prop · FZ03207 · 1975-12-31 00:00:00 — Detta har bidragit till attbevara en företagsstruktur, som är mer splittrad än i flertalet andra länder.Utvecklingen i fråga om produktionsteknik och teknik att utnyttja olikamalmkvaliteter har medfört att stordriftsfördelarna på ett helt annat sätt äntidigare nu gör sig gäUande även inom stora delar av specialståltillverkningen.Medan andelen specialstål i den totala svenska stålproduktionen har varit istort sett oförändrad har en betydande ökning avdenna andel skett i så gott som alla länder, vilkas stålindustri konkurrerarmed den svenska. Denna utveckUng kan inte undgå att få konsekvenser för svenskstålindustri. För rostfria platta produkter har denna förändring avkonkurrensförutsättningarna redan slagit igenom med stor kraft. Denproduktionstekniska utvecklingen har också inneburit att gränsen mellanhandels- och specialstål blivit alltmer flytande. Den klassificering somanvänds och som utgår från produkternas kemiska analys motsvaras allt mindre avskillnader i krav på utrustning och kunnande för tillverkningen av resp.produktkategori. Även en stor del av specialstålsortimentet kan därför numerakarakteriseras som standardvaror, vilka kan produceras också i länder med merabegränsade erfarenheter inom stålområdet. Stordriftsfördelarnainom stålproduktionen har under dé senaste tio till femton åren blivit särskiltstora inom det första ledet, dvs. det metallurgiska processteget eller ämnestillverkningen.Stordriftsfördelarna har också blivit betydande vid valsning av plattaprodukter (plåt och band). Den modernisering och utbyggnad som här skett ivärldens stålindustri har också i hög grad varitinriktad på att skapa mycket stora enheter inom det metallurgiska processteget 12 1975176.1 saml. Prop.1975/76: 207 12 ochför valsning av platta produkter. har en rad äldre och mindre enheterlagts ner. Med undantag i viss mån för NJA har motsvarande utveckling inteskett i . Vadgäller det metallurgiska området vill jag även peka på att svensk stålindustrii stor utsträckning är skrotbaserad. Detta gäller såväl handels- som specialstålverk.Av de större stålproducerande ländema i är det endast ochItalien som har en andel skrot-baserad stålproduktion vilken är av sammastorleksordning som den svenska. Den svenska stålindustrins skrotbehovtillgodoses till inte oväsentlig del genom import. Det har från flera hålluttryckts farhågor för den framtida skrotförsörjningen särskilt vid en merabetydande expansion av stålindustrin. Nästan alla länder har i likhet medSverige infört exportförbud på skrot, varför Världshandeln numera endast omfattarmarginella och starkt varierande kvantiteter. Särskilt vid goda konjunkturerhar det uppkommit en stark internationellskrotbrist med åtföljande prisstegringar. I andra västeuropeiska länder medrelativt hög andel skrotbaserad stålproduktion vidtar man åtgärder för attminska sitt skrotberoende. Motsvarande åtgärder i kräver övergång tillproduktion i masugnar/syrgas-konvertrar, vilken av ekonomiska skäl måste ske istora anläggningar. Det kan noteras att av samtliga de somproducerar över 1 milj. ton stål har den i särklass lägstaandelen syrgas-blåst stål. Det senaste årtiondetsutveckling, som också har inneburit en trendmässig försämring av den svenskastålindustrins lönsamhet, inger självfallet farhågor för branschens framtidautveckling. TUl detta bidrar också i hög grad det förhållandet att den svenskastålindustrin under det senaste årtiondet haft en svag investeringsutveckling.Av bilaga 3 framgår att 1970-talets investeringsuppgång i sin helhet är hänförUgtiU utbyggnaden och moderniseringen av NJA. Av de totala investeringarna inomden svenska stålindustrin svarade NJA tUl 1975 för entredjedel. Motsvarande andel åren 19651970 var . Om NJA undantashar den svenska stålindustrins investeringar varit klartlägre än senare hälft. Branschensandel av de totala svenska industriinvesteringarna har minskat från drygt 10 %i mitten av 1960-talet tiU . Om återigen NJA:s investeringar undantas,blir andelsminskningen än mer markant, från till . Den svagainvesteringsutvecklingen har bl. a. medfört att den andel av maskinerna inombranschen som är yngre än enligt beräkningarhar minskat från till . Ettofta använt mått på investeringsaktiviteten inom stålindustrin är antaletinvesteringskronor per årslön befintlig råstålskapacitet. Härigenom tas hänsyntill de ökande reinvesteringsbehov som följer av en ka- Prop.1975/76: 207 13 pacitetsutbyggnad.Om NJA undantas vad gäller säväl investeringar som produktionskapacitet har förden svenska stålindustrin denna relation sjunkit mycket kraftigt under1970-talet. Någradrag i utvecklingen av stålindustri Somjag har redovisat är den svenska stålindustrin utsatt för en starkutländsk konkurrens. Det är mot denna bakgrund inte möjligt att diskuterabranschens utveckling utan att ta hänsyn till motsvarande utveckling i våromvärld. Härvid är förhållandena i övriga av särskilt intresse. Avden totala svenska stålexporten går värdemässigt cirka tvä tredjedelar tillandra västeuropeiska länder. Volymmässigt är andelen drygt tre fjärdedelar ochför enbart handelsstålet ännu högre. Av vår stålimport kommer frånandra länder i . Den svenska stålmarknaden har också knutits närmaretUl den västeuropeiska genom det avtal som är 1972 slöts mellan och denEuropeiska kol- och stålgemenskapen (). Detta har bl. a. medfört attprissättningsregler och vissa konkurrensbestämmelser nu är gemensamma förSverige och länderna inom . Jag vill därför i det följande kortfattatredovisa vissa, också för betydelsefulla, drag i den västeuropeiskastålindustrins utveckling under det senaste årtiondet. Detallt starkare utlandsberoendet har i hög grad kännetecknat också den övrigavästeuropeiska stålindustrin. Denna fortgående internationalisering avstålmarknaden och den allt starkare internationella konkurrensen, den senaretill stor del en följd av den kraftiga japanska exportexpansionen, har starktökat effektivitetskraven på den västeuropeiska stålindustrin. Kraven på imånga fall genomgripande åtgärder har dessutom accentuerats av den snabbatekniska utvecklingen, som har medfört att de produktionsekonomiskt optimalaverksstorlekarna har ökat mycket markant, särskilt vad gäller det metallurgiskaproduktionsledet och valsningen av platta produkter. Andra pådrivande faktorerhar varit kraven på miljöförbättringar och den i många länder tilltagandeknappheten på inhemska råvaror för stålframställningen. Under1970-taIet har sålunda investeringsvolymen ökat starkt i flertaletvästeuropeiska länder. Som exempel kan nämnas att den årliga investeringen per årstonråstålskapacitet, mätt i löpande priser, enligt beräkningar inom de sexursprungliga CECA-ländema var drygt dubbelt så stor åren 19701973 som åren19651969. För var relationen 4 : 1 och för 3 : 1. ISverige var relationen endast 1,4 : 1. Exkl. NJA var de svenskainvesteringarna per ton råstålskapacitet fortfarande mätt i löpande priser '-av samma storlek under båda perioderna. 1975/76: 207 14 Åtgärdemaför att effektivisera stålindustrin har varit av olika slag och avsett såvälnyanläggningar som moderniseringar av befintliga verk. I många fall har ocksånedläggningar skett av omoderna verk. Utvecklingen har därvid bl. a. kommitatt medföra en betydande geografisk förskjutning av produktionskapacitetenfrån inlands- tiU kustiokaliserade verk. Genom i första hand nyanläggningarsvarar sålunda de kustiokaliserade stålverken inom EG totalt ett femtontalverk för cirka en fjärdedel av den totala produktionskapaciteten.Motsvarande andel var ett årtionde tidigare endast hälften så stor. Enligt av EG-kommissionenredovisade planer kommer andelen att uppgå till cirka en tredjedel. DenutveckUng som förutses innebär att de relativt stora kustiokaliseradeverken kommer att ytterligare kraftigt öka sin produktionskapacitet.Kapaciteten, som för verken 1974 var i genomsnitt 2,7 milj. årston,beräknas vara i genomsnitt drygt 4 milj. årston. I detta avseendeföljer sålunda den västeuropeiska stålindustrin i spåren på den japanska, därden mycket snabbt stigande produktionskapaciteten helt faller på mycket stora, kustiokaliseradeverk. Även i världen i övrigt är trenden densamma. Parallelltmed denna expansion har på många håll skett en betydande modernisering av debefintliga verken i de traditionella stålområdena. Denna utveckling harinneburit bl. a. en snabb omläggning till moderna produktionsmetoder genomövergång tiU syrgasblåsning och stränggjutning. Också på valsningssidan har enomfattande modemisering ägt rum. Utvecklingenhar i många västeuropeiska länder medfört en påtaglig koncentration avstålproduktionen till ett mindre antal stora företag. Detta har skett delsgenom en rad samgåenden, dels genom att en mycket stor del av den expansionsom skett har ägt rum inom de större företagen. Dessa har haft tekniska, marknadsmässigaoch framför allt finansiella resurser för stora och alltmer kostsammakapacitetsutbyggnader. Som exempel på denna utveckling kan nämnas ,och , där det största stålföretaget i resp. land svararför den helt dominerande delen av stålproduktionen. I svarar detstörsta och i och de två största företagen för cirka tvåtredjedelar av produktionen. I svarar det störstaföretaget för eri tredjedel och de fem största företageri för cirka trefjärdedelar av produktionen. Ett annat stort företag, med en produktionskapacUetpå inemot 15 milj. ton, är den, luxemburgska stålkoncernen med verk förutom iLuxemburg även i , och . I Norgeoch kommer när nu pågående utbyggnader är genomförda, det störstastålföretaget att svara för två tredjedelar av produktionen i resp. land. Denvästeuropeiska stålproduktionen är sålunda i hög och stigande grad koncentreradtill ett mindre antal stora koncerner, i vissa faU med Prop.1975/76: 207 15 produktioni flera länder. Denna koncentration är framträdande också i andra storastålproducentländer, inte minst i och . Totalt svarar de tjugo störstakoncernerna för av produktionen i världen, exkl. statshanddsländerna. Ettframträdande drag i den här redovisade utvecklingen har varit att den statligtägda stålindustrin kommit att spela en alltmer central roll i branschutvecklingen.I dag är en betydande del av den västeuropeiska stålindustrin i offentlig ägo.I och sker den alldeles övervägande delen avstålproduktionen i resp. land i det statligt ägda företaget. I ytterligare ettantal länder , , , , och ärmerparten av ståUndustrin statsägd. Också i och FörbudsrepublikenTyskland finns ett statligt ägande inom stålindustrin. Det ökande offentligaägandet inom stålindustrin är emellertid inte enbart en västeuropeiskföreteelse. Av världens samlade stålproduktion beräknas ha skett istatligt ägda företag. Av produktionen utanför statshanddsländerna var andelen26 %. Ett genomgående drag är att den statliga andelen ökar, främst genom attden statsägda industrin ofta är betydligt mer expansiv än den privata. I enberäkning som gjorde anges att avden då totala planerade kapacitetsutbyggnaden i världen exkl. statshanddsländernafaller på offentligt ägda företag. Koncentrationen till alltstörre stålkoncerner har inneburit en betydande samordning mellan olika verk. Effektiviseringssträvandenahar i mänga länder kommit att innefatta också branschstmktureUa åtgärder överföretagsgränserna. Inom flera områden, bl. .vad avser kapacitetsutbyggnad,produktionsinriktning, råvamförsörjning och marknadsföring, sker sålunda en ornfattandesamverkan mellan olika företag. Också i denna process har resp. regeringarkommit att ta allt mer aktiv del och stålindustrins utveckling har härigenomkommit att i allt högre grad samordnas på det nationeUa planet. Motiven för detta ökandestatliga engagemang har varierat såväl över tiden som mellan olika länder.Genomgående synes dock de främsta motiven ha varit det faktum attstålindustrin dels utgör en nödvändig bas för den totala industriellautvecklingen, dels är en sysselsättningsmässigt betydelsefull industribransch imånga länder. Detta senare skäl förstärks i flera fall av att branschen ärlokaliserad till i övrigt sysselsättningssvaga områden. Dennastatliga medverkan har tagit sig olika former. Jag har tidigare nämnt det alltmeromfattande direkta statliga ägandet. I flera länder finns emellertidockså ett ofta mycket långtgående samråd mellan statsmakterna, företagen och deanställda vad avser, även den privata industrins utveckling. Exempel härpåfinns i bl.a. , och . I dessa länder ingårstålindustrin som en ofta prioriterad Prop.1975/76: 207 16 branschi den mera övergripande industriplaneringen. Inom ramen för dessa samråd skeren avstämning av de enskilda företagens planer vad avser bl. a. investeringaroch kapacitetsutveckling. För de på detta sätt samordnade investeringarnaerhåller företagen ofta statligt finansieringsstöd i olika former. I fleraländer har för detta ändamål skapats särskUda sektorsbudgetar förstålindustrin. Utvecklingenmot att én allt större del av stålindustrins investeringar finansieras av resp.regeringar direkt eller via statliga kreditinstitut är klart markerad iflertalet västeuropeiska länder. Inte minst den senaste lågkonjunkturen och dekraftigt stigande kostnaderna för såväl ny- som reinvesteringar har starktminskat företagens egna finansieringsmöjligheter. I flera länder pågår f. n.diskussioner om hur branschens finansiella problem skall lösas. Detta gällersåväl den privata som den statliga stålindustrin. Det kan också nämnas att EG-kommissionenkraftigt ökat sin andel av finansieringen av stålinvesteringarna inom CECA-länderna.Denna andel, som tidigare uppgick tUl , steg till inemot . Vidsidan om de statligt initierade åtgärderna finns i flera länder olikasamarbetsformer inom den privata industrin. Det kanske mest framträdandeexemplet härpå är de s. k. rationaliseringsgrupperna i FörbundsrepublikenTyskland där så gott som hela stålindustrin medverkar och som har till uppgiftatt verka för en specialisering genom produktuppdelning mdlan de olikastålverken. Inom landets stålindustri sker dessutom en fortlöpande avstämningav de olika företagens investeringsplaner inom stålindustrins egenbranschförening. Ettexempel på samverkan över nationsgränserna är den samarbetsorganisation somhelt har bildats mellan stålföretag i , , och . Syftet är här att öka samordningenmellan verken vad avser bl. a. produktion, försäljning samt energi- ochråvaruförsörjning. De deltagande företagen svarar tillsammans för omkring 45 %av CECA-ländernas totala produktion. Mellande olika verken sker också en ökande samverkan på produktionsområdet även iandra former. Sålunda finns mellan de olika produktionsenheterna i många fallett starkt beroendeförhållande genom mellanverksleveranser av halvfabrikat.Härigenom har i hög grad också de mindre verken kunnat tillgodogöra sig demycket markerade stordriftsfördelarna i det metallurgiska processledet. Dettaberoende har ökat i snabb takt. Som exempel kan nämnas att mdlanverksleveransérnaav göt och ämnen inom uppgick tiU drygt 26 milj. ton, vilketmotsvarade en femtedel av råstålsproduktionen inom gemenskapen. Jämfört medsituationen är detta en ökning med drygt 6 milj. ton. Omkringhälften av leveranserna sker mellan verk som inte ingår i samma företag. Prop.1975/76: 207 17 Bredaband är en annan mellanprodukt där mdlanverksleveransérna är omfattande. År1974 uppgick dessa leveranser inom tiU drygt 16 milj. ton, vilketmotsvarade ungefär en tredjedel av den totala bred-bandsproduktionen inomgemenskapen. Mdlanverksleveransérna av breda band har i det närmastetredubblats . Somjag har redovisat har den svenska stålindustrin sedan ett årtiondetillbaka kännetecknats av en sjunkande investeringsnivå, minskandesysselsättning och pressad lönsamhet. Undantas NJA synes investeringsvolymenknappast ha motsvarat reinvesteringsbehovet, vilket i ett längre perspektivinger aUvarliga farhågor beträffande den svenska stålindustrinskonkurrensförmåga och möjlighet att bereda sina anstäUda sysselsättningstrygghet. Dessafarhågor får en särskUd tyngd på grund av stålindustrins regionala struktur.Som framgår av tabeller, vilka bör fogas till detta protokoll som bUaga 4, ärKopparbergs, och mycket beroende av stålindustrin.Det är emellertid först vid en genomgång av de enskilda kommunerna, som manfår en klar bUd av hur mycket ståUndustrin betyder för ett antal lokala arbetsmarknader.Det finns ett betydande antal kommuner, där stålindustrin svarar för mer än tvåtredjedelar av den totala industrisysselsättningen. I så gott som samtligakommuner representeras stålindustrin av ett enda företag. Det finns således ettbetydande antal kommuner där näringslivet domineras av ett enda stålföretag.Dessa kommuner återfinns företrädesvis i . Iorter med ett så ensidigt näringsliv är det svårt att finna alternativsysselsättning åt anställda inom stålindustrin. Stora ansträngningar måste därförgöras för att värna sysselsättningen inom den svenska ståUndustrin.Regionalpolitiska skäl talar för att samhället målmedvetet medverkar till en effektiviseringoch förstärkning av den svenska stålindustrin och inte bara passivt accepterarkonsekvenserna av marknadskrafterna på den internationella stålmarknaden. Jagvill i detta sammanhang påpeka att den meUansvenska stålindustrin under desenaste fem åren har beviljats statligt lokaliseringsstöd på sammanlagt ca 170milj. Vidsidan av de regionalpolitiska skälen finns det emellertid enligt min meningäven långsiktiga industripolitiska skäl för att vidta åtgärder, som syftar tillatt vända den nu nedåtgående tendensen för den svenska stålindustrin. Historisktsett har det såväl i som i andra industriländer funnits ett närasamband mellan stålindustrins expansion och den samlade 1975/76: 207 18 Ett särskilt nära samband har funnits mellan stål- ochverkstadsindustrin. Det senaste exemplet på denna typ av samband finner man iJapan, där en mycket snabb expansion av industriproduktionen inte minst inomverkstadssektorn har skett parallellt med utbyggnaden av stålindustrin ochvarit beroende av denna. Sverigehar större verkstadsindustri i förhållande tiU totala industrin än någotannat land. Vår verkstadsindustri är internationellt sett mycketkonkurrenskraftig. Detta har kommit till uttryck bl. a. i attverkstadsprodukter har varit den mest expansiva delen av vår export underefterkrigstiden. svarar dessa produkter för hälften av vår totalavaruexport. Detfinns anledning att räkna med att verkstadsindustrin även kommeratt vara vår dominerande industrisektor. Det finns också anledning att förmodaatt det ömsesidiga beroendet meUan verkstadsindustrin och stålindustrin ävenframgent kommer att vara betydande. svarar verkstadsindustrin för inemotfem sjättedelar av den totala stålförbrukningen i . Den andra stora avnämnarenär byggnadsindustrin. Stålindustrinskaraktär av basindustri gör den till en nödvändig dd av vår totala industri.Det är därför nödvändigt att industripolitiken utformas så att den främjarutvecklingen av en effektiv inhemsk stålindustri. Som jag harredovisat har stålindustrins strategiska betydelse redan medfört attbranschfrämjande åtgärder har vidtagits av statsmakterna i flertalet av vårakonkurrentländer. Eneffektiv inhemsk stålindustri innebär en större trygghet i avnämarnasförsörjning med stål. Produktionsprocessens utformning inom bl. a. verkstadsindustrinkräver stor leveranstrygghet såväl tids- som kvalitets-mässigt i fråga ominsatsvaror. Säkerhet i leveranserna är därför av stor betydelse för den egnalagerhållningens storlek och därmed för kostnaderna hos avnämarna. Att eninhemsk leverantör erbjuder förddar för den egna industrin kom exempelvis tilluttryck när byggdes ut . Den svenskaimporten sjönk då kraftigt för de produkter som företaget tillverkade. Denleveranstrygghet som en inhemsk stålindustri innebär, är av särskild betydelseför de många små och medelstora företagen även vid förekomsten av en välfungerande grossiströrelse. Dessa kan i motsats tUl de stora företagen i regelinte importera i egen regi. Frånvaron av direktkontakter med stålverk kan skapasvårigheter i försörjningen. Detta torde vara särskilt kännbart ibristsituationer då problemen att erhålla kompletterande leveranser ellerersättning för kvalitativt otillfredsställande material blir stora.Svårigheterna kan komma att förstärkas av den koncentrationsprocess som pågårinom den västeuropeiska stålindustrin. Ensäker försörjning med stålprodukter från en inhemsk stålindustri Prop.1975/76: 207 19 gerefterföljande förädlingsled kostnadsfördelar, som förbättrar konkurrenskraftenpå såväl kort som lång sikt. En effektiv svensk stålindustri är därför avbetydelse för sysselsättningstryggheten inom stora delar av vårt näringsliv. Det är de kontinentalastålverken som är prisledande på den svenska marknaden. Som jag redan har nämntgör sig detta i än högre grad gällande genom handelsavtal med CECA.Det är därför kortsiktiga efterfråge- och utbudsförhållanden inom i förstahand CECA-länderna som bestämmer de priser, som de svenska stålverken kan ta uti . Den långsiktiga fördelen av att ha en inhemsk stålindustri kommersåledes i ringa utsträckning eller inte alls till uttryck i de svenska stålverkensprissättning på den svenska marknaden. Detta medför att den samhällsekonomiskalönsamheten av stålproduktionen i tenderar att vara högre än denföretagsekonomiska. Närhetsfördelen kommer därför inte tillräckligt tUluttryck i de svenska stålföretagens investeringskalkyler. Betydelsenför näringslivet av att ha tillgång till en inhemsk stålindustri fårnaturligtvis inte tolkas så att bör sträva efter att bli självförsörjandevad avser stålprodukter. En avsevärd utrikeshandel med stålprodukter ärnödvändig även . Härigenom uppnås bl. a. en kostnadssänkandespecialisering och en konkurrens, som är till fördel för konsumenterna. Stålindustrin i Sverigehar i likhet med stålindustrin i många andra länder haft dålig lönsamhet underen med undantag . Den svaga lönsamheten fåremellertid inte skymma undan det faktum att har goda naturligaförutsättningar för produktion av stål. Det finns för det förstaett utomordentligt gediget kunnande inom landet beträffande framställning avstål. En lång tradition tillsammans med en omfattande satsning på utbildning,forskning och utveckling är de huvudsakliga förklaringarna härtill. I en alltmerhårdnande internationell konkurrens på alla varumarknader, är det nödvändigtatt ta vara på de fördelar som detta kunnande ger. För det andra har Sverigetill skillnad från flertalet västeuropeiska länder tillgång tUl mycket storaegna malmtillgångar. Malmtillgångarna i har utgjortbasen för en stor del av den svenska stålindustrin. De mycket stora malmtUlgångarnai har däremot i endast ringa utsträckning kommit tillanvändning inom den inhemska stålindustrin. De relativt sett starkt stigandekostnaderna för malmbrytning i tillsammans med en tekniskutveckling, som kraftigt ökar användbarheten av den norrbottniska malmen, innebärgrundläggande förändringar i de långsiktiga förutsättningarna för svenskstålindustri. Att ensidigt satsa på malmexport till stålindustri inom övrigaVästeuropa som den ekonomiskt tillgängliga mellan- Prop.1975/76: 207 20 svenskamalmbasen för stålindustrin minskar kan inte anses vara samhällsekonomisktförsvarbart. Detta betyder naturligtvis inte att den mellansvenska malmen iframtiden kommer att sakna betydelse för vår stålindustri. Jag vill i dettasammanhang nämna att mineralpolitiska utredningen (I 1974: 02) har tilluppgift att närmare analysera vår mineralförsörjning med syfte att ge ettbättre underlag för mineralpolitiken. Detfinns även andra faktorer, som talar tiU förmån för den svenska stålindustrin.Sveriges geografiska läge i förhållande till större konsumtionscentra iVästeuropa är gynnsammare än flera andra länders med starkt expansivstålindustri. Stålindustrin är vidare en mycket kapitalintensiv bransch, därföljaktligen lönekostnaderna spelar en jämförelsevis liten roll förkonkurrensförmågan. Somjag har redovisat har den svenska stålindustrin under det senasteårtiondet visat en relativt svag utveckling. Denna utvecklingstendens harvarit uppenbar .