prop · FZ03153 · 1975-12-31 00:00:00 — sammanträdde hovrätterna förhuvudförhandling sammanlagt 2.159 dagar på kansliorten och på annanort. Det av utredningen beräknade antalet "lekmannamål"i kammarrätt, 450 stycken, är enligt allt för högt. Mot bakgrundav ett statistiskt uttag för tiden , vilket bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 2, räknar med att antaletmål som med utredningens utgångspunkter får lekmannamedverkan i kammarrätttotalt blir omlcring 270. Verket räknar med att omJaing 100 mål kommeratt avgöras efter förhandling utanför kansliorten. Verket konstaterar att det är ofrånkomligt att man med lekmannamedverkani målen får räkna med längre överläggnings- och föredragningstider. Det ärdock inte möjligt att på förhand uppskatta vilken inverkan detta kommer att fåför domstolarnas målavverkning. Beträffande den praktiska uppläggningen av nänmdemansmedverkananser det vara lämpligt att de nämndemän som utses för ett Prop.1975/76:153 42 hovrätts- eller kammarrättsområde delas in i grupper beståendeav förslagsvis tre nämndemän. Ett lämpligt antal sådana grupper bör knytas tillvarje hovrätts- eller kammarrättsavdelning. Härigenom elimineras problemen medsamordning avdelningarna emellan. Grupperna bör indelas till tjänstgöringenligt schema, lämpligen var femte eller sjätte vecka. När det gäller det erforderliga antalet nämndemänkonstaterar att antalet huvudförhandlingsdagar med närrmd förvarje hovrättsavdelning med alternativen "fängelse "(utredningens förslag. A) och "fängelse " (D) kanberäknas till cirka 30 . Om varje grupp om tre nänmdemän svarar förtjänstgöringen bör 15 nämndemän knytas till varje hovrättsavdelning.Sanunanlagt beräknas 420 nämndemän behöva utses. Utgår man i stäUet från en avgränsning till mål om brottför vilket är stadgat fängelse (B) eller för vilket är stadgatfängelse (C) behöver enligt verket hovrättsavdelning inte hållahuvudförhandling med nämnd i mer än ett drygt femtontal dagar . Antaleterfordeliga nänmdemän skulle i så fall begränsas till 252. Om man slutligen utgår från alternativen "fängelse imer än 6 månader" (E) eller brott där anledning inte finns att döma tillannan påföljd än böter (F) måste huvudförhandling hållas med nämndemän i cirka60 dagar . Detta torde enligt verket i praktiken innebära att nämndemänmåste medverka vid . Om en grupp bestående avtre nänmdemän skulle svara för tjänstgöringen på en avdelning tvåförhandlingsdagar blir tjänstgöringen ganska betungande. Ansesatt nänmdemännen inte kan åläggas en så omfattande tjänstgöring får två grupperom tre nämndemän svara för tjänstgöringen var sin dag. I så fall måste 30 nänmdemänknytas till varje avdelning. Sammanlagt skulle detta kräva 840 nänmdemän ihovrätterna. Antalet nämndemän som behövs för de olika bovrätternaenligt de nu återgivna beräkningarna framgår av följande sammanställning. A och D B och C E och F Summa 420 252 840 När det gäller frågan om antalet erforderliga nämndemän ikammarrätterna konstaterar verket att antalet mål med lekmaimamedverkan blirhögst tio och kammarrättsavdelning. Det torde därför inte vara Prop.1975/76:153 43 nödvändigt att på samma sätt som i fråga om hovrätterna haett visst antal grupper med nämndemän knutna till avdelning. Kammarrätterna börmera fritt kurma kalla nämndemännen till tjänstgöring. I motsats tillhovrätterna har kammarrätterna inte några bestämda tjänstgöringsorter utanförkansliorten. Enligt verkets mening talar övervägande skäl för att man försökeråstadkomma en stark koncentration till kansliorten av de nämndemän som skalltjänstgöra i kammarrätt. Vid muntlig förhandling utanför kansliorten skullekammarrätterna då kunna få ta i anspråk nänmdemän som har utsetts för hovrättoch som är bosatta i närheten av den ort där förhandling skall äga rum. Ensådan lösning skulle innebära att antalet nänmdemän som utses särskilt förkammarrätterna kan begränsas till 24 för vardera av kammarrätterna i Stockholmoch samt till 12 för kammarrätten i . förklarar avslutningsvis att man inte haransett det möjligt att göra någon mera säker bedömning av de ekonomiska konsekvensernaav reformen. Det enda som kan beräknas med någon exakthet är arvodesersättningamatill nänmdemännen. Rese- och traktaments-ersättningar är däremot oklara poster,eftersom de kräver kännedom om var nämndemännen är bosatta. domarutredning har i betänkandet (SOU 1974:%) Enöppnare domarbana bl.a. lagt fram förslag om att lekmän skall delta i dendömande verksamheten i hovrätt och kammarrätt. Utredningen anser att det medhänsyn främst till medborgarnas intresse av insyn i och kontroll av domstolarnasverksamhet är motiverat att lekmän medverkar i hovrätt och kammarrätt. Lekmannadeltagandetbör dock begränsas till vissa mål, huvudsakligen svårare brottmål samtfamiljemål och sådana förvaltningsärenden som rör mera allvarliga ingrepp iden personliga friheten och integriteten. 1 sådana fall bör rätten enligtutredningen bestå av tre lagfarna domare och två lekmän. Utredningens betänkande har varit föremål för enomfattande remissbehandling. När det gäller betänkandets huvudämne domarbanan har jag som jag har nämnt inledningsvis kommit till den uppfattningen attönskemålet att ge domstolama och domarkåren bredare erfarenhets-underlag ochökade inblickar i olika delar av samhället bör tillgodoses på annat sätt ängenom en så genomgripande omstöpning av det nuvarande systemet som utredningenhar föreslagit. Något på utredningens modell grundat förslag i denna del kommeralltså inte att läggas fram. Inte heller den därmed sammanhängande frågan omatt generellt minska hovrätts juristsammansättning från fyra till treledamöter finns anledning att ta upp f.n. Prop.1975/76; 153 44 Utredningens förslag om deltagande av lekmän iöverrätterna har i allmänhet mottagits positivt under renrussbehandlingen.Endast ett mindre antal remissinstanser (bl.a. två hovrätter) motsätter sigförslaget. Dessa hänvisar främst till de praktiska problem som är förenade medden föreslagna ordningen. Även jag ansluter mig till utredningens bedömning. Jagvill erima om att lekmän av ålder har deltagit i rättskipningen i underrätt ochatt deras medverkan där allmänt har ansetts vara av stort värde, både medhänsyn till de insikter och erfarenheter som därmed tillförs våra domstolar ochför att hos medborgarna förankra förtroendet för domstolarna. Bevisvärderingsfrågor,påföljdsfrågor och skälighetsbedömningar i allmänhet har av hävd ansetts varaområden där lekmannasynpunkter är av särskilt värde för rättskipningen. Sådanafrågor förekommer även i överrätt i betydande omfattning. Låt mig bara peka påatt flertalet brottmål i hovrätt rör frågor om påföljd. Ett lekmannainslag äveni överrätt är också ägnat att befästa den positiva syn på rättskipningen somtorde omfattas av det stora flertalet medborgare. Som jag har anmärkt idirektiven till utredningen kan det vidare anses ligga en viss motsättning iatt den prövning som en gång har gjorts under medverkan av lekmän därefter kanändras av ett koUegium som beståir av uteslutande yrkesdomare. Det förhållandetatt traditioner saknas i fråga om lekmarmadeltagande i överrätterna anser jaginte utgöra något skäl häremot, i all synnerhet som utvecklingen i samhället iövrigt otvetydigt går mot att lekmän i allt större utsträckning ges plats ochinflytande i olika samhälleliga organ. Som utredningen har anfört bör depraktiska problem som kan uppställa sig kunna htemästras. Jag föreslår därföratt lekmän ges plats i hovrätt och kammarrätt. När det gäller omfattningen av lekmannamedverkan ärutredningens ståndpunkt att syftet med insyn i och kontroU avdomstolsverksamheten blir tillgodosett även om lekmannamedverkan kommer till slåndi endast vissa kategorier av mål. 1 enlighet härmed har utredningen nöjt sigmed att föreslå deltagande av nänmdemän i relativt måttlig utsträckning. Dettagäller särskilt i fråga om kammarrätt. Utredningens förslag har utan närmarediskussion godtagits av många remissinstanser. 1 en del remissvar menar mandock att utrymmet för lekmannadeltagande i hovrätt är alltför begränsat. Entanke som återkommer i flera yttranden är att mål som i tingsrätt har handlagtsmed nämnd också bör handläggas under medverkan av lekmän i hovrätten. 1 ett paryttranden ifrågasätts om inte man åtminstone på bör tänka sig enviss utvidgning av lekmannainflytandet även i kammarrätt. För egen del hyser jag sympatier för den av vissaremissinstanser förfäktade åsikten att utrymmet för lekmannamedverkan ihovrätt inte bör vara för snävt. Om lekmän skall medverka i rättskipningen ihovrätt bör de ges reella möjligheter att göra sin röst hörd i sådana mål där lekmannasynpunkterkan vara av betydelse för bedömningen. Jag syftar här bl.a. på Prop.1975/76:153 45 brottmål där bevisvärdering och framför allt val avpåföljd kan tillföras värdefulla synpunkter genom ett lekmannainslag. Enlämplig principiell utgångspunkt när det gäller lekmarmamedverkan i hovrätt börenligt min mening vara att omfattningen därav skall vara i huvudsak densammasom i tingsrätt. För kammarrättemas del är förutsättningarna för lekmannamedverkannågot annorlunda. Redan den i regel skriftliga handläggningsformen vidkammarrätterna gör det svårare för lekmännen att konrnia till sin rätt. Frågorom bevisvärdering o.d., där lekmannasynpunkter av hävd ansetts ha särskiltvärde, förekommer också mera sparsamt i de typer av mål som dominerar ikammarrätterna. Det finns därför skäl att tills vidare iaktta viss försiktighetvid urvalet av målkategorier för lekmaimamedverkan. Utredningen har föreslagit att domstolarna när lekmändeltar skall bestå av tre lagfarna domare och två lekmän och att ledamöternaskall ha individuell rösträtt. Förslaget har gillats av så gott som samtliga deremissinstanser som har berört frågan. Även jag ansluter mig tUl förslaget. Detkan inte anses nödvändigt att överrätt består av flera lagfarna domare än tre imål som i underrätt har avgjorts med endast en sådan. Genom det i förhållande tillunderrättens sammansättning starkare inslaget av juristdomare beaktas atträttsliga frågor är mer framträdande i överrätt än i underrätt. Denindividuella rösträtten bör likväl ge lekmännen tillräckliga möjligheter attöva inflytande vid prövningen, trots att de inte utgör en majoritet idomstolen. Som utredningen har föreslagit bör det finnas möjlighet att isärskilt vidlyftiga mål ha en förstärkt sammansättning bestående av fyralagfarna domare och tre lekmän så att inte rätten vid förfall för ledamot skallbehöva förlora sin domförhet. Den nu förordade domförhetsbestämmelsen medför en särskildfördel i omröstningshänseende i hovrätt. Genom att hovrätten består av ettojämnt antal ledamöter blir utrymmet för att hovrättens avgörande kommer attgrundas på ordförandens utslagsröst mindre än f.n. 7.2 Lekmän i hovrätt Beträffande omfattningen av lekmannadeltagandet itvistemål i hovrätt innebär utredningens förslag att lekmän skall sitta irätten vid huvudförhandling i alla familjerättsliga mål, dvs. äktenskapsmål,boskillnadsmål, mål rörande bodelning och mål om underhåU, äktenskaplig börd,vårdnad, umgängesrätt, omyndighetsförklaring och faderskap till bam utomäktenskap (15 kap. 29 § , 20 kap. 36 § och 12 §lagen 1%9:618 om fastställande av faderskap tiU barn utom äktenskap). 1 disfkositivatvistemål eller tvistemål av specialkaraktär skall hovrätten däremot liksom f.n.ha juristkollegial sammansättningsform. Detsamma gäller vid all annanhandläggning än huvudförhandling. Utredningen har inte funnit anledning attgöra skiUnad mellan familjerättsmål som i tings- 1975/76:153 46 rätten har handlagts vid särskild huvudförhandling och s.k. liten huvudförhandlingi anslutning till förberedelsen. Underremissbehandlingen har många remissinstanser förordat att lekmannadeltagandet itvistemål i hovrätt begränsas till familjemål som i tingsrätten har avgjortsunder medverkan av nämndemän. 1 några yttranden avstyrks lekmannadeltagandehelt under hänvisning till bl.a. att särskild huvudförhandling förekommerganska sällan. Föregen del anser jag i likhet med utredningen att lekmannamedverkan i tvistemål ihovrätt inte bör förekonuna i andra mål än de famUjerättsliga. Önskemål omvidsträcktare tillämpningsområde har inte heller framställts underremissbehandlingen, Näitmdsammansättningen bör vidare bara komma i fråga vidhuvudförhandling. Utredningens linje att nämnd-sammansättning skall förekomma ialla familjerättsmål bör dock inte tillämpas förbehållslöst. Undantag frånprincipen bör göras i mål som i underrätten har handlagts utan nänmd. 1 motsatstill utredningen anser jag nämligen lekmaimamedverkan i hovrätt endast sällanvara påkallad i sådana fall. Jag förutsätter att nämndsammansättning isituationer av det slaget kommer till användning endast om parterna viU deteller särskilda skäl eljest talar för det. Ett sådant skäl kan vara atttvisteläget har förskjutits mellan instanserna, så att en muntligbevisupptagning skall äga rum i hovrätten rörande omständigheter som itingsrätten kanske har varit mer eller mindre ostridiga. Ett exempel är attparterna i en vårdnadstvist såsom vittnen i hovrätten vill höra ett antalpersoner som har uttalat sig i bamavårdsnänmds vårdnadsutredning. Närdet gäller brottmålen har jag redan angett att jag anser utredningens avgränsningav kategorin "lekmannamål" vara alltför snäv och att en lämpligutgångspunkt för omfattningen av lekmannamedverkan kan vara att nänmdemän iprincip skall delta i hovrätt i samma utsträckning som i underrätt. Som jagockså har antytt anser jag det speciellt värdefullt att lekmannasynpunkter fårmöjlighet att göra sig gällande vid val av påföljd för brott, i synnerhet dånär valet står mellan frihetsberövande påföljd och kriminalvård i frihet. Denav utredningen föreslagna begränsningen av lekmannamedverkan till mål om brottför vilka är stadgat fängelse ger enligt min uppfattning intetillräckligt utrymme för sådana val mellan olika påföljder, eftersom dessabrott ofta är så allvarliga att en frihetsberövande påföljd är påkallad avallmänpreventiva skäl. Tingsrättbestår i brottmål enligt huvudregeln i 1 kap. 3 § (RB) av enlagfaren domare och nänmd men är domför med endast en lagfaren domare vidhuvudförhandling i mål om brott, för vilket inte är stadgat svårare straff änböter. Detta medför att åtskilliga brott i vilka annat än böter bara utdöms iundantagsfall, t.ex. snatteri, handläggs med nämnd eftersom fängelse ingår istraffskalan. En så vidsträckt lekmannamedverkan i hovrätt synes intemotiverad. Mål där påföljden bara kan antas bli böter bör sålunda kunnahandläggas utan nämndemän, vare sig målet Prop.1975/76:153 47 avgörs efter huvudförhandling eller på handlingarna. Ihovrätt finns det också större möjlighet än i tingsrätt att på ett förberedandestadium bedöma vilken påföljd som i det särskilda fallet kan bli aktuell. Tingsrättensdom samt vadeinlagan och genmälet ger sålunda ganska klart vid handen ompåföljden kan antas bli böter eller om fängelse eller jämställd påföljd kan bliaktuell. Den enligt min mening lämpligaste vägen är i enlighet med det anfördaatt knyta lekmannamedverkan till mål där anledning i det särskilda falletförekommer att döma till annan påföljd än böter. En sådan ordningkorresponderar också med bestämmelsen i 51 kap. 21 § RB om förutsättningarnaför att avgöra brottmål utan huvudförhandling. Lagtekniskt bör emellertid bestämmelsen om hovrätts domförhetlämpligen utformas på motsvarande sätt som bestämmelsen i 1 kap. 3 § RB omtingsrätts sammansättning i brottmål. Nänmdsammansättningen bör alltså ställasupp som huvudregel men kompletteras med en undantagsregel för mål där anledninginte förekommer att döma till svårare straff än böter. Att nänmdemän inte skallbehöva delta vid handläggning som inte sker vid huvudförhandling är uppenbart. 7.3 Lekmän i kammarrätt 1 fråga om kammarrätt har utredningen funnit lekmannamedverkanlämplig endast i tämligen begränsad omfattning. Vad gäller den helt dominerandekategorin av mål, skattemålen, vilka utgör av målantalet, anserutredningen övervägande skäl tala mot lekmannamedverkan. Dessa mål är ikammarrätt inte sällan rättsligt komplicerade och därför mindre lämpade för lekmannadeltagande.Intresset av lekmarmamedverkan anses dessutom tillgodosett genom att lekmäningår i såväl taxeringsnänmd som skatterätt. Utredningen har också övervägt lekmannadeltagandei körkortsmålen men inte heller där ansett nämndemän böra delta. Utredningenhar stannat för att förorda lekmannadeltagande i kammarrätt vid prövning avvissa särskilt uppräknade kategorier av mål. Det är fråga om dels mål rörandeadministrativa frihetsberövanden, dvs. omhändertagande enligt bamavårdslagen(1960:97)ochlagen(1954:579)om nykterhets vård, dels mål enligt 21 kap. ,dvs. frågor om verkställighet av allmän domstols beslut angående vårdnad ochumgängesrätt eller om överlämnande av bam, dels mål om utvisning enligt 29 §utlänningslagen (1954:193), dels mål om avsättning i disciplinär ordning,avstängning från tjänstgöring eller skiljande från allmän tjänst, dels mål ommeddelande eller återkallelse av behörighet att utöva yrke eller verksamhet (bl.a.såvitt rör medicinalväsendet). Utredningens förslag har allmänt tillstyrkts underremissbehandlingen. Bl.a. har kammarrätterna i princip godtagit de utvaldamålkategorierna. Kammarrätten i bar dock uttalat tvekan om mål ombehörighet att utöva yrke eller verksamhet (de s.k. specialistmålen) lämpar sigför Prop,1975/76:153 48 prövning med lekmän. Några remissinstanser, bl.a.kammarrätten i , har uttalat sig för en utvidgning av onwådet för lekmannamedverkan.Körkortsmål och mål om skattetillägg har nänmts som lämpliga för avgörande medlekmän. Som undersökning visar avser utredningensförslag ett förhållandevis ringa antal mål. Det skulle aUmänt sett varaönskvärt med en något bredare bas för lekmannadeltagande, så att lekmannainslagetinte bara kommer att spela en marginell roll i kammarrätternas verksamhet. Ävenom lekmaimamedverkan självfallet inte får bli ett självändamål finns det enligtmin mening anledning att överväga sådan i ytterligare kategorier avmål. Bl.a. kan de mål som har nämnts under remissbehandlingen bli aktuella.Jag anser det dock f.n. vara lämpligt att inte gå utöver vad utredningen harföreslagit. Det kan bl .a. mot bakgrund av kammarrätternas arbetssituationfinnas skäl att till en början gå fram med viss försiktighet, så attdomstolarna kan finna de lämpligaste formema för medverkan av lekmännen. Beträffande de olika av utredningen föreslagnakategorierna av mål kan jag för egen del godta förslaget utom i två avseenden.1 likhet med kammarrätten i anser jag att målen om yrkesbehörighetbör undantas från lekmaimamedverkan. Dessa mål rör sällan annat än ren tillämpningav vissa specialförfattningar och lämnar föga utrymme förskälighetsbedömningar. Vidare anser jag det inte meningsfullt att nu införa ettlekmaimaelement vid prövning av uppsägnings- och disciplinmål i kammarrätt. Medhänsyn till de redan genomförda och förestående reformerna på arbets- ochtjänstemannarättens område blir mål av dessa slag sällsynta. 1 lagtekniskt hänseende har utredningen valt att ta inbestämmelserna om kammarrätts domförhet vid nämndsammansättning och om val av nämndemänm.m. i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, medan frågan om deskilda målkategorier i vUka närrmd skall medverka har tagits in i en särskildlag om domförhet i kammarrätt i vissa fall. Under remissbehandlingen harutredningens lösning kritiserats från oUka utgångspunkter. För egen del anser jag det naturligt att de allmännasammansättnings-bestämmelserna är inskrivna i den förförvaltningsdomstolsorganisationen grundläggande lagen om allmännaförvaltningsdomstolar. I denna lag bör också tas in de mer organisatorisktbetonade bestämmelserna om hur nämndemännen skall utses, deras behörighet etc.Bestämmelser om vilka slag av mål som skall handläggas med nämndemän bördäremot inte tas in i vare sig den centrala lagen eller i någon särskUd domförhetslagutan har enligt min mening sin naturliga plats i den författning som i sakreglerar den fråga som skall prövas. Prop.1975/76:153 49 7.4 Val av nämndemän m.m. 1 fråga om val av nämndemän i hovrätt och kammarrätt har utredrungensförslag, enligt vilket nänmdemärmen skall utses av landstingen, allmäntgodtagits vid remissbehandlingen. 1 ett yttrande har visserligen ifrågasatts ominte underdomstolarnas nänmdemän utan vidare kunde göras behöriga atttjänstgöra i hovrätt resp. kammarrätt. För egen del anser jag dock, avprincipiella och praktiska skäl, att nämndemän bör utses särskilt för hovrättoch kammarrätt. Något förbud mot att samma person utses till nämndeman i bådeunderrätt och överrätt anser jag inte behöva ställas upp. Jag förutsätter attdet även utan en uttrycklig regel står klart att ett sådant arrangemang inte ärönskvärt. Med tanke på det jämförelsevis ringa antal mål i vilkanämndemän föreslås delta i kammarrätt skulle det kunna övervägas att helt avståfrån att utse särskilda nämndemän för kammarrätt och i stället låtahovrätternas nämndemän tjänstgöra även där. Jag anser dock att detta skulleleda för långt. Om en meningsfull samverkan mellan juristdomare och lekmän skallkurma komma till stånd bör åtminstone en viss kader nämndemän knytas mera fasttill kammarrätterna. Man får dock tills vidare räkna med att tjänstgöringstillfallena för nänmdemän från andra län än där kammarrättens kansliort är belägenblir jämförelsevis fåtaliga. Det synes därför lämpligt att endast ett begränsatantal nämndemän utses i sådana län, om de enskilda nämndemännen skall fåtjänstgöra i rimlig utsträckning. Det bör bl.a. med tanke härpå vara möjligtatt utse nänmdemän i hovrätt att fungera också som nämndeman i kammarrätt. ErUigtmin mening bör en sådan ordning tiUämpas åtminstone t.v. i län utnaförkammarrätts kansliort. Som reserv vid förfall för kammarrättsnänmdeman börvidare hovrättsnämndeman få anlitas, under förutsättning att denne uppfyllerbehörighetskraven. Uttryckliga bestämmelser i nu nänmda hänseenden börutfärdas. Antalet nänmdemän som skall utses för varje hovrätt ochkammarrätt bör bestämmas av regeringen, som också bör besluta om fördelningenmellan länen inom resp. domstols domkrets. När det gäller själva valet bör detta följa motsvaranderegler som har antagits i fråga om val av nänmdemän i tingsrätt,fastighetsdomstol och länsdomstolama (se prop. 1975/76:64). Valmetoden böralltså i första hand vara majoritetsval men med möjlighet för en viss minoritetinom att få till stånd proportionellt val enligt de särskildaregler som finns om sådant. Mandatperioden bör vara med val av halvaantalet nämndemän . Fyllnadsval efter den som har avgått i förtidbör bara avse återstående mandattid. Även beträffande valbarhetsvillkor,åldersgräns, rätt att avgå etc. bör samma bestämmelser gälla för nänmdemän iöverrätt som i vederbörande underinstans. De speciella diskvalifikationsgmndemaför nänmdemän i länsdomstolarna enligt 9 § andra stycket lagen (1971:52) omskatterätt, fastighetstaxeringsrätt och 4 1975/76. Prop.1975/76:153 50 länsrätt bör ha tillämpning på nämndeman i kammarrätt. Utredningen har avstått från att föreslå några speciellakvalifikationskrav för nämndemän i överrätt. Remissinstanserna har allmäntanslutit sig till utredningens ståndpunkt. Flera av dem har dock pekat påintresset av att de som utses till nänmdemän också besitter nödig erfarenhet. Även jag är av den meningen att några formeUakvalifikationskrav inte bör StäUas upp. Sådana skulle f .ö. vara mindre välförenliga med principen att nänmdemännen inte har till uppgift att tillföradomstolen särskild sakkunskap utan att representera åsikter och synsätt som ärallmänt företrädda bland medborgarna. Jag förutsätter att landstingen ävenutan formella regler inte kommer att nonunera annat än betrodda, erfarna ochkunniga personer till de ansvarsfulla uppdrag som det här är fråga om, inteminst med hänsyn till att nämndemännen skall ha individuell rösträtt. Det syneslämpligt, särskilt i inledningsskedet av det nya systemet, att de som utsestill nänmdemän i överrätt om möjligt har erfarenhet av tjänstgöring iunderrätt.