den tilltalade kallas tillhuvudförhandlingen antingen i stämningen eller genom särskild kallelse. Vidaregäller enligt 10 § första stycket samma kapitel att stämningen skall innehållaföreläggande för den tilltalade att uppge de bevis han vill åberopa vidhuvudförhandlingen och vad han vill styrka med varje särskild bevis(bevisföreläggande). Bevisföreläggande behöver dock inte utfärdas, om detframgår alt den tilltalade inte har någon bevisning alt åberopa, t.ex. därföratt gärningen är erkänd. Om bevisföreläggande anses nödvändigt, utfärdas enligtutbredd praxis inte kallelse till huvudförhandling direkt i stämningen utangenom särskild kallelse. Liknande beslämmelser gäller för det fallet altåklagaren själv äger utfärda stämning (45 kap. 16 §). Utredningenföreslär att domstolen (eller åklagaren) rutinmässigt i mäl om brott, förvilket inte fö:reskrivs svårare påföljd än böter eller fängelse i högst sexmånader och som i det enskilda fallet förskyller böter, får ta uppbevisföreläggande i stämning med omedelbar kallelse till huvudförhandling. Dentilltalade skall i sådant fall avge bevisuppgift före den istämningen angivna huvudförhandlingsdagen. Förslaget har fått övervägandepositivt gensvar vid remissbehandlingen. Ävenjag anser att möjligheterna att redan i samband med stämningen kalla dentilltalade till huvudförhandling bör vidgas. Som jag har framhållit tidigare ärjag däremot inte beredd att föreslå att särskilda handläggningsregler förmindre brottmål förs in i RB. I den mån är i behov av kompletteringbör det om möjligt ske med generell räckvidd. Det har också vidremissbehandlingen uttalats behov av att kunna i ett sammanhang stämma, bevisföreläggaoch kalla den tilltalade i alla brottmål., Föratt tillgodose kravet på att handläggningen sker i former som kan anpassas tillvad som krävs i varje särskilt mål, anser jag därför att domstolarna bör vara oförhind:radeatt utfärda stämning, bevisföreläggande och kallelse till huvudförhandlingsamtidigt. En sådan ordning tar sikte främst på mål som bör handläggasskyndsamt, t.ex. mäl mot den som inte har fyllt tjugoett år eller mot den somär häktad. Givetvis bör bevisföreläggande och kallelse kunna utfärdas samtidigtäven i andra mål. Det är dock olämpligt att använda detta förfarande 1975/76:148 179 rutinmässigt.Med en alltför generös tillämpning riskerar man alt behöva ställa inhuvudförhandlingen, om t.ex. ett vittne inte hinner kallas . Möjlighetenatt kalla direkt i stämningen och utfärda bevisföreläggandeförutsätter en noggrann prövning i varje Särskilt faU för att inte syftet medändringen skall motverkas. Ävnu anförda skäl förordar jag all bestämmelsema om bevisföreläggande ges en sädanutformning all det klart framgår all del inte föreligger något hinder mot attutfärda stämning med bevisföreläggande och kallelse . Dentilltalades personliga närvaro vid huvudförhandling i underrätt i brottmålutgör en grundläggande princip i RB. 1 mål där anledning saknas att döma tillannan påföljd än böter föreligger personlig inställelseskyldighet, om hansnärvaro inte kan antas sakna betydelse för utredningen (21 kap. 2 §). Är denmisstänkte skyldig att komma personligen, skall rätten meddela förordnandedärom. När den misstänkte inte är skyldig att komma personligen, fär hanstalan föras genom ombud. Kallelse till huvudförhandling skall alltid meddelasden tilltalade vid vite. Det gäller således även om han inle är skyldig attkomma personligen (45 kap. 15 § andra stycket). bör tilltalad i ökad omfattning kunna kallas till huvudförhandlingi mindre brottmål utan krav på personlig inställelse. Vitesföreläggande börmeddelas bara när personlig inställelse skall ske.