prop · FZ03153 · 1975-12-31 00:00:00 — I och med införandet av de nya fullföljdsreglernatill högsta domstolen den och till regeringsrätten den 1 januari1972 har hovrätt och kammarrätt i praktiken blivit slutinstans i det storaflertalet dit fullföljda mål. Härigenom har frågan om enhetlighet i rättstiUämpningenkommit att skjutas i förgrunden i äimu högre grad . Mot bakgrimd av det anförda finner utredningen detnaturligt att ett lekmannainflytande får ett mer begränsat utrymme i hovrättoch kammarrätt än i första instans. Även om lekmännen på grund av denjuristkollegiala sammansättningen i hovrätt och kammarrätt får mindreinflytande där än i Prop.1975/76:153 25 underrätt är dock deras medverkan vid överläggning ochomröstning värdefull. De till andra instans överklagade målen är i storutsträckning sådana som särskilt starkt ingriper i den enskildes förhållanden.Ofta innehåller de även frågor av principiell räckvidd. Betydelsen av lekmannamedverkani hovrätt och kammarrätt är därför större än vad antalet fullföljda mål tyderpå. Även om utredningen inte vill göra gällande annat än att rättsfrågor intaren mer framskjuten ställning i överrätt än i underrätt förekommer dock bevisfrågor,påföljdsfrågor och skälighetsav-vägningar även där i stor omfattning. Deberörda invändningarna anses därför inte vara av sådan styrka att de i och försig bör hindra att lekmän medverkar i hovrätt och kammarrätt. Utredningens nu återgivna resonemang utmynnar i slutsatsenatt övervägande skäl talar för ett lekmannadeltagande även i hovrätt ochkammarrätt. När det gäller omfattningen av den föreslagna lekmannamedverkanerinrar utredningen inledningsvis om att det främst är intresset av insyn och medinflytandefrån allmänhetens sida i de av yrkesdomare kollegialt sammansatta överrättemasom motiverar lekmannamedverkan även där. För att tillgodose detta önskemål ärdet inte nödvändigt att lekmän deltar i samtliga avgöranden i hovrätt och kammarrätt.Den inblick som lekmännen får genom att delta enbart i vissa avgöranden i dessadomstolar är tillräcklig för att ytterligare h)efästa allmänhetens förtroendeför rättskipningen i dess helhet i dessa domstolar. Det torde från dennasynpunkt inte heller finnas anledning att låta lekmän delta i flertalet mål.Enligt utredningen bör lekmannadeltagandet lämpligen begränsas till avgörandensom rör åtgärder som starkt ingriper i enskilds rättssfär i personligt ellerekonomiskt hänseende. Inom denna ram faller såväl mål där ett enskilt intressestår mot ett allmänt intresse som mål där enskilda intressen står mot varandramen där samhället har ett särskilt intresse för det sätt på vilket målenavgörs. Under förstnänrmda kategori faller i första hand allvarligare typer avbrottmål samt administrativa frihetsberövanden. Som exempel på den andrakategorin nämns familjemålen. Däremot föreligger enligt utredningen allmäntsett inte skäl för en lekmannamedverkan i dispositiva mål, dvs. mål i vilkaparterna kan träffa förlikning med rättsligt bindande verkan. Kravet på lekmaima-inflytandei överrätt är vidare mindre starkt i mål som i underinstansen har avgjorts utanlekmän. De praktiska svårigheter som en lekmannamedverkan för medsig hänger främst samman med planläggningen av domstolsarbetet. Det blir merkomplicerat att sätta ut huvudförhandling i hovrätt eller muntlig förhandling ikammarrätt. Även om lekmännens deltagande i mål där huvudförhandling förekommerinte fördröjer tiden för själva förhandlingen i någon väsentlig mån torde docktiden för överläggning vanligtvis komma att bli längre. Dessutom kan betydandeolägenheter uppkomma vid fortsatt överläggning i målet, något som inte ärovanligt i hovrätt och kammarrätt. Prop.1975/76:153 26 med lekmannamedverkan kan från effektivitetssynpunkt bliän större i föredragningsmål, vilka f.n. handläggs på ett mycket enkelt ochsmidigt sätt. Målen föredras på för domstolsledamöterna lämpliga tider så snartsom möjligt efter det att förberedelsearbetet har avslutats. Föredragning avmål som fordrar skyndsam handläggning kan därför på ett enkelt sätt inordnas idomstolsarbetet. Yrkesdomarnas kunskaper om den rättsliga materian möjliggörvidare en kort och koncentrerad föredragning och överläggning. Även om desvårigheter som är förenade med lekmannamedverkan inte skall överdrivas, kan dei föredragningsmålen bli betydande, anser utredningen. Lekmän i hovrätt. I enlighet med sina allmännaöverväganden finner utredningen att behovet av lekmaimamedverkan i hovrätt itvistemål i allmänhet inte är särskilt framträdande. Samhällets intresse av hurdessa mål avgörs är inte så stort. Ett skäl mot lekmannamedverkan i tvistemål iallmänhet är vidare att de i tingsrätt avgörs utan medverkan av lekmän.Utredningen påpekar att statsmakterna vid l%9års underrättsreform fann att ensammansättning med ett juristkollegium är överlägsen en sammansättning med enlagfaren domare ocb nämnd när det ller tvistemål i allmänhet. Dessa mål ärnämligen ibland komplicerade i rättsligt hänseende eller erbjuder ett invecklatprocessmaterial som det krävs speciell erfarenhet och träning för att tränga ini och bedöma. Enligt utredningens uppfattning gäller dessa skäl emot en lekmaimamedverkani än högre grad i fråga om tvistemål i hovrätt. Lekmän bör därför inte delta ihovrätt vid handläggning av tvistemål i allmänhet. När det gäller familjemålen är förhållandena däremotannorlunda, fortsätter utredningen. Vid särskild huvudförhandling i tingsrätti dessa mål består rätten av en lagfaren domare och nämnd. Målen avser tillövervägande delen frågor som av samhälleliga skäl har gjorts indispositiva.Det allmänna har därför ett betydande intresse av hur målen avgörs. Detta ärsärskilt framträdande när det gäller frågor rörande vårdnaden om barn och omrätt till umnge med barn. Vårdnads- och umgängesfrågorna liksom frågor omäktenskapsskillnad och därmed sammanhängande spörsmål lämpar sig väl att avgöraunder medverkan av lekmän. Utredningen anser det lämpligt att lekmän deltar ifamiljemål även i hovrätt. Utredningen är tveksam om lekmän bör delta vidhuvudförhandling i hovrätt även när målet i tingsrätten har avgjorts avensamdomare utan nämnd. Det framstår då som mindre angeläget att vid fullföljdmot domen införa en sammansättning med lekmän i hovrätt. Särskilt om vårdnads-eller umgängesfråga blivit tvistig först efter tingsrättens dom kan emellertid lekmannadeltagandei hovrätt vara lämpligt även i mål som har avgjorts av ensamdomare i tingsrätt.Alternativa sammansättningar vid huvudförhandling i hovrätt i familjemålskulle också medföra en del praktiska svårigheter. Utredningen föreslår därföratt lekmän ingår i hovrätts sammansättning i samtliga familjemål som avgörs vidhuvudförhandling. Prop.1975/76; 153 27 När det gäller lekmannadeltagande i mål som i hovrättavgörs utan huvudförhandling anser utredningen att samma skäl som i fråga om vissamål i hovrätt möjliggör deras avgörande på handlingarna talar för att lekmäninte bör delta. Lekmannamedverkan är sålunda överflödig när vadetalan har medgettseller är uppenbart ogrundad. För att mål i övrigt skall få avgöras påhandlingarna förutsätts att tvisten i hovrätt endast rör ekonomiska värden avviss mindre omfattning eller också att anspråket är dispositivt eller attprövningen avser en ren rättstillämpningsfråga. 1 inget av dessa fall skulledeltagande av lekmän tillföra målet särskilda värden. Med hänsyn till depraktiska olägenheter, som är förknippade med lekmannamedverkan iföredragningsmål, anser utredningen att lekmän inte bör delta i avgörande avfamiljemål på handlingarna. Vad angår de s.k. specialmålen anser utredningen inte attlekmän bör delta i hovrättens avgöranden i patentmål och sjörättsmål, vilka itingsrätt avgörs utan lekmän. 1 fastighetsmål och vattenmål deltar däremot, fömtomlagfarna ledamöter och särskilda ledamöter med teknisk sakkunskap, som regeläven lekmän i avgörandena i första instans. 1 åtskilliga av målen står ettallmänt intresse mot ett enskilt intresse. Det firms enligt utredningen vissaomständigheter som i och för sig talar för en lekmannamedverkan i dessaspecialmål. Utredningen anser likväl inte att lekmän bör delta på hovrättsnivåni dessa mål och framhåller därvid bl.a. att dessa mål i mycket storutsträckning avgörs utan huvudförhandling i hovrätt. Utredningen övergår härefter till brottmålen ochframhåller att det i synnerhet är på detta område som lekmännen har betydelseför tilliten till domstolama. Värdet av lekmännens medverkan i tingsrätterna ärockså allmänt erkänt. Särskilt gäller detta deras möjlighet att inverka på valav påföljd och liknande frågor, där lekmännen förväntas tillföra tingsrätterna bl.a.allmänna värderingar som finns bland medborgarna i samhället. Det som har sagtsnu om värdet av lekmäns medverkan i brottmål i tingsrätt anser utredningen iprincip gälla även handläggning av brottmål i hovrätt. Utredningen säger sig dela den i direktiven uttaladeuppfattningen att medverkan av lekmän i brottmålsprocessen i hovrätt i förstahand bör komma i fråga i mål där en mer allvarlig påföljd kan förekomma. Såvälkravet på insyn som värdet av att lekmannasynpunkter kommer till uttryck viddessa måls prövning talar för en lekmannamedverkan. Att låta lekmän delta ihovrätt i brottmål av enklare beskaffenhet anser man däremot mindre angelägetoch erimar om att mål där påföljden inte kan bli mer än böter i underinstansenavgörs utan lekmannamedverkan. Utredningen diskuterar en avgränsning av lekmannamedverkanfrån andra utgångspunkter än påföljdens stränghet t.ex. genom att anknyta tillsjälva den åtalade gärningens beskaffenhet. Man avvisar dock tanken på en sådanlösning med hänsyn till svårigheterna att finna en lämplig avgränsning mellan nänmdmåloch mål som skall avgöras utan lekmän. Liksom när det gäller tvistemålen ansesde mål som kan avgöras utan huvudförhandling inte Prop.1975/76; 153 28 vara sådana att lekmarmamedverkan är påkallad. Deltagandeav lekmän bör således begränsas till huvudförhandlingsmål i vilka enallvarligare påföljd kan bli aktuell. Olika alternativ diskuteras. Enligt utredningen är den enda praktiskt användbarametoden att knyta begränsningen av lekmannamedverkan till straff latituderna.Lägsta användbara nivå erhålls, heter det, om lekmannamedverkan knyts till attdet för brottet är stadgat fängelse , dvs. att straffskalaninrymmer fängelse . En sådan lösning medföremellertid lekmanndeltagande i praktiskt taget alla brottmål därhuvudförhandling äger rum. Endast ett fåtal brottstyper, för vilka fängelseingår i straffskalan, kommer att falla utanför ramen. Som exempel på sådanabrott nämns vållande till kroppsskada eller sjukdom, ofredande, snatteri,egenmäktigt förfarande, självtäkt, hiedrägligt beteende och undandräkt. Ett mer begränsat alternativ är brott för vilka är stadgatfängelse . Av förmögenhetsbrotten kommer då normalfallen stöld, bedrägeri, förskingring och oredlighet mot borgenärer inte att avgörasunder medverkan av lekmän. Däremot kommer de grova typerna av samma brott attavgöras i sådan sammansättning liksom mål om allvarligare brott mot liv ochhälsa saml frihet och frid och i fråga om allvarligare sedlighetsbrott. Vidarekommer lekmän att delta i handläggning av mål rörande flertalet slag avallmänfarliga brott liksom i handläggning av mål om grov urkundsförfalskning,mened, upplopp samt våld eller hot mot tjänsteman. Bestäms straff latitudsnivån till brott för vilket ärstadgat fängelse blir det ännu färre brott som föranleder lekmannamedverkan.Då kvarstår mord, dråp, grov misshandel, de allvarligaste frihets- och sedlighetsbrottenoch flera slag av allmänfarliga brott. Bland förmögenhetsbrotten blir detendast grovt rån som kommer att kräva lekmaimamedverkan. Utredningen påpekar att nivån även kan knytas till straffminimum. Krävs lekmannamedverkan så snart för brottet är stadgat fängelse iminst tillkommer, utöver de brott för vilka är stadgat fängelse imer än , främst de grövre fallen av förmögenhetsbrolt, nämligen grovstöld, rån, grovt bedrägeri, grov förskingring och grov oredlighet motborgenärer. Bestäms nivån i stället till brott, för vilket är stadgat fängelsei , erhålls i huvudsak samma resultat som om anknytning sker tillbrott för vilket är stadgat fängelse . Enligt utredningen står valet närmast mellan brott, förvilket är stadgat fängelse , eller brott för vilket är stadgatfängelse . Utredningen stannar för att knyta lekmannamedverkani hovrätt lill brott, för vilket är stadgat fängelse och somavgörs efter huvudförhandling. Med en sådan avgränsning kommer lekmän att deltai flertalet av de brottmål som från allmänhetens synpunkt anses som mera betydelsefuUa.Någon gång kan det dock finnas brottmål, som visserligen Prop.1975/76:153 29 inte rör brott för vilket är stadgat fängelse i mer än tvåår men som ändå har den karaktären att nämndemän bör få medverka i hovrätten.Det kan vara ett mera uppseendeväckande mål eller ett mål med mycket omfattandebevisning men det kan exempelvis också vara ett mål med en särskilt svårbedömdpåföljdsfråga. Det bör därför finnas rätt för hovrätt att låta nämndemän deltai huvudförhandling i brottmål även om målet inte skulle röra brott, för vilketär stadgat fängelse . Någon anledning att ändra sammansättningen i hovrätt pådet sätt att lekmän skall ingå som meddomare i tryckfrihetsmålen föreliggerinte enligt utredningens mening. Lekmän i kammarrätt. Utredningen erinrar inledningsvis om attinstansordningen i förvaltningsärenden är långt ifrån enhetlig. Någon tillkammarrätt i organisatoriskt hänseende knuten underinstans finns inte. Efterförvaltningsdomstolsreformens genomförande prövar kammarrättbesvär över beslut i flertalet förvaltningsärenden från såvälförvaltningsdomstolar skatterätter och länsrätter som förvaltningsmyndigheter: länsstyrelser, centrala verk m.m. Förfarandet förvaltningsärenden ärskriftligt men sätten på vilka målen handläggs underinstansen skiftar. 1 förvaltningsdomstol handläggs målen domstolsmässiga former.Skatterätt och länsrätt är som regel domför med en lagfaren domare och nämnd.Även om förfarandet i dessa domstolar är skriftligt får i handläggningen ingåmuntlig förhandling beträffande viss fråga. Vid förvaltningsmyndighet däremothandläggs och avgörs målen i flertalet fall av en tjänsteman ensam. Kammarrätt är som har nänmts förut domför med ettjuristkollegium om tre, högst fyra lagfarna domare. Vid handläggning av målrörande fastighetstaxering består dock kammarrätt som regel av fem ledamöter,varav två "särskilda ledamöter". De särskilda ledamöterna skall varai praktiska värv förfarna personer med god kärmedom om fastighetsförhållandenai allmänhet. Förfarandet i kammarrätt är skriftligt. Målen avgörs således påhandlingarna efter föredragning. Liksom i skatterätt och länsrätt kan dockmuntlig förhandling hållas beträffande viss fråga. Muntliga förhandlingar förekommeri mycket ringa utsträckning i kammarrätterna. De uppgick till endast omkring100 och till omkring 1973. avgjordes i kammarrätterna sammanlagt 17.156mål. De huvudsakliga kategorierna av mål framgår av följande uppställning. Socialhjälpsmål 828 Mål om administrativa frihetsberövanden. mål enligt 21 kap. mål, brand mål och vägmål 805 Mål om entledigande, avstängning och disciplinära åtgärder 74 1975/76:153 30 Somframgår av uppställningen dominerar skattemålen. Till denna grupp hänförs målenligt skatte-, taxerings- och uppbördsförfattningarna. Som exempel på devanligast förekommande måltyperna nänmer utredningen mål angåendeinkomsttaxering, förmögenhetstaxering, fastighetstaxering, ackumulerad inkomst,förlustutjänming, mervärdeskatt, bilskatt, skattetillägg och förseningsavgift.Skattemålen har innan målen prövas i kammarrätt handlagts i skatterätt, deflesta av dem också i taxeringsnämnd. Flertalet uppbördsmål, som prövas ikammarrätt, har handlagts först av lokal skattemyndighet och därefter avskatterätt. Närdet gäller frågan om lekmän bör delta i handläggningen av skattemål i kammartättmenar utredningen att dessa mål visserligen utgör en viktig målgrupp bl.a. frånden synpunkten att ett beslut i en skattefråga kan innebära kännbart ingrepp iekonomiskt hänseende men att lekmannainflytandet redan med nuvarande ordningär inom taxeringsprocessen väl tillgodosett genom att lekmän deltar i två inslanserunder kammarrätt. Lekmärmens erfarenheter och synpunkter torde dessutom hamindre värde vid sakens prövning i kammarrätt än i taxeringsnänmd ochskatterätt. Det är svårt att begränsa lekmannamedverkan till mål i vilka det ihuvudsak är fråga om skäligbetsavgöranden. Vissa typer av skattemål kan inteheller sägas vara mer betydelsefulla än andra. En lekmannamedverkan ikammarrätt i skattemål skulle i hög grad fördröja målens handläggning genom attavsevärd tid måste ägnas åt att sätta in lekmännen i rättsliga problem ochgällande praxis. Detta skulle i sin tur säkert medföra en ökning av den redannu alltför stora målbalansen. Olägenheterna med att låta lekmän delta ihandläggningen av skattemål i kammarrätt är enligt utredningen så betydandeatt man anser sig inte kunna föreslå en sådan ordning. Andelen mål av armatslag än skattemål är . Dessa mål är av mycket skiftande karaktär. Somexempel på mera vanliga måltyper nämns mål som rör körkort, hälsovård,socialhjälp, administrativa frihetsberövanden, disciplinär bestraffning,folkbokföring, avlönings- och pensionsförmåner samt mål som rör byggnads- och väglagstiftningen.Även om i nästan alla mål ett allmänt intresse står mot ett enskilt anserutredningen att åtskiUiga av målen är sådana att en lekmaimamedverkan varkenär nödvändig eller av värde. Enligt utredningen bör lekmannamedverkan övervägasendast i följande måltyper. Målom administrativa frihetsberövanden, mål enligt 21 kap. , mål omutvisning enligt utlänningslagen (1954:193), mål inom kriminalvårdens område, målom disciplinär bestraffning när fråga är öm avsättning, avstängning fråntjänstgöring eller skiljande från allmän tjänst eller därmed jämförligt uppdragi andra fall än i samband med förflyttning, målsom rör meddelande eller återkallande av behörighet att utöva yrke ellerverksamhet. Prop.1975/76:153 31 mål om körkortstillstånd, trafikkortstillstånd och luftfartscertifikt,återkallelse av körkort, trafikkort och luftfartscertifikat samt meddelande avnytt tillstånd efter återkallelse. Enligt utredningens uppfattning har mål rörandeadministrativa frihetsberövanden, dvs. ingripanden enligt barnavårdslagen (1%0:97)och nykterhetsvårdslagen (1954:579), många likheter med brottmålen. Målen rör ikammarrätt nästan uteslutande frågor om omhändertagande för vård. Som exempelnämns omhändertagande av barn för samhällsvård, samhälls vårdens upphörande,flyttning av fosterbarn, inskrivning i och utskrivning från ungdomsvårdsskola,mål om tvångsintagning på allmän missbrukare samt målom kvarhållande eller åter-intagning på sådan anstalt. Ett beslut om omhändertagande enligt barnavårdslagen ellernykterhetsvårdslagen kan, fortsätter utredningen, medföra långtgående ochmycket långvariga ingrepp. Kravet på insyn och medinflytande gör sig gällande idessa mål på samma sätt som i fråga om brottmålen. Lekmännens erfarenheter ochkunskaper från det praktiska livet torde också kunna ha stor betydelse vidavgörande av mål som rör administrativa frihetsberövanden. I princip bördärför lekmän delta i kammarrätt i mål om administrativa frihetsberövanden. 1fråga om interimistiska beslut, andra beslut under rättegången samtavskrivnings- eller avvisningsbeslut bör dock avgörandet få fattas utanmedverkan av lekmän. Beträffande mål enligt 21 kap. , dvs.frågorom verkställighet av allmän domstols beslut om vårdnad ellerumgängesrätt eller om överlämnande av barn, anser utredningen att de skäl somhar anförts till förmån för en lekmannamedverkan i hovrätt i fråga om vissafamiljemål kan åberopas även när det gäller denna målgrupp i kammarrätt.Interimistiska beslut liksom andra avgöranden som inte innebär avgörande avmålet i sak bör dock få träffas utan medverkan av lekmän. Mål om utvisning enligt 29 § utlänningslagen (1954:193)förekommer mycket sällan i kammarrätt. Beslut om utvisning innebär, i likhetmed beslut om administrativt frihetsberövande, ett starkt ingrepp i denenskildes rörelsefrihet. Utredningen anser därför att lekmän bör delta även iavgörandet av dessa mål. Målen inom kriminalvårdsområdet rör huvudsakligen frågorav mera juridisk-teknisk natur t.ex. beräkning av strafftid m.m. eller frågorrörande den omhändertagnes förhållanden av mera personlig art. Åtgärder beträffandeintagen vidtas antingen med utgångspunkt från behandlingsmässiga synpunktereller av säkerhetsskäl. Det är i allmänhet fråga om lämplighetsbedömningar.Den överprövning som sker får främst ses som en legalitetskontroll. De beslutsom fattas under behandlingen torde i jämförelse med själva beslutet om frihetsberövandeinte kunna betraktas som så allvarliga att de motiverar deltagande av lekmän.Utredningen anser att tillräcklig anledning saknas att låta lekmän delta idessa mål. Prop.1975/76:153 32 Mål om disciplinär bestraffning torde, uttalarutredningen, inomen nära framtid komma att till stor del föras frånkammarrätternas kompetensområde. För det fall kammarrätt även i fortsättningenkommer att få handlägga mål om disciplinär bestraffning när fråga är omavsättning, mål om avstängning från tjänstgöring eller kvarvarande mäl omskiljande från allmän tjänst eller därmed jämförligt uppdrag i andra fall än isamband med förflyttning, bör emellertid lekmän delta i kammarrätt vid derasprövning. En grupp av mål, som starkt ingriper i den enskildespersonliga och ekonomiska förhållanden, är mål som rör meddelande elleråterkallande av behörighet att utöva yrke eller verksamhet. 1 praktiken är deti dessa mål fråga om verksamhet som står under antingen lantbruksstyrelsenseller tillsyn. Ett återkallande av legitimation berövar vederbörandedennes möjlighet att utöva sitt yrke eller sin verksamhet. Målen berör ocksåofta starka samhällsintressen. Enligt utredningen finns det därför skäl attlekmän deltar i avgörandet av målen. När det slutligen gäller mål om körkortstillstånd, trafikkortstillståndoch luftfartscertifikat, återkallelse av körkort, trafikkort och luftfartscertifikatsamt mål om meddelande av nytt tillstånd efter återkallelse erinrar utredningenom trafikmålskommilténs framlagda förslag till körkortsreform (SOU1972:70-72) enligt vilket frågan om återkallande m.m. av körkort med anledningav trafikbrott skall avgöras av allmän domstol. Vissa körkortsmål skall dockenligt kommitténs förslag prövas av förvaltningsdomstol. Vare sig kammarrättäven i fortsättningen kommer att handlägga alla eller endast vissa slagskörkortsmål, bör målen enligt utredningens mening handläggas utan medverkan avlekmän. Lekmän bör inte heller delta i mål om luftfartscertifikat. Enligt utredningen kan antalet mål, i vilka lekmannamedverkanföreslås, uppskattas till omkring 400, förutom disciplinmålen som dåvar omkring 50 stycken. Målen fordrar ofta skyndsam behandling. Antal lekmän och omröstningsregler. Utredningen anser atten sammansättning bestående av tre juristdomare och två lekmän utgör en lämpligavvägning mellan jurist- och lekmannadomare. Detta gäller både hovrätt ochkammarrätt. Med den sammansättningen blir det naturligt att ge lekmännenindividuell rösträtt. Om fyra juristdomare skulle sitta i rätten bör antaletlekmän ökas till tre. En sådan samansättning torde endast komma i fråga i meralångvariga mål. I denna sammansättning bör rätten ändå vara domför även om endomare av vardera kategorin skulle få förfall. Omröstning bör ske enligt om omröstning idomstol med endast lagfarna ledamöter. Lekmännen bör dock votera efter delagfarna ledamöterna. Val av nämndemän m.m. Utredningen föreslår att nänmdemän isåväl hovrätt som kammarrätt skall utses av landstingen. Det får för varje läninom respektive hovrätts och kammarrätts domkrets bestämmas det antal nänmdemänsom skall utses. Fördelningen kan lämpligen grundas på Prop.1975/76:153 33 Beträffande , som äruppdelat mellan och hovrätten för Nedre , får anges hurmånga nänmdemän som skall utses för vardera domkretsen.