prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Om ett brott läcker avvikelser av olikasvårhetsgrad kan tillämpningen av strafföreläggande vara utesluten därför attgärningen ligger på gränsen mellan ringa brott och "normalbrotl" samtstraffskalan för den närmaste graden upptar enbart fängelse. Dennuvarande gränsen 50 dagsböter ger enligt utredningen relativt god spännviddför straffmätningen. Den undersökning av bötespraxis som utredningen har gjort(se SOU 1974:27 s, 103) visar klart att domstolarna sällan går över dennagräns. Domstolarnas straffmät-ningsprincip är av naluriiga skäl vägledande föråklagarna och siffrorna tyder på att de brott som skulle kunna föranledastrafföreläggande 1975/76:148 111 sällananses förskylla så högt straff som 50 dagsböter. Straffsatserna i fråga ombrott, som inte är att betrakta som obetydliga förseelser, ligger i regelmellan 15 och 30 dagsböter. En höjning av gränsen kan från denna synpunkt varamotiverad för att markera att en mera differentierad straffmälning bör kunnakomma i fråga, i synnerhet om strafföreläggandets tillämpningsområde vidgas. Aandra sidan finner utredningen det vara angeläget att denna summariska handläggningsformbegränsas lill sådana under straffbestämmelsen hänförliga gärningar som är attbedöma som ringa brott. Från denna synpunkt bör enligt utredningen gränsen förstrafföreläggandets tillämpningsområde inte sättas allt för högt. Utredningenanser att gränsen för det högsta antal dagsböter, som brottet får förskylla förall strafföreläggande skall kunna användas, lämpligen bör sättas vid 60dagsböter. När denna gräns har passerats kan också gränsen för mindre brottsägas ha överskridits. Enligt utredningens mening bör inte någon skillnad vidgränsdragningen göras i fall då det är fräga om singelbrotl eller då delföreligger kumulerad brottslighet. Den nuvarande skillnaden i detta hänseendeupplevs allmänt av åklagarna som onödig och synes inte fylla någon praktiskfunktion. Treav experterna i utredningen har som tidigare nämnts förordat att det högstabötesbelopp som skall föreläggas den misstänkte bör vara 80 dagsböter. Enskiltanspråk i samband med strafföreläggande Utredningenerinrar till en början om att det ankommer pä åtalsrättskommittén all vid enallmän översyn av åtalsbestämmelserna i undersöka vilken målsägandensställning skall bli . Mot denna bakgrund begränsar utredningenframställningen till alt gälla frågan vilken belydelse ett framställtmålsägandeanspråk bör ha för möjligheten alt utfärda strafföreläggande. Detstår enligt utredningen klart att nuvarande förbud mot all utfärdastrafföreläggande när målsäganden har förklarat att han ämnar föra lalan omenskilt anspråk i anledning av brottet innebär en ganska betydande inskränkningav institutets tillämpning i fråga om vissa brott. En av utredningen gjordundersökning bland landets åklagarmyndigheter visar också all sådantmålsägandeanspråk inte sällan framställs särskilt vid vårdslöshet i trafik,skadegörelse (åverkan), misshandel, bedrägligt beteende och egenmäktigtförfarande. 1 allmänhel rör del sig om relativt låga belopp. Attden som lider skada genom brott skall ha rätt att kräva gottgörelse avbrottsförövaren utgör en självklar regel, framhåller utredningen vidare. Det ärockså självklart att samhället ställer resurser till den skadelidandesförfogande för att dennes rätt skall kunna tas till vara. Principen om alt åklagaren skall föra målsägandens ersätt- 1975/76:148 112 ningstalani samband med åtalet har djup förankring och den ger klart uttryck för att denenskilde härvidlag åtnjuter samhällets skydd. Denavgörande frågan är enligt utredningens mening hur långt målsägandens krav pååklagaren bör sträcka sig. Det väsentliga från målsägandens synpunkt bör varaall han blir ekonomiskt goUgjord för skadan eller att han i vart fall erhålleren exekutionsurkund som fastställer hans fordran. Däremot kan det enligtutredningen inle vara rimligt att målsäganden också skall få bestämma vilkenprocessform som skall väljas. Det kan förefalla obilligt att målsäganden genomett obefogat anspråk skulle kunna förhindra alt ett brott av relativtbagatellartad beskaffenhet handläggs på ett från processekonomisk synpunktlämpligaste sättet. Framstår det från rättsvårdens synpunkt som rationellteller eljest särskilt lämpligt att ansvarsfrågan handläggs i förenklade former,synes målsäganden inle ha något berättigat intresse av att hindra en sådanordning, nämligen om han inte förlorar möjligheten att göra gällande sittersättningsanspråk. uppfattning finns del i och för sig skäl som talar för attåklagaren borde ha möjlighet att ulfärda slrafföreläggande i ansvarsdelen ochhänvisa målsäganden att föra sin skadeståndstalan i den för ivislemål stadgadeordningen. En sådan ordning skulle dock betyda en radikal förändring avmålsägandens ställning. Hänsyn skulle inte behöva tas till målsägandens begäranatt åklagaren skall väcka åtal, varigenom målsäganden bereds möjlighet attbiträda åtalet och/ eller att föra talan om enskilt anspråk i brottmålet.Målsäganden skulle inte heller kunna utnyttja sin subsidiära ålalsrätt i sådanafall då åklagaren inle vill väcka åtal ulan föredrar att utfärda slrafföreläggande.Dessa problem bör enligl utredningen inte lösas nu utan vid en allmän översynav målsägandens ställning. Utredningenkonstaterar att starka praktiska och processekonomiska skäl talar för attansvars- och ersättningsfrågan handläggs i ett sammanhang. Del är också ettallmänt intresse att åklagaren utför målsägandens ersättningstalan. Ommålsägandena i stället regelmässigt hänvisades till att väcka talan itvistemål, skulle enligt utredningens uppfattning de flesta avstå med hänsynlill de kostnader och besvär som en sådan process medför, även om nuvarandeordning med allmän rättshjälp självfallet innebär avsevärda lättnader. Mederinran om att ett motsvarande system redan gäller i anser utredningendärför att förutsättningar bör finnas att låta strafföreläggandel inrymmaersättningsanspråk från målsägande eller det allmänna. Den summariskahandläggningsformen lämpar sig enligt utredningen väl för sädana frågor av dispositivnatur. Vissa villkor måste dock ställas upp. Somallmän förutsättning för att enskilt anspråk skall tas upp i strafföreläggandebör enligt utredningen krävas alt anspråket är klart och välgrundat. I de falldär enskilt anspråk kan komma all aktualiseras 1975/76:148 113 gällersom regel alt detta också kan dokumenteras. Vid hotell-, restaurang- ellertaxisnyltning (bedrägligt beleende) kan målsägande förete räkning eller notaenligt fast taxa, vid skadegörelse kan företes räkning på reparationskostnadeller styrkt kostnadsberäkning, vid ringa misshandel kan företes läkarkvittooch verifikationer osv. Utredningen utgår från att ersättningsfrågan i deflesta fall är ostridig och att gärningsmannen, i den mån han godkännerstrafföreläggandel i ansvarsdelen, också är beredd att gottgöra målsäganden förskada på grund av brottet. Självfalletkan det enligl utredningen i vissa fall förekomma att målsägandens anspråkframstår som orimligt högt eller eljest obefogat. Det enskilda anspråket kanockså vara oklart samt kräva särskild utredning som inte kan göras underförundersökningen eller eljest vara så beskaffat att det lämpligen bör tas uppi strafföreläggande. 1 sådana fall synes förutsättningar saknas för att ta uppanspråket i strafföreläggande. Enannan begränsning av möjligheten att ta upp enskilt anspråk i slrafföreläggandeavser anspråkets storlek. Eftersom det i praktiken kommer att röra sig om brottav mindre allvarlig art räknar utredningen med att eventuella enskilda anspråkavser relativt låga belopp. I fråga om vissa brott - t.ex. vårdslöshet itrafik, skadegörelse, allmänfarlig vårdslöshet - kan dock den faktiska skadanbli ganska betydande. Utredningen påpekar att vid sådana oaktsamhetsbrott kangraden av slraffbarhel inle ulan vidare mätas i förhåUande lill den straffbaragärningens effekt. Utredningen anser att värdegränsen för enskilt anspråk islrafföreläggande lämpligen bör bestämmas lill ett halvt basbelopp enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring. 1detta avsnitt berör utredningen bl.a. frågan om körkorisåterkallelse vidtrafikbrott. Utredningen erinrar om att trafikmålskommittén i sitt betänkande(SOU 1972:70) Rätten till ratten har föreslagit att frågan omkörkorisåterkallelse på grund av brott i fortsättningen skall handläggas av dendomstol som dömer i ansvarsfrågan. 1 beslut om ovillkorlig återkallelse skalldomstolen bestämma , lägst en månad och högst (körkortsspärr),före vars utgång föraren inte får medges behörighet att föra körkortspliktigtfordon. Kommittén har också föreslagit att fråga om ovillkorlig körkortsspärrskall kunna tas upp i strafföreläggande. Kommitténs förslag innebär att 48 kap.2 § RB skall innehålla ett nytt stycke enligt vilket "i strafföreläggandefår intagas föreläggande av ovillkorlig körkorisåterkallelse med körkortsspärrhögst ". Utredningenpåpekar att det inte har varit möjligt för utredningen att avvaktadepartementsbehandlingen av trafikmålskommilténs förslag, vilket skulle gesäkrare underlag för en bedömning av körkorts-8 1975176. 1975/76:148 114 frågan.Det är från utredningens synpunkt en fördel om frågan angående eventuelltkörkortsingripande på grund av brott kan handläggas i samband medprövningen av ansvarsfrågan. ÅterkaUelse och bestämmande av körkortsspärr börsamordnas med den allmänna straffpåföljden. Därmed vinner man också att dendömde redan i samband med domen får kännedom om reaktionen i hela dess vidd ochatt han mol denna bakgrund kan vidta nödvändiga åtgärder. 1det följande belyser utredningen vissa konsekvenser av trafikmålskommilténsförslag beträffande formerna för beivrande av trafikbrott. Utredningenframhåller bl.a. att tillämpningsområdet för slrafföreläggande vid trafikbrottkommer att i hög grad bero på i vad mån det blir fast praxis hos domstolarnaatt för vissa brottstyper döma till ovillkoriig körkorisåterkallelse underkortare lid. Främsl torde så bli fallet vid körkortsäterkallelse för överträdelserav för trafiksäkerheten grundläggande regler. Den som exempelvis kör mot röttljus, inle iakttar stopplikt eller kör avsevärt fortare än tillåten hastighetblir av med körkortet på en månad eller längre även om någon olycka inte harinträffat, såvitt inte särskilda skäl talar däremot. Enligt nuvarande, praxisblir påföljden i regel endast böter. Då sådana överträdelser är talrika finnsdet beträffande dessa brottstyper stort utrymme för strafföreläggande. Även ifråga om andra fall av vårdslöshet i trafik kan man räkna med attstrafföreläggande med körkortsspärr inte sällan kan användas. Beträffanderattonykterhet innebär förslaget en skärpning av reglerna förkörkortsingripande. Körkorisåterkallelse blir sålunda obligatorisk utom i någrasällsynta undantagsfall. Men det kan antas att domstolarna särskilt vidlindrigare fall av rattonykterhet ofta kommer alt besluta om villkorUgkörkorisåterkallelse. Med den utformning av samhällsreaktionen som kommitténhar föreslagit finns det enligt utredningen knappast något utrymme försummarisk handläggning hos åklagaren av dessa mål. Däremot föreligger behov avförenklad handläggning av målen hos domstolarna. 4.2.4Koppling strafföreläggande - handläggning vid domstol Utredningenframhäller att den har övervägt olika alternativ som siktar mot en omedelbarövergång från strafföreläggande till domstolshandläggning. Som ett möjligtalternativ har utredningen övervägt att låta strafföreläggandel gälla somstämning i brottmål om godkännande inte sker. Därvid förutsätts attstrafföreläggnadet innehåller samma uppgifter som stämningsansökan. Denavgörande skillnaden ligger f.n. däri att åklagaren skall ange de bevis hanvill åberopa och vad han vill styrka med varje bevis. Praktiska skäl talarenligt utredningen mot att åklagaren redan i samband med utfärdandet avstrafföreläggande skall upprätta sådan bevisuppgift. För det övervägandeantalet misstänkta sorn delges strafföreläggande kommer det inte att bliaktuellt med 1975/76:148 115 någondomstolsförhandling, varför stämning med bevisuppgift skulle framstå som enöverloppsgärning. Utredningen framhåller vidare all det i de flesta fall skullebli svårt för åklagaren all lämna bevisuppgift innan han vet om föreläggandetbestrids och vilka grunder som anges för bestridandet. Omman skall göra någon mera omfattande rationaliseringsvinster är det enligtutredningen nödvändigt att antalet delgivningstillfällen begränsas till ettenda. Detta förutsätter att den misstänkte redan i strafföreläggandel kallastill handläggning inför domstol om han inte godkänner föreläggandet. Formelltfinns förutsättningar för åklagare att utfärda sådan kallelse istämningen, om det på grund av den tilltalades erkännande eller annanomständighet är uppenbart att den tilltalade inte kommer att uppge bevis ochatt inte heller annan förberedande åtgärd krävs. Frånpraktisk synpunkt saknas enligt utredningen anledning att kalla samtligamisstänkta till domstolsförhandling, även om avsikten är alt kallelsen baraskall aktualiseras om strafföreläggandel inle godkänns. En sådan ordning skulleockså föra med sig administrativa problem, eftersom det inte vore möjligt attpå förhand veta vilka av föreläggandena som skulle komma att bestridas ochvilka av de kallade som skulle inställa sig vid förhandlingen. Risken förmissuppfattningar och oriktigt handlande från de misstänktas sida är påtaglig. Utredningenhar mot denna bakgrund inte ansett det vara någon möjlig väg att låtastrafföreläggandel alternativt fungera som stämning och inrymma kallelse tilldomstolsförhandling. Man måste enligt utredningen i stället från början klartskilja på de fall då strafföreläggande godkänns, varvid nuvarande rutiner kananvändas, och de fall då föreläggandel bestrids, varvid domstolsförhandlingaktualiseras. 1 sist nämnda fall bör målet kunna anhängiggöras genomatt åklagaren lämnar in strafföreläggandel lill rätten. Alal bör enligt utredningeni dessa fall kunna väckas ulan stämning, eftersom ansvarsyrkandet ärpreciserat i föreläggandel med åberopande av tillämpliga lagrum. Förutsättningbör vidare enligt utredningen finnas alt kalla den misstänkte lillförhandlingen antingen separat, när den misstänkte själv har kommit in medbestridande av strafföreläggandel, eller genom stämningsman i samband meddelgivningen av strafföreläggandel, när den misstänkte förklarat sig intekunna godkänna detta. Utredningenskiljer alltså på två olika situationer som förutsätter delvis olikahandläggningsrutiner. Den ena avser det fall alt den misstänkte självmant inomföreskriven tid sänder in ett bestridande av strafföreläggandel tillrikspolisstyrelsen. Något särskilt delgivningsför-farande har här inle behövtinledas. Den andra situationen inträffar när den misstänkte inte har svarat påslrafföreläggandet trots påminnelse utan bestridandet sker först när han genomslämningsman delges föreläggandet. 1 det förra fallet måste särskild delgivningske av 1975/76:148 116 kallelsetill förhandling vid domstol. I det senare fallet kan sådan kallelse överlämnasi samband med delgivningen av strafföreläggandel. Gemensamt för de bådahandläggningsvägarna är att åklagaren utfärdar strafföreläggandel samt altrikspolisstyrelsen svarar för uppföljningen. Som allmän förutsättning gälleratt misstänkt som bestrider utfärdat strafföreläggande skall kallas tillhuvudförhandling inför vederbörande tingsrätt på tid som bestämts särskilt.Rikspolisstyrelsen kan på datamaskinell väg medverka till alt sådana kallelserutfärdas och sänds för delgivning med den misstänkte. Denu beskrivna förfarandena erbjuder enligt utredningens mening en möjlig lösningför alt åsladkomma en smidig och rationell koppling mellan strafföreläggandeoch domstolshandläggning. Systemet förutsätter att åtal i dessa fall skallkunna väckas utan stämning. 1 stället utgör strafföreläggandel (däri angivengärning jämte åberopade lagrum) grund för åklagarens ansvarstalan. Deltaförutsätter tillämpning av undantagsregeln i 45 kap. 2 § sista styckei RB. Delär enligl utredningen nödvändigt att klargöra åtal skallanses väckt. Detta har betydelse bl.a. för frågan om litispendens, dvs. hindermot all föra talan i mer än en ordning. Enligt 48 kap. 3 § RB gälleratt fråga om ansvar för brottet inte får tas upp på nytt innan fastställd tidför godkännande av strafföreläggande har gått ut. Efter denna tidpunkt ägeråklagaren däremoi väcka åtal för brottet i vanlig ordning. Den föreslagna kopplingenmellan strafföreläggande och domstolshandläggning medför dock attstrafföreläggandel i många fall träder i stället för stämning. Del vore därförenligt utredningen tänkbart att anse åtal väckt redan då strafföreläggandedelges den misstänkte. Emellertid är det först om föreläggandel bestrids somfrågan om åtals väckande aktualiseras. Om lagföringen skall ske genom delenklare förfarandet som här skisserats (åtal efter strafföreläggande utanstämning) bör frågan om ansvar inte tas upp i annan ordning. Tiden för åtalsväckande bör därför enligt utredningens uppfattning bestämmas till den dag denmisstänkte delges kallelse att svara på strafföreläggandel vid domstol. Frågan har också intressefrån preskriptionssynpunkt. Enligl 35 kap. 1 § BrB uppkommerpreskriptionsavbrott den dag den misstänkte får del av åtal för brottet. 1strafföreläggandefallen bör enligt utredningens förslag tidpunkten fördelgivning av kallelse vara avgörande i delta hänseende. Utredningen motiverar denföreslagna kopplingen mellan strafföreläggande och domstolshandläggning medintresset av att åstadkomma en snabbare procedur. Genom att antaletdelgivningar begränsas till en enda i varje ärende och anhängiggörandet avmålet vid domstol sker som omedelbar följd av bestridandet avstrafföreläggandel, kommer enligt utredningen betydande tidsvinster att göras ijämförelse med nuvarande ordning. Utredningen anser att man regelmässigt börräkna 1975/76:148 117 medatt de mindre brottmål som på detta sätt förs lill domstol avgörs inom en månadfrån den dag då talan har väckts, dvs. kallelse till huvudförhandling har delgeltsden misstänkte. Utredningenföreslår att den föreslagna ordningen med koppling mellan slrafföreläggande ochdomstolshandläggning i första hand bör prövas på sådana orter där man kan räknamed att den får större praktisk betydelse för strävandena att nedbringa derältsvårdande myndigheternas arbetsbelastning. Utredningen nämner främst de trestörsta städerna. Om erfarenheterna därav blir goda kan det finnas skäl attinföra motsvarande ordning inom fler åklagardistrikt, 4.2.5Förenklad domstolshandläggning Allmänna synpunkter Utredningensförslag om vidgad tillämpning av strafförelägganden syftar bl.a. till attminska tillströmningen av mindre brottmål lill domstolarna. Del står enligtutredningen dock klart alt reformen inte kommer att medföra att alla mindrebrott, för vilka inle stadgas allvarligare straff än böter eller fängelse ihögsl , undandras domstols prövning. Utredningen erinrar om all delfinns vissa brott av denna kategori som i det konkreta fallet inle lämpar sigför strafföreläggande. Vidare gäller alt denna handläggningsform förutsätteratt den misstänkte erkänner brottet. Den misstänkte måste alltid ställas införallernalivet att antingen godkänna eller inte godkänna strafföreläggandel. 1sist nämnda fall kan målet komma att handläggas vid förhandling inför domstol.Slutligen måste man räkna med att del även i fortsäitningen kommer att finnasfall då den misstänkte inle kan delges strafföreläggandel inom föreskriven tidoch ärendet därför återremitteras lill åklagaren. Enav de centrala frågorna för utredningen har därför varit att pröva hurhandläggningen av mindre brottmål vid domstol skall ordnas, särskilt med hänsyntill dessa måls enkla beskaffenhet. Underförarbetena till RB diskuterades möjligheten att införa särskilda bestämmelserom förenklad rättegångsordning i mindre brottmål. Den bakomliggande tankentorde ha varit all RB:s regelsystem särskilt skulle ta sikte på handläggningenav sådana brottmål som krävde mera vidlyftig utredning medan ett enklareförfarande skulle vara motiverat i fråga om de mindre, erkända förseelserna.Processlagberedningen ansåg sig emellertid inte kunna förorda en uppdelning avmål av olika kategorier och någon sådan kom inle heller att tas in i RB. EnligtRB skall reglerna om handläggning av brottmål vid huvudförhandling tillämpas ialla mål oavsett brottets svårighetsgrad och några avsteg tillåts inte frånden stadgade ordningen. Däremot kan de mindre brottmålen i vissa fallhandläggas utan nämnd och avgöras utan att den tilltalade inställt sigpersonligen vid huvudför- 1975/76:148 118 handlingsamt domen utfärdas i förenklad form. Detfinns enligt utredningens uppfattning anledning att anlägga en någotannorlunda syn på formerna för domslolshandläggningen av mindre brottmål änvad RB:s målsmän gjorde under förarbetena till denna processordning.Utredningen framhåller att den muntliga huvudförhandlingen med krav påkoncentration och omedelbarhet markerade en reaktion mot detgamla, bristfälliga systemet och det var naturligt att föreskriva ett bestämtschema för proceduren, där varje moment hade sin givna plats och innehåll. Denmisstro som enligt utredningen kan finnas mot att t.ex. åberopa skriftligavittnesattester eller att i övrigt avgöra målet "på handlingarna"väcker enligt utredningens uppfattning inle samma djupa känslor.Processekonomiska skäl talar enligt utredningen mot alt strikt hålla fast vidregler som både rätten och parterna anser vara opraktiska och som onödigtviskan förlänga och fördyra rättegången. Ipraktiken görs enligt vad utredningen har inhämtat ofla avsteg från RB:s reglervid handläggningen av mindre brottmål, därför alt en formell tillämpning skulleförsvåra arbetet samt i vissa fall verka parodisk och väcka förundran hos denrättssökande allmänheten. Från domslolshåll har pekats på del ändamålslösa iall rättens ordförande och åklagaren skall hålla på alt läsa innantill förvarandra, när den tilltalade har uteblivit från huvudförhandlingen menförutsättningar likväl finns all avgöra målet på handlingarna. möter det i vissa delar formella hinder mot en enkel och mindreformbunden handläggning av de mindre brottmålen. Del är därför önskvärt att draen gräns mellan mindre brottmål och mera vidlyftiga och svårutredda brottmål.När det gäller brott för vilka inle stadgas allvarligare straff än böter ellerförnyelse kan man som regel utgå från att det inte krävsnågon större utredning för avgörandet. Man har principiellt accepterat alt dessabrott är ägnade all handläggas under enkla, summariska former. Denomständigheten att ett mindre brott på grund av den tilltalades egna åtgärder(t.ex. vägran att godkänna slrafföreläggandet) eller annan omständighet kommerunder domstols prövning, bör enligt utredningens mening inte hindra atthandläggningen förenklas, om detta motiveras av brottets beskaffenhet.Utredningen anser del därför vara motiverat att införa speciella regler förhandläggningen av mindre brott, varigenom avsteg kan ske från de striktformella handläggningsrutinerna och förhandlingarna kan anpassas efter målenssärskilda beskaffenhet. Utredningenanför vidare att en särskild fråga är om de mindre brottmålen skall behövahandläggas vid ordinär huvudförhandling eller om handläggningen skall ske vidandra sammanträden som regleras i särskild ordning. Del är t.ex. tänkbart ibrottmål liksom i tvistemål att ensamdomare håller förberedelse med åklagareoch misstänkt saml alt 1975/76:148 119 möjlighetdärvid erbjuds honom att antingen avdöma målet på grundval avutredningen eller alt sälta ul målet till huvudföi-handling. Utredningen haremellertid stannat vid att speciellt för de mindre brottmålen föreslå enordning som innebär att rätten liksom nu håller sammanträde förhuvudförhandling men alt vissa avsteg sker från handläggningen enligl 46 kap.RB. Förutsättningar bör i så fall finnas för åklagare att väcka åtal och självkalla de misstänkta till dessa sammanträden.