prop · FZ0364 · 1975-12-31 00:00:00 — Det behövs därför en bestämmelse som gördet möjligt att i så fall besätta nytillkomna nämndemansplatser för kortare tidän så att den periodiska förnyelsen kan komma till stånd på önskat sätt.Denna fråga behandlas närmare i specialmotiveringen. Enligt4 kap. 7 § RB skall klagan över nämndemans val föras hos rätten. Förs klaganskall valet ändå lända till efterrättelse, om inte rätten förordnar annat.Talan mot rättens beslut får sedan föras hos hovrätten. Det synes knappastnödvändigt att behålla denna speciella besvärsordning för en särskild typ avkommunala beslut. Liksom när det gäller andra val som förrättas avkommunfullmäktige bör också val av nämndeman lämpligen överklagas genomkommunalbesvär enligt 76 § kommunallagen. En motsvarande ordning gäller f.ö.redan beträffande val av nämndeman i länsskatterätt och länsrätt (jfr prop.1971:14 s. 84 och 87). Någon särskild bestämmelse om att valet skall lända tillefterrättelse utan hinder av förd klagan torde inte vara nödvändig eftersomkommunala val enligt praxis i princip länder till efterrättelse utan hinder avförd talan. Någon sådan bestämmelse finns inte heller för länsdomstolarnas del. Enligt4 kap. 7 § RB gäller vidare att rätten självmant har att pröva den valdesbehörighet. Denna bestämmelse bör kvarstå. Klagan mot rättens bedömning isådant hänseende, vilken får anses vara av rent administrativ karaktär, bör ifortsättningen föras genom besvär hos den blivande centralmyndigheten fördomstolsväsendet, dvs. Någon särskild bestämmelse härom synesinte erforderlig (jfr förslag till ändring i 18 § tingsrättsinstruktionen1970:108 i departementspromemorian Ds Ju 1974:11). Detta aktualiserarupphävande av 22 § lagen (1946:804) om införande av nya (sespecialmotiveringen). Somtidigare anmärkts har domarutredning lagt fram förslag ominförande av nämndemän i hovrätt och kammarrätt. Utredningens förslag bygger iåtskilliga hänseenden, t.ex. när det gäller mandatperiod och valsätt, på vadsom nu gäller i fråga om val av Prop.1975/76:64 85 Genomförs de ändringsförslag som läggs fram i denna promemoria bördetta leda till motsvarande jämkningar i domarutredningens förslag. 5.1.2 Nämndeman i fastighetsdomstol Bestämmelserna om nämndeman i fastighetsdomstol ochom val av sådan nämndeman har i allt väsentligt hämtats från vad som gälldetidigare beträffande nämndeman i ägodelningsrätt. För varje domsaga inomfastighetsdomstolens domkrets utses ett visst antal nämndemän, som regelunderstigande tio. De väljs av kommunfullmäktige i de undantagsfall därdomsagan utgör en kommun och eljest inför tingsrätten av särskilda valmän somutses av kommunfullmäktige i kommunerna inom domsagan. Nämndeman ifastighetsdomstol utses för av . Vid fyllnadsval efter den somavgått utses ersättaren dock endast för återstående del av denavgångnes sexårsperiod. Det har hävdats att det nu beskrivna valsättet äronödigt omständligt i synnerhet när det bara är fråga om fyllnadsval av enenstaka nämndeman. Kritiken synes inte omotiverad. Mellan fastighetsdomstol ochägodelningsrätt föreligger onekligen skillnader i de hänseenden som är avbetydelse i förevarande sammanhang. Fastighetsdomstolen har i förhållande tillägodelningsrätten ett avsevärt större domsområde. Endast i ett fall (Stockholmslän) understiger domsområdet länet. Antalet nämndemän i fastighetsdomstol ärdärför också mycket större än det antal som fanns i ägodelningsrätterna varsdomsområde utgjordes av tingslaget. E>et förhållandet att ett elektorssystembehövdes för val av ägodelningsnämndeman innebär sålunda inte att samma systemär det lämpligaste också för fastighetsdomstolarnas del. Man bör därförundersöka om det inte är möjligt att ordna val av sådana nämndemän på annatsätt än f.n. Härvid ligger en jämförelse med vad som gäller val av nämndemän ilänsskatterätt och länsrätt samt val av jurymän i tryckfrihetsmål nära tillhands. Liksom länsdomstolarna och de tingsrätter som tar upp tryckfrihetsmålhar ju fastighetsdomstolarna i princip länet som domsområde. Nämndemän ilänsdomstolama utses liksom jurymän av i länet (bortsett frånGotlands län). Anledning saknas till antagande att inte landstingen skullekunna anförtros också att välja nämndemän till fastighetsdomstolen i länet. Deti 3 § lagen om fastighetsdomstol uppställda kvalifikationskravet för nämndemani fastighetsdomstol att denne skall vara förtrogen med sin orts förhållandenbör sålunda lika väl kunna beaktas vid kandidatnomineringen pålandstingskommunal som på primärkommunal nivå. Genom att gå över tilllandstinget som valförsamling undviker man de valtekniska komplikationer somvidlåder det nuvarande systemet. En sådan ordning förordas därför. Omdet i länet finns kommun som inte ingår i landstingskommun får 1975/76:64 86 valet,liksom när det gäller de administrativa länsdomstolarna, förrättas avlandstingen och kommunfullmäktige med fördelning mellan valmyndigheterna irelation till befolkningstalen. Fördelningen bör lämpligen bestämmas av detföreslagna . 1 bör fastighetsnämndeman väljas avkommunfullmäktige i . 1 som är uppdelat på tvåfastighetsdomstolar, en för och en för återstoden ay länet,bör nämndemän för båda domstolarna väljas av . Även när det gäller nämndemän i fastighetsdomstolsynes det lämpligt med bestämmelser att valet skall vara proportionellt, om enviss minoritet i begär det, samt att hälften av nämndemännen skallväljas . Densärskilda bestämmelsen i 7 § tredje stycket lagen om fastighetsdomstol omklagan till hovrätten över val av nämndeman bör kunna utmönstras. Besvär överval av nämndeman i fastighetsdomstol bör föras genom kommunalbesvär, dvs. i denordning som föreskrivs i 78 § landstingslagen (1954:319) resp. 76 §kommunallagen på samma sätt som redan gäller klagan över val av nämndeman ilänsdomstolarna och som har föreslagits beträffande nämndeman itingsrätt. Eftersomnämndeman i fastighetsdomstol också kan komma att tjänstgöra som nämndeman ivattendomstol medför de föreslagna ändringarna beträffande val av nämndeman ifastighetsdomstol en mindre jämkning i 11 kap. 5 § vattenlagen (1918:523). 5.1.3Nämndeman i skatterätt och länsrätt m.m. Bestämmelserna om nämndeman i skatterätt, fastighetstaxeringsrättoch länsrätt har i åtskilliga avseenden utformats efter förebild från vad somenligt RB gäller beträffande nämndeman i tingsrätt. De skäl som enligt vad somsagts i det föregående talar för att halva antalet nämndemän utses vart tredjeår samt att möjlighet införs till proportionellt val synes giltiga också ifråga om nämndeman i länsdomstolarna (utom fastighetstaxeringsrätt). Härtillkommer värdet av att bestämmelserna om val av nämndemän i olika domstolar görsså enhetliga som möjligt. Även när det gäller val av jurymän itryckfrihetsmål skulle det kunna finnas skäl att överväga vissa jämkningar ivalsystemet. Här bör dock avvaktas resultatet av massmedieutredningens (Ju1970:59) arbete. Utredningen, som beräknas lägga fram sitt huvudbetänkandeunder , har enligt sina direktiv bl.a. att se över rättegångsförfarandeti tryckfrihetsmål. 5.2Tingsrätts sammansättning i vidlyftiga brottmål GenomRB knäsattes bl.a. den s.k. koncentrationsprincipen, vilken Prop.1975/76:64 87 innebäratt huvudförhandling i ett mål så långt det är möjligt bör fortsätta i ettsammanhang tills målet är klart för avgörande. Bestämmelserna i om avbrottoch uppskov i huvudförhandlingen medger endast begränsade avsteg frånkoncentrationsprincipen. En konsekvens härav är att helt ny huvudförhandlingblir nödvändig, om påbörjad huvudförhandling måste uppskjutas ändet i lagen medgivna antalet. Koncentrationsprincipen hänger nära samman medden för RB likaledes grundläggande s.k. omedelbarhetsprincipen. Av denna följerbl.a. att endast domare som övervarit hela huvudförhandlingen får delta imålets avgörande. En omständighet som kan medföra att påbörjadhuvudförhandling inte kan fullföljas är att rätten till följd av sjukdom ellerannat förfall för någon ledamot mister sin domförhet. Risken för att dettaskall inträffa är naturligtvis större ju mer omfattande och utdragenhuvudförhandlingen är. Olägenheterna av att förhandlingen måste tas oih från börjanökar också ju den inställda förhandlingen har pågått. Gällande domförhetsregler beaktar i vissutsträckning faran för att någon av rättens ledamöter under pågåendeförhandling skall bli ur stånd att delta i handläggningen. 1 tvistemål får sålundai tingsrätt sitta fyra lagfarna ledamöter trots att det är tillräckligt med treför att rätten skall vara domför. På samma sätt gäller att hovrätten får beståav fem och högsta domstolen av sju ledamöter, ehuru det för domförhet räckermed fyra resp. fem domare. En liknande ordning har tidigare gälh ocksåbeträffande nämnd i häradsrätt och rådhusrätt. underrättsreformgäller emellertid numera att antalet nämndemän i tingsrätt alltid skall varafem men att rätten bevarar sin domförhet om en av nämndemännen får förfallefter det att huvudförhandlingen påbörjats. Frågan om förstärkning av tingsrättenssammansättning i mål som skall handläggas med nämnd har såvitt angår detlagfarna inslaget i rätten diskuterats i olika sammanhang.1951 års rättegångskommitté och stadsdomstolsutredningen har båda på sin tidlagt fram förslag av innebörd att domstolen, i likhet med vad som gäller enligtdansk och norsk rätt. i vidlyftiga mål skulle kunna förstärkas med en suppleantför ordföranden. Förslagen har emellertid inte lett till lagstiftning. I sin tidigare berörda framställning den 4 december1972 har framhållit att det vid handläggningen av mål sompågår föreligger risk att någon av rättens ledamöter insjuknareller av annan anledning blir förhindrad att delta i handläggningen av helamålet. Tingsrätten har upplyst att antalet brottmål med flera än vilket med innebär att huvudförhandlingen pågårmera än (jfr 46 kap. 11 § tredje stycket RB) var två ,fem och sju . Ökningen har sedanfortgått. Det finns anledning att anta att motsvarande tendens gör sig gällandevid andra domstolar. Somtingsrätten anfört är ökningen ägnad att inge oro. Att det såvitt är 1975/76:64 88 käntännu inte har inträffat något fall där huvudförhandling som pågått en längretid måst inställas på grund av förfall för ordföranden torde mera bero pålyckliga omständigheter än på att risken skulle vara så obetydlig att den kannegligeras. De nuvarande reglerna leder lätt till att domaren av lojalitetanser sig skyldig att fortsätta handläggningen även när han på grund av sjukdombort avstå härifrån. Det framstår därför som angeläget att rätten i särskiltstora och omfattande mål på något sätt kan ges en förstärkt sammansättning tillskydd mot bristande domförhet på grund av förfall för ledamot. En förstärkning av det lagfarna inslaget itingsrätten synes rent tekniskt kunna komma till stånd enligt i huvudsak tvålinjer. och stadsdomstolsutredningen föreslog en lösninggenom förordnande av suppleant för ordföranden i de mycket vidlyftiga målen. Dennalösning är visserligen så till vida tilltalande som den inte inverkar pårättens sammansättning vid målets avgörande och alltså inte förutsätter någraspeciella omröstningsregler. Mot denna konstruktion har emellertid vidremissbehandlingen av stadsdomstolsutredningens förslag riktats denanmärkningen att den som följt handläggningen av ett mål under den ovissaförutsättningen att han eventuellt kunde komma att få inträda i ordförandensställe inte kan förväntas fullgöra sin uppgift på ett tillfredsställande sätt.En liknande inställning torde ligga bakom yttrande över den nuföreliggande framställningen frän . Den sålunda anfördakritiken synes övertygande och torde f.ö. vara relevant också när det gällermål av normal storleksordning. De mål som det nu är fråga om är emellertidextraordinärt omfattande och ställer ofta särskilt stora krav på ordförandensförmåga att överblicka och bemästra processmaterialet. Mot en lösning med ensuppleant för ordföranden kan även anföras att det ter sig som ett visstslöseri med högt kvalificerad arbetskraft att suppleanten medverkar under enlångvarig rättegång utan att få ta del i avgörandet, om inte förfall inträffar.Rent principiellt är det dessutom mindre tilltalande om suppleanten genom sinmedverkan i förhandling och överläggning kan påverka särskilt nämndemännensuppfattning utan att dock vara juridiskt ansvarig för domen. Det kan vidarehävdas att en sådan konstruktion saknar motsvarighet i RB:s övriga regler omrättens sammansättning, vilka alla utgår från att den extra domare som i vissafall kan tillföras rätten, också skall delta i avgörandet på samma sätt somövriga ledamöter. f enlighet med det anförda bör i stället prövas enlösning enligt vilken rätten från början förstärks med ytterligare en lagfarendomare, som vid behov kan ta över ordförandeskapet vid förfall för denordinarie ordföranden. Detta alternativ har också i första hand föreslagits avtingsrätten. Härmed erhåller man även den gynnsamma bieffekten att domstolentillförs extra kapacitet till fördel för säkerheten i avgörandet. Dessutomerbjuder sig arbetsmässiga fördelar, genom att de båda lagfarna 1975/76:64 89 ledamöternakan dela upp domskrivningen mellan sig och på så sätt förkorta tiden för domensmeddelande, vilken i de vidlyftiga målen ofta är betydande. För att nå syftetbakom den nu diskuterade förstärkningen av tingsrätten, nämligen att skaffagarantier mot bristande domförhet hos rätten såvitt gäller det lagfarnadomarinslaget, är det uppenbarligen tillräckligt att en extra juristdomaretillförs domstolen. Skäl att i domstolen skall ingå flera lagfarna domare äntvå synes inte finnas. Den av stadsdomstolsutredningen framförda idén att trelagfarna domare skulle erfordras för att nämnden vid meningsskiljaktighetmellan juristerna skall få tillräcklig vägledning är knappast bärkraftig. Mot en sammansättning med flera lagfarna domare ochnämnd har invänts att nämndens ställning och inflytande kunde komma attförsvagas (SOU 1961:6 s. 59). Denna invändning kan möjligen tidigare ha haftvisst fog. Sedan nämndemännen numera genom reform getts en betydligtstarkare ställning i förhållande till den lagfarna domaren torde emellertidinvändningen ha förlorat åtskilligt i betydelse. Det synes lika väl kunnahävdas att det utgör en tillgång för nämndemännen att få del av den merallsidiga belysning av målet som är möjlig genom att två fackmän anger sinuppfattning. En invändning av något större tyngd mot en sammansättning medflera lagfarna domare och nämnd är däremot att omröstningsreglerna blirkomplicerade. Härvidlag måste dock till en början hållas i minnet att denförstärkta sammansättningen endast är avsedd att komma till användning i ettfåtal mål och att skiljaktiga meningar förekommer mycket sällan. Även omomröstningsbestämmelserna skulle kunna komma att uppfattas som invecklade ärdet alltså bara vid ett ytterst litet antal tillfällen som deras tillämpningöver huvud blir aktuell. Som strax skall beröras bör det emellertid varamöjligt att konstruera omröstningsreglerna så att de inte leder till alltförstora tillämpningssvårigheter. Först skall emellertid behandlas den av tingsrättenaktualiserade frågan om inte också nämnden bör förstärkas i de vidlyftigamålen. Visserligen gäller som förut nämnts att rätten är domför trots att ennämndeman får förfall under huvudförhandlingen. I en långvarig rättegång finnsdet emellertid beaktansvärd risk för att mera än en nämndeman får förfall. Ennämndeman fullgör vidare sitt uppdrag vid sidan om sina ordinariearbetsuppgifter och måste typiskt sett lättare drabbas av förfall änyrkes-domaren. Rent principiellt ter det sig dessutom mindre tilltalande omrätten just i .de stora och ofta uppmärksammade målen är svagare sammansatt ännormalt. Med hänsyn härtill bör med tanke på mer vidlyftiga mål tillåtas attnämnden med bibehållen normalsammansättning av fem nämndemän får bestå av högstsex nämndemän. En något större nämnd kan f.ö. vara av värde också med tanke påbalansen mellan jurister och lekmän om, som här ifrågasätts, antalet lagfarnaledamöter i vissa fall ökas till två. Den nuvarande bestämmelsen att rätten ärdomför med fyra Prop.1975/76:64 90 nämndemän vid förfall för en nämndeman efter det atthuvudförhandlingen påbörjats bör alltjämt gälla. När det gäller att bestämma under vilka förutsättningar ensammansättning med två lagfarna domare skall kunna komma i fråga synes manvara hänvisad till ganska allmänt hållna beskrivningar. Rättegångskommitténoch stadsdomstolsutredningen har nöjt sig med att beteckna de mål där suppleantskulle få tillkallas som "synnerligen vidlyftiga" utan att i motivenprecisera vad som avsågs därmed. talar mer allmänt ommycket stora mål. Att det är förenat med svårigheter att närmare ange när denförstärkta sammansättningen är lämplig är klart. Förhållandena skiftar frånfall till fall. De olägenheter som skulle kunna följa av att rätten förlorarsin domförhet får vägas mot risken för att detta inträffar. Tydligt äremellertid att den förstärkta sammansättningen inte bör komma i fråga annat äni mer extraordinära situationer, där olägenheterna av att huvudförhandlingenmåste göras om framstår som speciellt stora. Möjligen skulle som ett minimikravpå målets omfattning kunna tas rättegång där huvudförhandling beräknas pågå merän . I mål av denna storleksordning får vissa avsteg från koncentrationsprincipengöras (jfr 43 kap. 11 § tredje stycket och 46 kap. 11 § tredje stycket RB). 1allmänhet bör dock en dubblering av antalet lagfarna domare inte bli aktuellannat än i mål som skall pågå . För att domstolarna skall fåtillräcklig vägledning på denna punkt bör i lagtexten uttryckligen klargörasatt mål, där huvudförhandlingen kan beräknas kräva minst , fallerunder den särskilda domförhetsregeln. Undantagsvis bör emellertid också annatsynneriigt skäl kunna föranleda tillämpning av denna regel, även omåttaveckorstiden underskrids något. Frågan berörs närmare ispecialmotiveringen. Vad gäller förutsättningarna föratt antalet nämndledamöter skall få utökas till sex skulle i och för sig kunnaligga nära till hands att ställa upp samma krav som beträffande möjligheten attförstärka det lagfarna elementet i domstolen. Det förhållandet att enförstärkning på den senare punkten bör förbehållas mer extraordinärasituationer innebär dock inte nödvändigtvis att frågan om förstärkning i vissafall av nämnden bör bedömas efter exakt samma kriterier. Som tidigare påpekatslär förhinder lättare uppstå för nämndeman än för lagfaren domare. Redan dettapekar på att behov av att förstärka nämndemännens antal i ett mål oftare kanuppkomma än att anlita ytterligare en lagfaren domare. Med tanke härpå och påintresset av att man inte onödigtvis skall behöva utnyttja bestämmelsen ombibehållen domförhet trots att förfall för nämndeman inträffat, börförutsättningarna för att förstärka nämnden kunna göras något mindrerestriktiva än såvitt gäller förstärkning med en lagfaren ledamot. Det synes kunna anförtros åtvederbörande tingsrätt att i första hand bedöma när en sammansättning med tvåjurister är erforderlig. Prop.1975/76:64 91 rättegångskommitténoch stadsdomstolsutredningen låta sådana beslut fattas av hovrätten torde intebehövas. Motsvarande gäller förstärkning av nämndens sammansättning. Vid underrättsreform (jfr prop. 1%9:44 s.197 och ILU 1%9:38 s. 51) övervägdes ingående hur omröstningsreglerna skulleutformas när rätten bestod av lagfaren domare och nämnd. Bl.a. övervägdes attge nämndemännen individuell rösträtt. Den lösning man stannade för innebär attomröstningsreglerna är utformade på den kollektiva omröstnings-formens grund menmed sådant reellt innehåll att man i det praktiskt mest betydelsefulla fallet att två meningar står mot varandra når samma resultat som om individuellrösträtt hade gällt. Anledningen till att man inte även formellt infördeindividuell rösträtt var i korthet att rättens avgörande i vissa fall skullekunna komma att uppbäras av svaga minoriteter i nämnden och att individuellrösträtt för nämndemännen måste leda till att nämndemannens juridiska ansvarför domen utvidgades med därtill kommande skyldighet att också medverka vid denpraktiska utformningen av domen. Att i förevarande sammanhang ompröva de nuvarandereglerna för omröstning när rättisn består av lagfaren domare och nämnd synesuteslutet. Omröstningsbestämmelsema för det fall att rätten består av tvålagfarna ledamöter och nämnd bör av naturliga skäl utformas på ett sätt som sånära som möjligt ansluter till reglerna i normalfallet med en lagfaren domare,dvs. på den kollektiva rösträttens grund men på sådant sätt att nämndemännensinflytande så långt möjligt blir detsamma som om individuell rösträtt hadegällt. 1 enlighet med det anförda föreslås som huvudregelatt när rätten består av två lagfarna domare och nämnd nämndens mening skallgälla, om av sex nämndemän minst fem eller, när fyra eller fem nämndemän sitteri rätten, minst fyra förenar sig om domskäl och domslut. Denna regel innebäratt nämndens mening kan bli gällande endast om den omfattas av mer än hälftenav de i omröstningen deltagande. 1 detta avseende stämmer regeln överens med vadsom nu gäller när nämnd ingår i rätten. Om nämndens mening enligt vad som nusagts inte skall gälla, avfattas rättens avgörande i enlighet med sådan meningsom framförts av lagfaren ledamot. Om de lagfarna ledamöterna är ense uppkommergivetvis inga problem. Är de däremot oense bör den av deras meningar gälla sombiträds av de flesta nämndemännen. Härvid bör även de nämndemän delta som harenmening vilken inte överensstämmer med någondera juristens. Denna principansluter till ett system med individuell rösträtt för nämndemännen. Om likamånga nämndemän ansluter sig till vardera av de lagfarna domarna bör i likhetmed vad som gäller i motsvarande situation vid kollegial sammansättning denlindrigaste meningen gälla. Om ingen mening kan anses lindrigare än den andra,vinner den mening ordföranden biträder. 1Stockholms tingsrätts framställning berörs även bestämmelserna om 1975/76:64 92 Enligt tingsrättens mening bör det medges ytterligare endags avbrott så att det minsta antalet sessionsdagar underhuvudförhandlingen blir två . Tingsrättens uppfattning biträds dockinte av som anser de nuvarande bestämmelserna ge rättentillräckligt utrymme för planering av den fortsatta förhandlingen ochbearbetning av förebragt processmaterial. Behovet av ändrade regler synes inteheller vara överhängande. Bestämmelserna om avbrott i huvudförhandling rörvidare en iiv de grundläggande principerna bakom nya RB och eventuellaändringar bör lämpligen övervägas i ett större sammanhang. Något förslag idenna del läggs alltså inte fram i denna promemoria. Inte heller berörs här denav tingsrätten väckta frågan om utvidgning av åklagares möjligheter att underlåtaåtal vid s.k. seriebrottslighet. Denna fråga utreds f.n. avåtalsrättskommittén (Ju 1970:63). Edgångsåsom ett medel att tvinga fram sanningsenliga uppgifter eller garanterauppfyllandet av ämbetsplikt har mycket gammalt ursprung inom rätts- ochstatslivet. I eden har ingått ett religiöst inslagvilket har kommit till uttryck i avfattningen av olika edsformulär. 1 dessa harregelmässigt använts ordalag som att den som går eden "svär vid ochHans heliga " e.d. Med äldre tids uppfattning om religionensfunktion i samhällslivet har det också varit naturligt att sanningskravet ellerämbetsåliggandet underströks inte bara genom risk för världsligastraffpåföljder utan även genom föreställningar om påföljder av religiös art. Iöverensstämmelse härmed var enligt lag edgång med åberopande av Gudoch evangeliet den enda tillåtna formen för sanningsförsäkran inför domstol.Den som var "okristen" eller tillhörde en lära med "falsk ochskadlig uppfattning" om eden var över huvud inte behörig att vittna.Sedermera kom emellertid mosaisk trosbekännare att medges rätt att avlägga edmed ett något jämkat edstema. Och genom dissenterlag fick Kungl. Maj:tuttryckligen befogenhet att bestämma om undantag från edgång både i rättegångoch eljest för den som omfattade troslära vilken inte tillät edgång. 1 sädanafall brukade Kungl.