prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — kommer i fråga fall där bara ett mindre antalutdelningsberättigade borgenärer förekonuner möjliggör detta t.ex. ett enkeltsamrådsförfarande mellan förvaltaren och borgenärema. Huruvida utdelning kommeri fråga eller inte blir naturligtvis också beroende av förfarandet, varförnågon gång även korUcurser med många borgenärer kan bli föremål för det enklareförfarandet om detta är förutsättning för att utdelning över huvud taget skallutgå. En avgränsning av nu förordat slag undanröjer enligt min mening behovetav ett sådant anmälningsförfarande som några remissinstanser har föreslagit.Det bör i stäUet på sätt kommittén har föreslagit kunna ankomma på utredare ochförvaltare att ta fram och i samråd med borgenärerna eller, i fråga omlöneborgenärer, deras fackliga företrädare beräkna förekommande relevantafordringar. Jag vill erinra om att ett steg på denna väg redan har tagits genomde företagna ändringarna i lönegarantilagen (se avsnitt 2.4). Eftersomi regel endast helt få utdelningsberättigade borgenärer skall förekomma i defall varom nu är fråga anser jag mig också kunna dela komnutténs uppfattningatt särskilda regler om behandling av tvistiga fordringar kan undvaras. I avsnitt 5.2.4 skall jag beröra hur kontroUen överförvaltarens åtgärder skall ske. Jag vill dock redan nu framhålla att det ärett väsentligt intresse att tillämpningsområdet för den enklare handläggningsformenblir sådant att kontrollsystemet kan bli enkelt och rationellt. Många gångerkan sådana avvägningsproblem uppstå i samband med avvecklingen av ett konkursboatt ett omfattande kontrollsystem är erforderligt. Bl.a. kan detta vara fallet närgäldenären har drivit en störte rörelse som har misskötts . Kansådana problem förutses anser jag det vara lämpligast att konkursen fårhandläggas enligt reglerna för ordinär konkurs, om tillgångarna förslår tilldet. Om vid valet av handläggningsform de kriterier jag nu harställt upp blir beaktade kan enligt min mening några avgörande invändningarinte riktas mot att den enklare handläggningen får konuna till stånd också närtillgångarna i boet har ett något större värde. Som framgår av det statistiskamaterial jag har redovisat tidigare kan dock tiUgångama genomsnittligt antasvara ganska begränsade i de fall där endast ett fåtal borgenärer får utdelning. I överensstämmelse med komnuttéförslaget, som i denna delhar lämnats utan erinran av renussinstanserna, anser jag att det bör arUcommapå konkursdomaren att pröva och avgöra vilken handläggningsform som skallväljas. Den som önskar att ett ordinärt konkursförfarande skall konuna tillstånd bör vara hänvisad till att hos konkursdomaren förebringa sakskäl tillstöd för detta. Enskild borgenär bör inte kunna påverka beslutet genom attställa säkerhet för konkurskostnaderna. Kommittén föreslår att man under vissa omständigheterskall kunna låta handläggning enligt den enklare formen gå över i ett ordinärtförfarande, om det t.ex. skulle visa sig brista i någon av de förutsättningarsom har 1975/76:210 147 motiverat det tidigare valet av handläggningsform.Remissinsianserna har allmänt godtagit konimitténs uppfattning på denna punkt.Enligt min mening kommer dock frågan i ett nytt läge, om gränsen mellanhandläggningsformerna dras på det sätt jag har förordat. Vad som skulle kunna motivera en övergång till nyhandläggningsform är främst att tillgångar kommer fram som gör utdelning möjligtill flera borgenärer än som har förutsetts eller att förvaltningenoch boets avveckling visar sig vara svårare än beräknat. Fall av först nämndaslag har naturligen en utpräglad undantagskaraktär. torde handläggningeni det särskilda fallet kunna ske så att eventuella nackdelar av att konkurseninte handläggs enligl de ordinära reglerna till stor del elimineras. Det måsteockså beaktas att det normalt skulle vara förenat med betydande kostnader ocharbete att sedan handläggning har skett enligt den enklare ordningen gätillbaka och sätta igång med bevakningsförfarande o.d. För den skull anser jagövervägande skäl tala för att regelsystemet för den enklare handläggningsformeninte belastas med de regler som skulle vara erforderliga för att möjliggöraövergång till ordinär konkurs. Jag vill i detta sammanhang understryka viklenav att kronofogdemyndighetens utredning, på vilket valet av handläggningsform itveksanuna fall kommer att bygga, sker med tillbörlig noggrannhet. Om det t.ex.finns anledning anta att en pågående process kan få en för gäldenärens ekonomisä fördelaktig utgång att många borgenärer kan påräkna utdelning bör konkursenhandläggas enligt reglerna om ordinär konkurs, under förutsättning att övrigatillgångar förslår till att täcka kostnaderna. Som kommittén föreslår bör under inga omständigheter enkonkurs som handläggs enligt de ordinära reglerna kunna övergå till atthandläggas enligt den enklare formen. Det är svårt att exakt beräkna hur många konkurser som kanfalla inom tillämpningsområdet för de mindre konkurser jag nu har diskuterat.Området torde emellertid vara ungefär lika stort som det kommittén har räknatmed i fråga om förenklad konkurs. Uppskattningsvis bör en tredjedel av dekonkurser som handläggs enligt reglerna för ordinär konkurs kunna handläggasi den enklare formen. Delta skulle innebära att den enklare handläggningsformenkommer aU omfatta av samtliga konkurser. Jag vill dock framhållaatt beräkningarna innehåller ett betydande mått av osäkerhet. Det totalaantalet konkurser kan av skäl som jag har berört förut väntas stiga något underde närmaste åren och därefter minska (se vidare avsnitt 5.4). Kommittén har tagit upp bestämmelserna om det förenkladeförfarandet i 9 kap. KL. I likhet med vad som är fallet nu i fråga omfattigkonkurs hänvisar bestämmelserna pä åtskilliga punkter till vad som gälleri fråga om övriga konkurser. Kommitténs lagstiftningsteknik har mötts avinvändningar från vissa remissinstanser, bl,a, och domare- 1975/76:210 148 förbundet, som menar alt lagtexten blir svåröverskådligoch svårtillämpad. Som jagnyss har angett kommer den enklare handläggningsformen att gälla förmajoriteten av samtliga konkurser och det skulle därför vara konsekveni, omreglerna för den handläggningsformen kom före de regler som skall gälla förövriga konkurser. Det skulle också vara en fördel orn förfarandet reglerades påarmat sätt än genom hänvisningar till vad som skall gälla i ordinär konkurs. Enomarbetning i enlighet härmed är dock inte möjlig i nuvarande skede avkonkursrättsreformen. Att ta in de nya förfarandereglerna i en särskild laganser jag inte heller skulle lösa problemen. Några andra alternativ synesknappast möjliga. Enligt min mening kan formella skäl inte få utgöra någothinder med tanke på det angelägna i reformen. Jag har därför idepartementsförslaget använt samma systematik som kommittén. Enligt korrunitténs förslag skall samma materiella reglergälla vid alla konkurser. Detta innebär bl.a. att i motsats till nu återvinningtill konkursbo skall kunna ske även i de mindre konkurserna. Kommittéförslagetgodtas utan undantag av remissinstanserna. .Även jag ansluter mig tillkommitténs uppfattning. Kommittéförslaget innebär att en uppdelning har gjorts avreformens författningsmässiga innehåll efter vad som bör tas in i lag och vadsom kan regleras genom administrativa föreskrifter. Kommittén har här följtsamma principer som lagberedningen gjorde i betänkandet (SOU 1970:75)Utsökningsrätt X.Kommittéförslaget harkritiserats av bl.a, hovrätten över och samt domareförbundet,som menar att kommittén har gått för långt i fråga om att inskränkalaginnehållet. För egen del vill jag påpeka att jag redan i samband medden reform av KL som skedde (se prop, 1975:6 s, 149) hade anledningatt ta ställning till hur en uppdelning av författningsinnehället beträffandekonkurs borde ske sedan den nya regeringsformen har tillkommit. Det syneslämpligt att även i detta lagstiftningsärende följa samma principer. De avkonunittén föreslagna beteckningarna på de skilda förfarandena förenkladkonkurs och ordinär konkurs har mötts av kritik från några håll. Somalternativ till uttrycket förenklad konkurs har därvid framförts uttrycken "enkel","liten" och "ordinär" konkurs. Enligt min meningar intenägot av de använda uttrycken så rättvisande att det kan användas i lagtext.Beteckningarna förenklad och enkel konkurs ger inte en tillräcklig bild av huringripande förfarandet har gjorts i motsats till förfarandet vid fattigkonkurs.Jag har därför stannat vid att inte i lagtexten ge de skildahandläggningsformerna nägra direkta beteckningar. 5.2.2 Förvaltningen av konkursboet m.m. Som jag har nämnt tidigare är förfarandet vid nuvarandefattigkonkurs av summarisk karaktär. Någon egentlig förvaltning av konkursboet 1975/76:210 149 kommer inte till stånd. På den av konkursdomaren utseddegode mannen ankommer främst att göra bouppteckning. Denna bildar underlag förbeslut huruvida konkursen skall avskrivas eller handläggas i ordinär form.Uppdrag som god man torde också irmefatta rätt att vidta vissa åtgärder somföranleds av att gäldenären genom konkursen har förlorat rådigheten över sinegendom. I fråga om tillgångskonkurser finns i KL utförliga reglerom konkursboets förvaltning. Till en början utser konkursdomaren eninterimsförvaltare. Vid första borgenärssammanträdet väljer sedan borgenärernaden sluUige förvaltaren. Förvaltaren företräder boet utåt och skall vidta allaåtgärder som främjar en förmånlig och snabb utredning av detta. Han kan undervissa förutsättningar låta en av gäldenären bedriven rörelse fortsättas förboets räkning. Till förvaltarens uppgifter hör vidare bl.a. att driva inutestående fordringar och realisera boets egendom i övrigt. Förvaltningenkontrolleras av en av konkursdomaren utsedd rättens ombudsman. Ett flertalviktigare förvaltningsåtgärder kräver samtycke av rättens ombudsman, bl.a.väckande av talan och ingående av förlikning om osäker eller tvistig fordran. Ivissa frågor har rättens ombudsman också självständiga beslutsfunktioner.Borgenärernas inflytande över konkursförvaltningen kommer till uttryck främstgenom rätten att utse förvaltare. De har däremot inte befogenhet att genereUtmeddela instruktioner åt förvaltaren och har tiUagts beslutanderätt bara ivissa situationer, t.ex. beträffande fortsättande av gäldenärens rörelse elleruppskov med försäljning av egendom. ErUigt kommittéförslaget skall vid förenklad korUcurs(utom vid dödsbos konkurs) aUtid utses en förvaltare. Denne föreslås ha ihuvudsak samma ställning och uppgifter som förvaltaren vid ordinär konkurs. Hanskall sålunda omhänderta boet och företräda det utåt. Han skall vidare driva ingäldenärens utestående fordringar och kunna sälja den egendom som finns i boet.Han skall också kurma besluta t.ex. att en av gäldenären bedriven rörelse skallfortsättas. På förvaltaren skall dessutom ankorruna att undersöka och anmäla omegendom har frångått gäldenären under sådana omständigheter att den kan bliföremål för återvinning. Förvaltaren skall även ta ställning till fråganhuruvida gäldenären kan misstänkas ha gjort sig skyldig till brott mot sinaborgenärer. Den av kommittén föreslagna ordningen innebär att KL:s bestämmelserom konkursförvaltares befogenheter och skyldigheter i princip blir tiUämpligaäven på förvaltare vid förenklad konkurs. Till skiUnad mot vad som gäller i ordinär konkurs skallenligt kommitténs förslag förvaltaren vid förenklad konkurs inte ha någonrättens ombudsman vid sin sida. I stället åligger det enligt förslagetförvaltaren att i viktigare frågor höra sådana borgenärer som särskilt berörsav förvaltningen, dvs. de borgenärer som kan komma i fråga för utdelning.Bestämmelserna om samråd skall inte tolkas så att förvaltaren kan 1975/76:210 150 undandra sig ansvaret för avgörandet av olikaförvaltningsfrågor. Beslutanderätten ligger således hos förvaltaren. Samrådkan enligt kommittén böra ske t.ex. vid bedönming av om återvirmingstalan ellerannan talan bör väckas, i fråga om fortsatt drift av gäldenärens rörelse elleri fråga om försäljning av egendom av större värde. De av kommittén föreslagna riktiinjema för hurförvaltningen av mindre konkurser bör gå till har överlag godtagits av remissinstanserna.Många instanser betonar särskilt det angelägna i att utredning omgäldenärsbrott sker också i mindre konkurser. De erinringar som framförs motden nya Ordningen gäller väsentligen borgenäremas möjligheter att följa konkursensutveckling. När det gäller att ta ställning till hur förvaltningenskall gå till i det nya Systemet för mindre konkurser vill jag först erinra omatt det här rör sig om sinsemellan ganska skilda situationer. Liksom f.n.kommer en stor grupp av konkurser att kännetecknas av att gäldenären helt ellerså gott som helt saknar tiUgångar. Vid sidan härav blir åtskilliga fallaktuella där gäldenären visserligen inte saknar tiUgångar men där dessa inteförslår till kostnaderna för ordinär konkurs. Det kan här röra sig om situationerdär tillgångar på högst 10.000 är tillgängliga för betalning avkonkurskostnader eller utdelning till borgenärer. En tredje kategori utgörs avsådana mindre tillgångskonkurser som faller utanför fattigkonkursernasområde men som med det nya systemet bör handläggas i den förenklade ordningen.Med tanke på att de nundre konkurserna således varierar avsevärt till sinkaraktär är det av vikt att reglerna om förvaltningen i sådana konkurser ges enflexibel utformning. De bör med andra ord konstrueras så, att de kan tillämpasi alla de typsituationer som jag nu har berört. Enligt min mening uppfyller kommittéförslaget i stort settkravet på flexibel utfomming. Det gäller inte bara de allmänna funktioner somförvaltningen skall ha i form av undersökning av gäldenärens ekonomiskaStäUning och av eventuell återvinningsmöjlighet eller brottsnusstanke. Detavser också de mera speciella förvahningsuppgiftema att realisera gäldenärensegendom, driva in fordringar, fortsätta en av gäldenären bedriven rörelse o.d.Även i övrigt synes förslaget ge en i huvudsak lämplig ram för handläggningenav de skilda former av mindre konkurser som det kan bli fråga om. I detföljande skall jag behandla de olika momenten i förvaltningen allt efter somde aktualiseras under konkursens gång. En viktig fråga är naturligen vem förvaltningsuppgiften imindre korUcurser skall anförtros åt. Denna fråga har tilldragit sig specielluppmärksamhet vid remissbehandlingen. Med hänsyn till frågans stora vikt tarjag upp den i ett särskilt avsnitt (5.2.3). Enligt gällande regler om fattigkonkurs krävs inteovillkorligen att en ställföreträdare för konkursboet utses. Konkursdomaren kanunderlåta att utse god man bl.a. vid dödsbos konkurs. Kommittén menar att manbör bygga vidare på denna ordning och pekar, på att syftet med konkurs- 1975/76:210 151 ansökan i dödsbofallen ofta torde vara att dödsbodelägarnamed stöd av 21 kap. I § (ÄB) önskar befria sig från personligtbetalningsansvar för den avlidnes skulder. Någon egentlig konkursutredningbehövs då inte. Kommittén föreslår därför att, när gäldenären är dödsbo, förvaltareskall utses endast om särskilda skäl föreligger. Om dödsboets borgenärer kanpåräkna utdelning eller bouppteckning behöver upprättas, kan detta enligtkonunittén vara anledning att förordna förvaltare. De flesta remissinstansema godtar kommittéförslaget idenna del. Ett par remissinstanser menar dock att förutsättningarna för attinte utse förvaltare bör anknytas direkt till att utdelning inte kan påräknasoch att en godtagbar bouppteckning redan finns. Jag delar konunitténs uppfattning att det ofta kan varaonödigt att utse förvaltare vid dödsbos konkurs. I åtskilliga sådana fall ärdet emellertid nödvändigt att så sker. Ett exempel är att bouppteckning enligtÄB inte har förrättats. Det kan i sammanhanget anmärkas attbouppteckningsskyldigheten vid dödsfall har föreslagits bli villkorligi bagatellfall (se prop. 1975/76:50). En närmare undersökning kan vidare behövaske av möjligheten till återvinning. När utdelning kan påräknas tillborgenärerna, anser jag det också uppenbart att förvaltare måste förordnas. Deolika omständigheter som påverkar frågan om förvaltare vid dödsbos konkurs kanenligt min mening inte gärna räknas upp fullständigt i lagtexten. I KL bördärför liksom enligt kommittéförslaget anges att förvaltare i dödsbofallenbehöver utses endast om särskilda skäl föreligger. Vid såväl fattigkonkurs som annan konkurs gäller f.n. attbouppteckning skall upprättas och tillställas konkursdomaren. Vid fattigkonkursbehöver den gode mannen normalt inte prestera annan utredning om boet. Vidannan konkurs skall förvaltaren också tillställa konkursdomaren en skrifthgberättelse om boets tillstånd och om orsakerna till gäldenärens obestånd såvitt de har kuimat utrönas (55 § KL). Till frågan om brottsmisstankeåterkommer jag strax. I berättelsen skall även anmärkas vilka handelsböckerbokföringsskyldig gäldenär har hållit och hur de blivit förda. En avförvaltaren upprättad bouppteckning behövs enligt kommittén även vid förenkladkonkurs. Förvaltaren skall enligt kommittéförslaget däremot inte behöva avgenågon sådan berättelse om boets tillstånd som avses i 55 § KL, eftersom dettaenligt kommittén normalt skulle både fördyra och förlänga proceduren utanmotsvarande nytta. Uppgift skall dock lämnas om eventuellaåtervinningsmöjligheter. Remissinstanserna har allmänt lämnat kommittéförslagetutan erinran i nu berörda del. och handelskammarförbundetmenar dock att förvaltaren bör åläggas att också lämna uppgift om hurbok-föringspliktig gäldenär har skött sin bokföring. Inte heller jag ser någonanledning att på denna punkt ha en annan ordning än vad som gäller för ordinärkonkurs. Jag ansluter mig med denna justering till vad kommittén harföreslagit. 1975/76:210 152 Särskilt intresse i sammanhanget tilldrar sig frågan omförvaltarens uppgiftsskyldighet beträffande misstanke om gäldenärsbrott. Enligtnu gällande lag skall förvaltare vid tillgångskonkurs lämna uppgift tillkonkursdomaren om huruvida det finns anledning anta att gäldenären har gjortsig skyldig till brottsligt förhållande mot sina borgenärer och i så fallgrunden härför. Samma skyldighet åvilar god man vid offentligt ackord (22 §andra stycket 4 ackordslagen). Handläggs konkurs som fattigkonkurs finnsdäremot inte någon sådan uppgiftsskyldighet. Konkursdomare som har mottagitanmälan om brottsmisstanke skall underrätta åklagaren (218 § KL). Kommittén föreslår att förvaltaren vid förenklad konkursskall ha samma skyldighet att anmäla brottsmisstanke som vid övriga konkurser.Nästan alla renussinstanser godtar kommittéförslaget på denna punkt. Endast entingsrätt avstyrker förslaget och menar att enkelheten i det nyakonkursförfarandet kan gå förlorad, om brottsutredning skall ske, och attförslaget kan leda till ökade konkurskostnader. Huvuddelen av alla åtal för gäldenärsbrott hänför sig f.n.till fall av ordinär konkurs. Endast i ett mindre antal fall har brottsanmälanskett vid fattigkonkurs. Detta är ägnat att inge starka betänkligheter. Somframgår av de undersökningar som har företagits (se de i avsnitt2.5 nämnda undersökningama av Kedner och prop. 1975/76:82 s. 70) har mannämligen knappast anledning anta att brottsligheten generellt sett är mindre ifattigkonkursfallen än i övriga fall. Tvärtom torde mera "slipade"gäldenärer kurma med fog misstänkas för att driva ned sina tillgångar i bottenföre konkursbeslutet i syfte att undgå brottsupptäckt. Den brottsförebyggandeeffekt som straffbestämmelserna på området kan ha minskas härigenom i betydandemån. Som jag har betonat i prop. 1975/76:82 (s. 25) är det ett angelägetönskemål att skapa ökade möjligheter att effektivt beivra de allvarligarefallen av sådan ekonomisk hänsynslöshet som det här är fråga om. I linje härmedligger att man inför en anmälningsplikt beträffande brottsmisstanke också imindre konkurser. Jag förordar därför att kommitténs förslag på denna punktgenomförs. Ackordscentralenhar i sitt remissyttrande påpekat att en förvaltare ibland kan vara mindreskickad att ta ställning till straffrättsliga frågor och dessutom vara beroendeav ett gott förhållande till gäldenären. Enligt ackordscentralen bör därförfrågan huruvida brottslighet har förekommit hänskjutas till en för ändamålettillskapad grupp hos RPS. Jag håller med om att det f.n. kan förekonuna falldär förvaltaren t.ex. är affärsjurist och mindre van vid straffrättsligatänkesätt. Med nuvarande regler om utseende av ställföreträdare för konkursbotorde det också i andra fall kunna förekonuna att ställföreträdaren intebedriver efterforskning av brott på det sätt som vore önskvärt. Som jag senareskall återkomma till föreslår jag emellertid nya regler om utseende avförvaltare och om dennes kvalifikationer (se avsnitt 5.2.3 och 5.3). Det gällerbåde ordinära och Prop.1975/76:210 153 Med de lösningar jag har valtbeträffande dessa frågor anser jag risken vara liten att sådana missförhåUandensom ackords-centralen berör skall behöva förekomma i fortsättningen. Också i en del andra remissyttranden har vissa frågor ombrottsanmälan vid konkurs tagits upp. och en kronofogdemyndighetmenar således att förvaltaren bör göra sin anmälan ofördröjligen direkt tillåklagaren och inte till konkursdomaren. En länsåklagarmyndighet anser attunderrättelseplikten bör omfatta alla förmögenhetsbrott av gäldenären motborgenärerna. Önskemål framförs också om förbättring av informationen mellanförvaltaren och åklagaren i de fall brott kan misstänkas. Jag medger att skäl kan anföras för att förvaltaren fårgöra sin brottsanmälan direkt till åklagaren. En sådan lösning skulle i vissafall kunna motverka fortsatt otillbörligt förfarande från gäldenärens sida. Mankan dock inte bortse från att lösningen är förenad med svårigheter bl.a. närdet gäller att kontrollera att förvaltaren verkligen fullgör sin skyldighet attefterforska brott. Jag är därför inte beredd att nu föreslå någon ändring iförhållande till vad kommittén har förordat på denna punkt. Ingenting hindraremellertid att en förvaltare i boets intresse utöver anmälan tillkonkursdomaren gör en direkt anmälan tiU polismyndighet eller åklagare närförvaltaren fiimer omständigheterna påkaUa det. Anmälningspliktenbör gälla endast gäldenärsbrott. Har gäldenären begått annat förmögenhetsbrottmot enskild borgenär, bör detta inte bedömas på annat sätt än om han hade gjortdet mot en utomstående person. Man kan däremot tärUca sig fall dåställföreträdare för gäldenär begår förmögenhetsbrott mot gäldenären ochdärigenom minskar boets förmögenhetsmassa. En liknande situation kan uppkommaom gäldenären gjort sig skyldig till skattebrott. Dessa fall omfattas inte avden föreslagna anmälningsbestämmelsen. Jag anser emellertid självklart att enförvaltare har anledning att med all skärpa ingripa mot och söka neutraliserasådana förhållanden. I första hand ifrågakommer därvid naturligtvis att görapolisanmälan av brottet. Någon särskild bestämmelse härom anser jag intenödvändig. Görs anmälan om brottsnusstanke, bör förvaltaren givetvissamtidigt lämna åklagaren alla erforderliga upplysningar och även vara bereddatt hålla erforderligt material till banda. Att därutöver ålägga förvaltarennågra positiva skyldigheter, såsom att översända handlingar utan anmaningdärom, anser jag onödigt. Någraremissinstanser, bland dem RÅ och RPS, tar upp vissa resursfrågor isammanhanget. Med anledning härav vill jag erinra om att ett viktigt syftebakom den föreslagna reformen beträffande gälde-närsbrotten är attkoncentrera de rättsvårdande myndigheternas insatser på de verkligt allvarligafallen. Det förhållandet att antalet brottsanmälningar kan komma att öka tillföljd av den nya regeln om anmälningsplikt 1975/76:210 154 vid mindre konkurser föranleder ingen annan bedönming. Vadgäller frågan om ökade resurser inom rättsväsendet för handläggning av sådanekonomisk kriminalitet som det nu är tal om vill jag hänvisa till minauttalanden i prop. 1975/76:82 (s. 28). En viktig fråga är hur prövningen av anspråk erUigt denstatliga lönegarantin skall gå till i mindre konkurser. I de nuvarandefattigkonkurserna är det kronofogdemyndigheten som prövar anspråken.