prop · FZ0318 · 1975-12-31 00:00:00 — RA påpekar emellertid att annanutlänning än flykting som är i behov av särskilt skydd enhgt förslaget skallkunna vägras tillstånd alt vistas här om "särskUda skäl" föreligger.Då denna grupp betraktas som politiska flyktingar, vUka enligt 2 § UflLinte kan vägras sådant tillstånd ulan "synnerliga skäl", innebärförslaget möjlighet tUl en restriktivare behandling av dessa utlänningar än vadsom gäller. Med hänvisning till liberala invandringspolitik ochhumanitära grundsyn ställer sig RÄ tveksam till nämnda begränsning. Prop.1975/76:18 52 anser att principdeklarationen för flyktingar bör varaundantagslös så att flykting, som är i behov av här i landet, inte kanvägras resa in hit ens om synnerliga skäl föreligger. anservidare att rekvisilet "tungt vägande skäl" bör slopas i riktlinjenför utlänning i behov av särskUt skydd. RÄpåpekar att flyktingkonventionen utesluter bl. a. krigsförbrytare från sitttUlämpningsområde men att sådana utlänningar i princip omfattas av den svenskaprincipdeklarationen. Utredningen föreslår ingen ändring i detta avseende menuttalar att krigsförbrytare eller annat undantag enligt konventionens artikel1 F lämpligen bör utgöra "synnerliga skäl" att vägra utlänningenfristad här i landet. Enligt RÅ skulle det kunna övervägas om intekrigsförbrytare skall undantas från kategorin flyktingar enligt lagen. Ettalternativ till ett genereUt undantag i lagen skuUe enligt RÄ vara att uppställamindre stränga fömtsättningar än "synnerliga skäl" för att kunnavägra här. Hovrättenför hävdar att undantagsbestämmelserna i flyktingkonventionensartikel 1 F, varigenom flyktingar som begått vissa grova brott ställs utanförtillämpningen av konventionen, skall införas i lagtexten. Dessa bestämmelser ärenligt hovrätten av så väsentlig betydelse att de bör öppet redovisas. anser att undantag bör göras för krigsförbrytare. Dessutom börenligt rådets mening undantag göras beträffande "dem som gjort sigskyldiga tUl allvarligt brott mot om de mänskligarättigheterna". Beträffandevapenvägrare och desertörer finner i detvara vanskligt att på grundval av hittillsvarande erfarenheter inlemma dessa iden grupp utlänningar som är i behov av särskUt skydd. anser attgällande skydd mot utiämning får anses tUlräckligt. Föreningen är av samma uppfattning i vart fall beträffande de vapenvägrareoch desertörer, vilkas ställningstagande inte grundas på djup samvetsnöd. Pågmnd av sin inställning i frågan om flyktingbegreppets utformning avstyrker RPSoch utredningens förslag beträffande utformningen av principdeklarationenför flyktingar och införandet av den s. k. riktlinjen för övriga utlänningar ibehov av särskilt skydd. Utredningensförslag om möjlighet för flykting att genom en särskild prövning få enförklaring att han är att anse som flykting samt verkan av en sådan förklaringhar av många remissinstanser lämnats utan erinran medan andra instanserframfört delade meningar. Invandrarutredningenanser att starka skäl talar för införandet av ett förklaringsinstitut ochfinner det inte minst av psykologiska skäl önskvärt att flykting, som såönskar, kan erhålla ett dokument som utvisar hans flyktingstatus. Hovrättenför förordar däremot generellt alt frågor Prop.1975/76:18 53 omflyktingskap skall prövas först i samband med verkställigheten av avlägsnandebeslut. RPSmenar att utredningens främsta skäl för att införa en flykting-förklaring flyktingens trygghetskänsla inle är bärkraftig då en avgiven förklaringändock skall kunna återkallas. Utredningens förslag skulle dessutomnödvändiggöra kraftiga resursförstärkningar inom polisen. Med hänsyn härtilloch eftersom en flykting som p. g. a. åberopat politiskt skäl fått tillståndalt vistas här åtnjuter det skydd som flyktingkonventionentillförsäkrar honom, avstyrker RPS förslaget. OcksåSIV och LO uttalar att frågan om införande av förklaringsin-stilutet måstevägas meUan värdet av den trygghetskänsla som en flykflng kan få genom en sådanförklaring och de resurser som måste ställas lill förfogande. Båda instanserna,som anser att en förklaring saknar praktisk betydelse för det faktiska skyddsom en flykting åtnjuter i , avstyrker förslaget. Förslagetatt inte ge flyktingförklaringen exklusiv rättsverkan förtar enligtkammarrätten i det trygghetsvärde, som förslaget syftar till.Kammarrätten framhåller också att institutet med särskild förklaring omflyktingskap kanske inte alltid är till förmån för utlänningen. Det finnsenligt kammarrätten säkert de som känner sig som politiska flyktingar men somkanske i avvaktan på den politiska utvecklingen i hemlandet inte viU geoffentUghet åt detta. Man hoppas kanske att förhållandena i hemlandet skallbli sådana att man trots allt kan återvända dit och vill därför inte deklareraatt man är utsatt för förföljelse. Om den föreslagna ordningen införs, måste ensådan person ta ställning lill om han skall begära förklaring om flyktingskapeller vänta med att framställa sitt påstående om flyktingskap tills detta blu:nödvändigt i etl aktuellt ärende. Begär han förklaring innebär det att hanöppet deklarerat att han bmtit med hemlandet. Väntar han med att framställasitt påstående om flyktingskap tills det blir nödvändigt i ett aktuelltärende, kommer frågan kanske att släUas varför han inle tidigare begärt förklaring.Denna underlåtenhet kan då i bevishänseende verka i för honom negativ riktning. Somen konsekvens av det framlagda förslaget pekar kammarrätten också på att fråganom flyktingskap kan komma att handläggas vid två myndigheler . Enutlänning, om vars utvisning är fråga vid länsrätt kan, som han hoslänsrätten gör gällande att han är flykting, hos den centralautlänningsmyndigheten begära förklaring om flyklingskap. Detta är enligtkammarrätten icke tillfredsställande. Pågrund av det anförda ställer sig kammarrätten tvekande till att införa ensådan rätt att erhålla flyktingförklaring som utredningen föreslagit.Kammarrätten uttalar i detta sammanhang emellertid stöd för att frågor omflyktingskap exklusivt avgörs av . Prop.1975/76:18 54 Ocksåsodalstyrdsen ifrågasätter värdet av en flyktingförklaring, då den inte blirbindande för domstolar och andra myndigheter. Beträffande återkallande av enförklaring framhåller styrelsen att det är oklart i vad mån en sådan frågakommer att tas upp till prövning i annat fall än då ärende, vari flyktingskapethar betydelse, remitteras till den centrala utlänningsmyndigheten. Om sådantärende aldrig uppkommer synes förklaringen kunna kvarstå . ,som är positivt inställd tiU tanken på en särskild flyktingförklaring, ser detdock också som en brist att utredningen inte närmare behandlat frågan om närflyklingskap skaU upphöra att gälla. i Stockholmslän, som också intar en principiellt positiv insläUning till förslaget omflyktmgförklaring, framhåller emellertid att ett sådant institut svårligenlåter sig förena med utredningens förslag att domstol vid bedömning av fråga omavlägsnande skaU kunna besluta om flyklingskap föreligger eller inle.Länsstyrelsen anser sig därför böra avstyrka att utredningens förslag omkompetensen vid bedömning av politiskt flyktingskap läggs till grund förlagstiftning utan ytterligare utredning. anser ått en flyklingförklaring skall vara oåterkallelig. Dessutombör en liknande förklaring kunna meddelas uflänning som enligt förslaget är ibehov av särskilt skydd. Skall ålerkaUelse av flyktingförklaring ändock kunnameddelas, bör grunderna för en sådan återkallelse klart anges. Vadgäller förfarandet vid meddelande av flyktingförklaring anser iGöteborgs och län alt bör tiUförsäkrasinflytande i dessa frågor. Beträffande utredningensförslag att utvisning eller förvisning av flykting inte skall få ske om intesynnerUga skäl föreligger konstaterar RÄ att utlänningar, som ulan att varaflyktingar ändå är i behov av särskilt skydd, inte kommer att omfattas av dennaregel. Eftersom de trots aUt är i behov av särskilt skydd - vilket utredningenockså framhåller i sitt förslag angående politiskt verkställighetshinder ochdelta behov snarare är en fråga om gradskillnad än artskillnad i förhållandetill flyktingars skyddsbehov, förordar RA att nämnda grupp bereds sammaställning som flykflngar i detta hänseende. ,som i likhet med invandrarutredningen delar utredningens uppfattning att densom är politisk flykting i och för sig bör ha ett särskilt skydd mot utvisningoch förvisning, pekar på att det finns grupper som kan ha ett väl såstarkt behov äv särskilt skydd som politiska flyktingar. Enligt gäller detfrämst dem som är fast bosatta i landet och har familj här. Domstolamas praxisär mycket olikartad och anser det väsentligt att man söker åstadkomma enenhetiig sådan. Det finns därför enligt behov av en m.er preciseradreglering av rek- 1975/76:18 55 visitet "synnerliga skäl". Det kan enligt SIVexempelvis inte vara rimligt alt genom förvisningsbeslut bryta upp familjebandför personer som är väl etablerade här. i framhåller att det bör finnasmöjligheter att avlägsna grova brottslingar ur riket trots att de är att ansesom politiska flyktingar. Den nu föreslagna regleringen lämnar möjlighet attavlägsna politiska flyktingar när synnerliga skäl förehgger. Detta måste enligtlänsstyrelsen innebära att bl. a. grova brottslingar kan avlägsnas även om deär pohliska flyktingar. FöreningenSveriges polismästare avstyrker förslaget om förstärkt skydd för flykting motbeslut om utvisning och förvisning. Som grund härför uttalar föreningen att deuppgifter, varpå de beslutande organen har att basera sina beslut i fråga ompolitiskt flyktingskap, oftast är endast utlänningens egna som är svåra elleromöjliga att kontrollera. Att myndigheterna under sådana omständigheter finnersig kunna anse vederbörande vara flykting är enligt föreningen ändockanmärkningsfritt, eftersom man i ett asylärende näppeligen vill riskera attgöra en felbedömning till utlänningens nackdel. Föreningen framhålleremellertid att man i vissa poUsdistrikt i många fall haft svårt att värja sigför misstanken att en inle ringa del asylsökande önskat resa in i landet avannat skäl än det påstådda flyktingskapet. De faU är dessutom inte få dåperson, som söker asyl här, redan vid inresan kan konstateras vara en icke önskvärdutlänning men som av pohliska skäl måsle godkännas för inresa. Nämndaomständigheter bör enligt föreningen kunna beaktas i ärende om utvisning ellerförvisning även av konventionsflykflng. Föreningen anser sig därför böra avstyrkautredningens förslag i denna del. Enligt finns skäl att helt avskaffamöjligheten att förvisa eUer utvisa politisk flykting eller annanskyddsbehövande utlänning. Om förvisnings- och utvisningsmöjligheternaemellertid inte kan avskaffas för dessa grupper, finner flyktingrådet angelägetframhålla att tiUämpningen måste vara ytterst restriktiv och endast hänförasflll fall av synnerligen grov brottslighet. Flyktingrådels uppfattning ärvidare att det skydd som ges politiska flyktingar också bör omfatta deutlänningar som är i behov av särskilt skydd. 4.3 Besvärsriitt i utlänningsärenden m. m. Rätt till besvär. Uiredningen pekar på att det är engrundläggande princip inom den svenska rättsordningen, att förvaltningsmyndighetseller domstols beslut i princip skall kunna överklagas. De begränsningar sområder i möjligheterna att klaga Över SIV:s beslut i uflänningsären- 1975/76:18 56 deninnebär enligt utredningen betydande avsteg från denna allmänna princip. Begränsningamai klagorätten har dock enligt utredningen, på grund av den praxis som utvecklatsig vid tUlämpning av återbrytningsreglerna i 51 § UtlL, inte fått någraallvarligare praktiska konsekvenser. Regeringens rätt att återbryta av SIVmeddelade beslut om awisnmg eller förpassning, vUka beslut endast undantagsviskan överklagas, har i realiteten lett till att utlänning getts rätt att utantidsbegränsning få sådana beslut omprövade av regeringen också när besvärsrättinle föreligger. Lagens begränsningar i besvärsrätten har härigenom satts urspel. Enligt utredningen har det nämnda förfaringssättet dessutom medfört attutiänning fått möjlighet alt i anmärkningsvärt stor omfattning få avlägsnandeärendenomprövade av regeringen. Detta gäller enligt utredningen särskilt beslut omutvisning och förvisning. Med stöd av reglerna om återbrytning kan såledesutlänning påfordra regeringens prövning av beslut om utvisning som meddelats avlänsrätt och som kanske överprövals och fastställts av kammarrätt ochregeringsrätt. Detsamma gäller förvisningsbeslut som meddelats av tingsrätt ochsom eventuellt har överprövals och fastställts av hovrätt och högsta domstolen. Detförhållandet att återbrylningsinstitulet har fått en så vidsträckt tilllämpningutgör enligt utredningen ett direkt uttryck för att den gällande besvärsrätlenär alltför snäv. Bestämmelserna framstår vidare som otidsenliga och kravet påskiljaktig mening från eller någon av dess ledamöter för attfå överklaga innebär dessutom att det faktiskt blir nämndens enskildaledamöter som har att bestämma om besvärsrält skall föreligga eller inte. Ensådan konstruktion framstår enligt utredningen som mycket säregen och heltfrämmande för förvaltningsrätten i övrigt. Motbakgrund av angivna förhållanden föreslår utredningen att möjligheterna tillöverprövning av beslut i utlänningsärenden ändras ocb anpassas till vad somgäller inom nutida förvaltningsrätt i övrigt. Vadförst gäller SlV:s beslut om avlägsnande, dvs. avvisning och förpassning,konstaterar utredningen alt sådana beslut kan innebära djupaingrepp i utlänningens liv. Att utlänningen i sådana ärenden därför börerbjudas det särskilda rättsskydd som en allmän besvärsrätt innebär är enligtutredningen närmast en självklarhet. Ifråga om SIV:s beslut att vägra utlänning uppehåUstUlslånd gör sig enligtutredningen behovet av klagorätt inte lika starkt gällande som beträffandeavlägsnandebeslut. Beslut om vägrat uppehållstillstånd kan inle verkställas.Utlänning som vägrats uppehållstillstånd, kan avlägsnas ur landet endast pågrund av ett laga kraft vunnet beslut om förpassning. Utredningen utgår dockifrån att möjlighet alt klaga över beslut att av vandelsskäl avslå ansökan omuppehåUstiUstånd också fortsätt- 1975/76:18 57 ningsvisskall finnas i samma utsträckning som beträffande beslut om avlägsnande. Ifråga om beslut i ärende om verkstäUighet av avlägsnandebeslut, som enligt 58 §UtlL har underställts på grund av påstående om politiskt flyktingskap,förutsätter utredningen att besvärsrält alltjämt skall föreligga. Utredningenföreslår alltså att de begränsningar i klagorätten, som anges i 46 § förstastycket och 59 § första stycket upphävs och att full klagorätt införs i dessaärenden. Äveni två andra fall föreslås besvärsrätt. Således bör beslut, varigenom utlänningförklarats inte vara att anse som flykting, kunna överklagas med hänsyn tUlden rättsliga betydelse som ett sådant beslut har eller kan få för utlänningen.Detsamma föreslås gälla beslut varigenom utlänning har vägrats resedokument. konstaterar att besvärstiden i utlänningsärendeni allmänhet alltid har varit kortare än i övriga förvaltningsärenden. Detta harmotiverats med behovet av snabb handläggning av utlänningsärenden. Utredningenkan inte godta ett sådant resonemang och pekar på att en begränsning avbesvärstiden också innebär en faktisk begränsning av parts möjlighet attutnyttja sin besvärsrätt. Det framstår enligt utredningen som särskiltbetänkligt från rättssäkerhetssynpunkt, att en sådan begränsning drabbarpersoner som på grund av språksvårigheter och bristande kännedom om svenskarättsförhållanden har svårt att själva tillvarata sina rättshga intressen.Besvärsliden bör därför vara av samma längd som i förvaltningsärenden iallmänhet. Utredningen föreslår att besvärstiden i alla utlänningsärendenbestäms . Instansordningen.I betänkandet konstateras inledningsvis att ärenden om utvisning, som sedan den1 handläggs av länsrätt, överklagas enligt reglerna iförvallningsprocesslagen (1971: 291). Fullföljd sker aUtså till kammarrätt ochregeringsrätt. Utredningen pekar på att förutsättningarna för utvisning ärklart angivna i UtlL och att det därför inte finns något utrymme fördiskretionär prövning. Utredningen ser därför inte något hinder mot attöverprövningen av dessa ärenden görs av domstol. Ibelänkandet framhålls vidare att förutsättningama för avvisning på samma sättsom gäller beträffande utvisning är klart angivna i lagen. Om en utiänningskall avvisas är alltså en rättstiUämpningsfråga som enligt utredningen börprövas i domstolsmässiga former. Utredningen förutsätter att avvisningsbeslutalltfort skall meddelas av polismyndighet samt att det också i fortsättningenskall ankomma på polismyndigheten att underställa ärenden, i vUka politisktflyktingskap hävdas, eller ärenden där avvisningsanledning föreligger menpolismyndigheten finner det tveksamt om avvisning ändå bör ske. Mot bakgmnd avdet an- Prop.1975/76:18 58 förda föreslår utredningen att besvär över beslut omavvisning bör föras hos allmän förvaltningsdomstol, länsrätt om polismyndighethar meddelat beslutet och kammarrätt om det har meddelats av . I fråga om överprövning av ärenden om uppehållstillståndframhåller utredningen, att sådant tillstånd enligt prop. 1968: 158 får vägrasutlänning på gmnd av dennes vandel, endast om det föreligger skäl som kanföranleda avvisning eller utvisning. Avgörandet av sådant ärende är således påsamma sätt som när det gäller avvisning och utvisning enrätts-flllampningsfråga. EnUgt utredningen bör ärendet därför kunna överprövasav domstol. Utredningen föreslår att när-SIV:s avslag på ansökan omuppehållstillstånd uteslutande grundar sig på vandelsskäl, talan skall förashos kammarrätt. Samma synsätt ligger till grund för utredningens förslagbeträffande ärenden om flyktingförklaring och om resedokument. Om utlänning äratt anse som flykting och om han äger rätt att få resedokument är enligtutredningen rena rättstillämpningsfrågor som inte lämnar utrymme för endiskretionär prövning. Klagan över sådana beslut av bör därför föras ikammarrätt. 1 ärenden om verkställighet av avlägsnandebeslut, som pågrund av påstående om politiskt flyktingskap underställts SIV:s prövning, ärfrågan om poliflskt flyktingskap helt avgörande. Enligt utredningen är dennaprövning en ren rättsflllämpningsfråga. Också dessa ärenden bör således enligtförslaget överprövas av kammarrätt. Ingen ändring i instansordningen föreslås vid överprövningav beslut om förvisning eller utvisning. Inte heller föreslås någon ändringbeträffande förpassningsbeslut. Som skäl för att bibehålla nuvarande ordning iförpassningsärenden, dvs. besvär tUl regeringen, framhåller utredningenförpassningens särskilda karaktär. Om en utlänning inte skall förpassas, trotsatt det föreligger formella förutsättningar härför, kan sägas vara enlämplighelsfråga som det enhgt utredningen ytterst bör ankomma på regeringenatt avgöra. Sammanfattningsvis innebär ändringsförslagen i betänkandetatt klagan över polismyndighets beslut om avvisning skall föras hos länsrätt.SIV:s beslut om awisnmg, om vägrat uppehållstillstånd på grund av vandelsskäl,om utresebeslut, om vägrat resedokument samt om verkställighet avavlägsnandebeslut, som har underställts på grund av påstående omflyktingskap, skall föras hos kammarrätt. Detsamma föreslås också gälla i de av utredningen- förordade ärendena om flyklingförklaring. Utredningens förslag att utvidga besvärsmöjligheierna iutlänningsärenden tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flestaremissinstanserna. Prop.1975/76:18 59 opåkallad.Föreningen finner inte att några olägenheter från rättsskyddssynpunkt harvarit förknippade med gällande ordning. I det sammanhanget pekar föreningen påatt det inte så sällan förekommer vad föreningen vill beteckna somokynnesbesvär i syfte att få möjlighet att prestera nya skäl eller etablerapersonkontakter, som man hoppas skall godtas som sådan anknytning som medgerkvarstannande i landet (skenäktenskap m. Förslagetalt utöka besvärstiden från en väcker tveksamhet hos RPS, somanser att detta i många fall sannolikt kommer att i förhalningssyfle utnyttjasav utlänningar i ärenden som gäller deras avlägsnande ur landet. Den av utredningenföreslagna instansordningen hav ifrågasatts av flera remissinstanser. RPS delarutredningens uppfattning att klagan över polismyndighets beslut om avvisningbör föras hos förvaltningsdomstol. RPS anser dock att enhetlighet irättstillämpningen är för utlänningar av så stor betydelse frånrättssäkerhetssynpunkt, att den utgör fuUgod anledning föreskriva att besväröver sådant beslut av polismyndighet skall, på samma sätt som gäller för SrV:smotsvarande beslut, föras hos kammarrätt. För detta talar även att klagan överbeslut i andra avlägsnandeärenden med undantag av förpassning och förvisning liksom i alla verkställighetsärenden enligt utredningens förslag skall föras hos kammarrätt. RPS anser vidare att intresset av enhetlighet irältstUlämpningen är så starkt att det kan ifrågasättas om inte en och sammakammarrätt, förslagsvis kammarrätten i , bör utgöra gemensambesvärsinstans i dessa ärenden. Därigenom skulle dessutom i avlägsnandeärendenvissa samordnings- och kommunikationsproblem berörda myndigheter ochförvaltningsdomstolar emellan kunna undvikas. framhåller alt etttillstyrkande av utredningens förslag om vidgad besvärsrätt kan ske endast under den förutsättningen att verkets eget förslag om inslansordning godtas, samt att utredningens förslag om borttagande av insfltutet "återbrytning" i 51 § UtlL inte bifalls.SIV er inrar i sitt yttrande om att det har ansetts att frågor om politiskt flyklingskap är av så känslig natur att prövningen bör koncentreras tUl en myndighet, den centrala utlänningsmyndigheten, inte minst för att få enhetiig praxis. I den mån överprövning av SIV:s beslut har kunnat ske, har den prövningen ankommit på Kungl. anför fortsättnings vis: - Utredningenför här ett teoretiskt och verklighetsfrämmande resonemang när man föreslåralt SIV:s beslut om förpassning skall överklagas till Kungl. Maj:t och i övrigt till kammarrätt. I botlen på dessa ärenden ligger i allmänheten fråga om flyklingskap. Del är vidare en ren slump om ett ärendeanhängiggörs hos som elt awisnings- eller förpassningsärende. Ett ärendesom från början varit ett awisningsärende kan utvecklas tiU eltförpassningsärende 1975/76:18 60 därförför att alltför kommit att förflyta från utlänningens inresa för attbeslut om avvisning skall kunna meddelas. Det förekommer även attpolismyndighet anmäler förpassningsanledning i stället för att överlämnaawisningsärende beträffande en nyanländ uflänning. Mänga gånger kan nämligensåväl avvisning som förpassning komma i fråga. Det förefaller därför heltorimligt att olika myndigheter skall behandla besvär över avvisning och besväröver förpassning. Besvär i verkställighetsärende bör likaså föras hos Kungl.Maj:t, eftersom det även här i allmänhet rör sig om prövning av flyktingskap. SIVanför vidare att besvär över polismyndighets avvisningsbeslut i och för sigskulle kunna föras hos länsrätt, eftersom polismyndighet kan fatta beslut omavvisning endast då poHtiska skäl inte har åberopats. Ofla anförs emellertid ien besvärsskrivelse politiska skäl som inte har åberopats och detförekommer då alt polismyndigheten enligt 58 eller 60 § UtlL överiämnarverkställigheten till . I ett sådant fall skulle således enligt utredningensförslag i gmnden samma ärende komma att handläggas av länsrätt och avSIV. Med hänsyn härtill anser verket att besvär över polismyndighets beslut omavvisning liksom bör föras hos . Det rör sig endast om ett fåtalärenden . säger sig inle i ochför sig ha någon erinran mot att besvär över verkets beslut i ärende angåendeavslag på ansökan om uppehåUstiUstånd på grund av s. k. vandel får föras ochatt sådana besvär då förs hos kammarrätt. Verket framhåUer att detta ligger ilinje med att besvär över utvisning har överflyttats tUl kammarrätt, som bör hasärskUd kompetens när det gäller prövning av den typ av vandelsfrågor som detär fråga om. ifrågasätter om det finns behov av att ha kvarmöjligheten alt avslå ansökan om uppehållstillstånd enligt 12 § UtlL.