prop · FY036 · 1975-12-31 00:00:00 — Gäldenären bör i likhet med vad somnu gäller enligt beredningen inte heller kunna försättas i konkurs på ansökanav borgenär som har eller får en tillfredsställande säkerhet. En särskild frågaär emellertid enligt beredningen i vad mån en borgenär är skyldig att ta emotbetalning eller säkerhet som bjuds honom. Beredningen anför bl.a. att betalningfrån gäldenären i hithörande situationer kan tänkas bli föremål föråtervinning. Borgenären är i så fall inte skyldig att ta emot betalningen. Omfordringen är förenad med så god förmånsrätt att betalning av fordringen inteär till nackdel för övriga borgenärer och återvinning därför inte kommer ifråga, torde borgenären dock vara skyldig att ta emot betalning. Om borgenärensfordran inte är förfallen, torde han i princip inte vara skyldig att ta emotbetalning. Detta har ansetts följa av allmänna regler, framhåller beredningen.Det synes dock antagligt, att en borgenär som gjort konkursansökan medåberopande av ej förfallen fordran är pliktig att också ta emot betalning, omden är skyddad mot återvinning. Enligt beredningen gör dess förslag inte någonändring i vad som sålunda får anses utgöra gällande ordning. Beredningenframhåller i fortsättningen att en borgenär som har betryggande säkerhet försin fordran regelmässigt inte har behov av att söka gäldenären i konkurs. Vidde nordiska överläggningarna har rått enighet om att ställd eller erbjudensäkerhet under vissa förutsättningar bör utgöra hinder för borgenär att sättagäldenären i konkurs. Man har också enats om att bestämmelserna borde omfattaflera säkerhetsformer än som avses i nuvarande 6 §, jämförd med 195 §, KL samtatt skilda regler borde gälla, om säkerheten utgörs av gäldenärens egendom ochom den ställseller erbjuds av tredje man. Beredningengör vissa överväganden angående konkursinstitutets subjekt. Liksom enligt KLkan enligt beredningens förslag såväl fysiska som juridiska personer försättasi konkurs. Vad angår fysiska personer påpekar beredningen särskilt att makeskonkurs inte medför att andre maken kommer i konkurs, om nya (GB) är tillämplig. Vidare framhåller beredningen, att om någon driver rörelse,kan rörelsen som sådan inte försättas i konkurs, även om den drivs undersärskild firma. Ett konkursbeslut skall rikta sig mot rörelseidkarenpersonligen och konkursboet skall omfatta både hans privata egendom och hansegendom i rörelsen. Den omständigheten att en juridisk person i laga ordningupplösts genom skifte eller likvidation utesluter i och för sig inte konkurs. Ifortsättningen förklarar beredningen att frågan huruvida ett konkursbo kan försättasi konkurs, om boets tillgångar inte räcker till betalning av massaskulderna,har besvarats nekande i ett avgörande av högsta domstolen (NJA 1945 s. 177).Denna utgång har kritiserats i doktrinen. Beredningen vill för sin del instämmai kritiken men har inte ansett sig böra föreslå någon bestämmelse som taravstånd från praxis. Beredningenerinrar om att det i litteraturen har diskuterats, om staten eller kommun kanförsättas i konkurs. Några särskilda bestämmelser härom finns inte i KL ochsaken har inte heller behandlats i förarbeten eller prövats i rättspraxis.Enligt beredningens mening kan lagregler i ämnet undvaras även ifortsättningen. Att staten inte kan försättas i konkurs i KL:s mening ansesuppenbart. Inte heller kommun torde kunna bli föremål för konkursförfarande.Konkursinstitutet är inte avpassat för sådana offentligrättsliga subjekt somstat och kommun. Däremot anses något hinder inte föreligga mot attkonkursförfarandet tillämpas på stiftelser, bolag, föreningar eller liknandejuridiska personer i vilka staten eller kommun är intressent, oavsett vem somhar det bestämmande inflytandet. Sålänge en gäldenär är i konkurstillstånd bör han enligt beredningens mening,frånsett internationella förhållanden, inte kunna försättas i konkurs på nytt.Att detta bör gälla med avseende på de tillgångar som ingår i den pågåendekonkursen synes givet. Det bör emellertid enligt beredningens mening gälla ävenbeträffande sådana gäldenärens tillgångar som inte omfattas av konkursen (seangående sådan egendom 22 och 27 §§ förslaget, jfr 97 § KL). Den omständighetenatt utmätning enligt rättsfall (NJA 1968 s. 270) ansetts kunna under pågåendekonkurs äga rum i sådan gäldenärens egendom som inte ingår i konkursen synesinte nödvändigtvis föranleda, att även särskilt konkursförfarande avseendedylik egendom skall kunna inledas medan den tidigare konkursen pågår. Ifråga om konkurssökanden uttalar beredningen bl.a. att det vid en avberedningen företagen enkät framförts den tanken, att endast borgenärer vilkasfordringar översteg visst minimibelopp borde få rätt att söka gälde- Beredningen anser det emellertid vanskligt att söka hindrasmåborgenärer från att la initiativ till konkurs och förslaget innehåller intenågon sådan beloppsmässig begränsning. Detta överensstämmer med de övriganordiska förslagen. Om en borgenär vill avvärja konkursansökan från annanborgenär med obetydlig fordran, torde det enligt beredningen i praktiken kunnaske genom att han träder emellan och betalar fordringsbeloppet. Beredningengår också in på frågor om konkursforum och konstaterar att man från dansk ochnorsk sida överväger att ändra forumbestämmelserna så att de passar in iEG-systemet vari huvudorten för gäldenärens affärsverksamhet konstituerarförstahandsforum. Enligt beredningens mening bör dock den fortsattabehandlingen av EG-förslaget avvaktas innan frågan tas upp till omprövning hososs. Beredningen föreslår därför tills vidare ingen saklig ändring i fråga omkonkursforum. Däremot förordas att en påbörjad konkurs om synnerliga skälföreligger skall kunna överflyttas till en annan domstol. En gäldenär, som ärmantalsskriven på en ort och enligt tillämpliga forumregler försatts i konkursdär, kan t.ex. strax före konkursen ha bosatt sig och startat rörelse på annanort. Det kan då visa sig förenat med betydande praktiska fördelar att konkursenfår handläggas på den senare orten. Enligtberedningens mening är den nuvarande ordningen för dödsbos försättande ikonkurs onödigt komplicerad. Beredningen förordar ändrade bestämmelser i dennafråga. Som huvudregel bör gälla, att dödsbodelägarna gemensamt eller, närboutredningsman finns, denne äger söka dödsboet i konkurs. Enskilddödsbodelägare är tillgodosedd genom möjligheten att begära, att boet avträdstill boutredningsman. Skulle viss bodelägare t.ex. av oförstånd i stället görakonkursansökan och har den inte biträtts av övriga delägare, skall den därförenligt beredningens förslag behandlas som en ansökan om boets avträdande tillboutredningsman (2 § andra punkten, jfr 19 kap.l § ÄB). Beredningen föreslåräven vissa ändringar för fall då borgenärs konkursansökan är anhängig när gäldenärendör och då borgenär gör konkursansökan mot dödsbo. I båda fallen skall enligtförslaget rätten efter anmälan av konkursdomaren förordna, att boets egendomskall avträdas till förvaltning av boutredningsman. Denne skall regelmässigttillvarata boets intressen, vilket enligt beredningen i allmänhet torde medföraatt konkurs kan undgås (12 §). Beredningenkonstaterar i flera sammanhang att det är ett i konkurssammanhang väsentligtintresse att konkursmål handläggs skyndsamt. Beredningen föreslår i samband medgenomgången av de olika bestämmelserna i 1 kap. KL vissa ändringar i fråga omde tidsfrister som skall iakttas under handläggning av konkursansökan. Dettagäller bl.a. den tid inom vilken gäldenär skall inkomma med förklaring överansökan och den tid inom vilken mål skall förekomma inför rätten. Såvitt gällermöjligheterna att bevilja part uppskov med förhandling innebär beredningens förslagen utvidgning i förhållande till nu gällande regler. När sökanden medgeruppskov får sådant beviljas om särskilda omständigheter föreligger. I övrigafall gäller nuvarande krav på synnerliga skäl. Uppskovstiden anges om inte oundgängligen behövs (16§). Beredningenframhåller att det under de nordiska överläggningarna har övervägts, om intetill skydd för borgenärerna bör finnas möjlighet att begränsa gäldenärens handlingsfrihetunder tiden mellan konkursansökningen och konkursbeslutet. Trots denskyndsamhet som är anbefalld för handläggningen av konkursmål kan denna taviss, inte så obetydlig tid, särskilt när ansökan gjorts av borgenär menbestrids av gäldenären. Beslutas konkurs först i högre instans, kantidsutdräkten bli avsevärd. Bestämmelserna om straff för gäldenärsbrott i 11kap. BrB och reglerna om återvinning avser visserligen att ge borgenärernaskydd mot otillbörliga förfaranden från gäldenärens sida mellankonkursansökningen och konkursbeslutet, men det synes ändamålsenligt att kunnaingripa när risken är aktuell och inte enbart lita till repressiva åtgärder iefterhand. Beredningenpåpekar att de danska och norska förslagen upptar bestämmelser enligt vilkagäldenären, sedan konkursansökan inkommit, under vissa förutsättningar kangenom domstolsbeslut fråntas rådigheten över egendom som omfattas av konkurs. Beredningen anser att manför svenskt vidkommande lämpligen kan begagna sig av skingringsförbud.Härigenom kan gäldenären förbjudas att sälja, pantsätta eller på annat sättavhända sig lös eller fast egendom mellan konkursansökningen ochkonkursbeslutet. Däremot hindras han inte från att ikläda sig förpliktelser iallmänhet eller att ingå hyresavtal, arbetsavtal eller liknande. Ett generelltrådighetsförbud innan konkursansökningen hunnit prövas i sak har synts förvittgående. I 14 § har i enlighet med det sagda upptagits en bestämmelse enligtvilken gäldenären, om konkursansökan inte bifalls genast, kan förbjudas attsälja eller skingra egendom. Beslut om skingringsförbudmeddelas enligt förslaget av konkursdomaren eller, när målet hänskjutits tillrätten, av denna. Beslutet går i verkställighet (se 17 kap. 14 §rättegångsbalken, RB). Frågan om skingringsförbud kan endast tas upp på yrkandeav borgenär. Skingringsförbud kanenligt förslaget omfatta all gäldenärens egendom eller viss del därav, t.ex. enfastighet. Särskilda lagbestämmelser om att viss egendom inte får ställas underskingringsförbud måste iakttas. Dessutom måste naturligtvis skälig hänsyn tastill gäldenärens aktuella behov. Det är inte meningen attskingringsförbud skall ingå som ett normalt led i konkursförfarandet. Enligtförslaget får beslut härom meddelas endast om det finns särskilda skäl. Somexempel nämns att gäldenären står i begrepp att sälja en fastighet eller annanvärdefull egendom till underpris. Omdet behövs, kan konkursdomaren eller rätten enligt förslaget medge undantagfrån beviljat skingringsförbud. Undantag kan föranledas t.ex. av att gäldenärenhar en rörelse som skall drivas vidare. Löner kan då behöva betalas ut elleregendom säljas. Enligt förslaget kan konkursdomaren eller rätten överlämna åtlämplig person att medge undantag som sagts. Beredningenframhåller vidare att vad som enligt 15 kap. RB gäller om skingringsförbud irättegång i övrigt skall ha motsvarande tillämpning. Beredningen ger exempel påvad hänvisningen till nämnda kapitel i RB innebär. Enligtberedningens mening skall ett skingringsförbud i allmänhet gälla under tidenfram till dess konkursansökningsmålet prövas men hinder möter inte mot att hävaförbudet . Beredningenframhåller att brytande mot skingringsförbud är straffbelagt enligt 17 kap. 13§ BrB och kan medföra skadeståndsskyldighet. Överlåtelse eller pantsättning avegendom som omfattas av skingringsförbud torde kunna angripas och frånkännasgiltighet, om medkontrahenten var i ond tro, dvs. kände eller bort känna tillförbudet. Beredningen nämner i anslutning härtill, att skingringsförbud intekungörs. Bestämmelser saknas t.ex. om att inskrivningsmyndigheten skall fåuppgift om beviljat skingringsförbud eller att anteckning härom skall göras ifastighetsboken. Beredningenpåpekar att en sammanslagning av instituten kvarstad och skingringsförbudövervägs under arbetet på en ny utsökningsbalk. Om en sådan ordning kommer tillstånd, bör det som beredningen föreslagit om skingringsförbud göras tillämpligtpå kvarstad. Lagberedningensallmänna överväganden i fråga om konkursgrunderna har lämnats utan erinran vidremissbehandlingen. De regler som föreslås och som grundas på dessaöverväganden har emellertid mött viss kritik. Denföreslagna regeln att uppgift av gäldenären om insolvens skall godtas endast omsärskilda skäl inte föranleder annat (3 § första stycket) anses av någraremissinstanser bli svår att tillämpa. Möjligheten att särskilt prövagäldenärens uppgift anses därför av dessa remissinstanser i praktiken få litenbetydelse. Gö,fa hovrätt godtar visserligen regeln men är tveksam om hur denskall tillämpas. Hovrätten framhåller att syftet med bestämmelsen endast kanuppniis antingen om annan intressent än gäldenären självmant låter sig avhöramed bestridande av konkursansökningen eller om konkursdomaren regelmässigtföretar närmare undersökningar. Konkursansökan av enskild gäldenär torde inteannat än i sällsynta fall komma till övriga intressenters kännedom förrän visstid förflutit. Om konkursansökan görs av behörig ställföreträdare för bolagtorde även föreligga svårigheter for annan ställföreträdare eller utomståendeav saken intresseradatt hinna reagera . För bestämmelsens effektiva tillämpning torde därförfordras att konkursdomaren tar initiativ till närmare undersökning. En sådanleder emellertid ofrånkomligen till tidsutdräkt. Det framstår vidare såsomoklart vilka personer eller instanser som konkursdomaren i sådant fall skallhöra över ansökningen. Det bör därför klargöras huruvida konkursdomaren skallvara aktivt verksam för att utröna om orsaker till konkurs föreligger och i såfall i vilken utsträckning och på vad sätt. Synpunktersom sammanfaller med utvecklas av bl.a. ,, och . Göteborgstingsrätt framför i sammanhanget tanken att konkursansökan av juridisk personkanske borde göras av styrelsen, eller för handelsbolag av samtliga bolagsmän.Det anses anmärkningsvärt, att en så viktig ansökan kan undertecknas av endasten firmatecknare. Gotlandshandelskammare understryker vikten av att den rättsliga prövningen avkonkursansökningar och handläggningen av konkurser sker med så stor snabbhetsom möjligt. Förslaget medför emellertid risk för att det rättsliga avgörandetförsenas även i fall, där insolvens verkligen föreligger, och där det av olikaskäl är fara i dröjsmål för borgenärerna eller för gäldenären. Risken förolägenhet och skada i sådana fall kan i fråga om borgenärerna inte ansesavhjälpt genom den föreslagna möjligheten att få gäldenärens egendom belagd medskingringsförbud. Det är också enligt handelskammarens mening svårt att inse,vilka fördelar som uppnås genom den föreslagna ändringen. I motiven har anförtsatt det inom ett bolag kan råda stridiga meningar beträffande bolagetsekonomiska ställning eller att en solvent gäldenär kan göra konkursansökan avskatteskäl. De av beredningen anförda skälen torde inte vara relevanta annatän i sällsynta undantagsfall. Handelskammaren anser för sin del att de mermotiverar ändringar i gällande bolags- och skattelagstiftning än i KL.Principen att gäldenärens medgivande av insolvens skall föranleda ettomedelbart konkursbeslut är enligt handelskammarens uppfattning väl värd attbevaras, i all synnerhet som de intressen beredningen önskat tillgodose tordekunna skyddas genom en uttrycklig rätt för tredje man att föra talan motkonkursbeslutet. Remissinstansernagör inga invändningar mot beredningens förslag att ett misslyckatutmätningsförsök och betalningsinställelse skall presumera insolvens. När detgäller presumtionsregeln om insolvens hos gäldenär, som underlåtit attefterkomma betalningsanmaning, konstaterar emellertid TCO att regeln föreslåsomfatta endast bokföringsskyldiga. Enligt organisationen bör uppställas ensärskild presumtionsregel av innehåll att arbetsgivare bokföringsskyldigeller inte som underlåtit att betala klar och förfallen löneskuld skall antasvara insolvent, om ej annat visas. Ackordscentralenframhåller att betalningsinställelse oftast beror på att företagsledningen seren möjlighet att i stället för konkurs kunna erbjuda fordringsägarnaen från deras synpunkt bättre uppgörelse under hand eller med tillämpning avackordslagen. Ofta kan förhandlingarna till grund härför, exempelvis om ettsamigående med eller försäljning till annat företag, befinna sig i ettinledningsskede. Att i ett sådant läge betalningsinställelsen utgörkonkursgrund kan synas något motsägelsefyllt. Ackordscentralen, som erinrar omatt den har hand om det stora flertalet betalningsinställelser i landet,framhåller härefter att möjligheterna till uppskov med konkursbeslut börvidgas. Enligt 16 § i förslaget krävs synnerliga skäl för uppskov mot sökandensbestridande och oundgängligt behov för uppskov över två veckor.Betalningsinställelse bör enligt ackordscentralen bibehållas som konkursgrundendast om den i motiven anges som ett av de synnerliga skäl som kan föranledauppskov, även över . Beträffandeförslaget om ställd säkerhet som konkurshinder (4 §) påpekarkronofogdemyndigheten i distrikt att en utmätningsman inte enligtutsökningslagens bestämmelser kan för en skattefordran ta annan säkerhet avgäldenärens egendom än som kan erhållas genom utmätning. Det tycks även medhänsyn till praxis omöjligt för staten att ta emot bjuden säkerhet från tredjeman. menar att detta är en uppenbar svaghet i förslagetoch att förslaget i denna del innebär att övriga borgenärer favoriseras påstatens bekostnad. Advokatsamfundetförklarar att frågan om konkursbo skall kunna försättas i konkurs inte heltsaknar praktisk betydelse. Enligt samfundet har det förekommit att konkursbonblivit insolventa på grund av transaktioner från förvaltares sida. Samfundetframhåller att det inte är tillfredsställande att ett konkursbo inte anseskunna försättas i konkurs och uttalar sammanfattningsvis, att förvaltningen avett konkursbo på obestånd erbjuder precis samma problem som förvaltningen av envanlig konkurs, och problemen är typiskt sett också lika omfattande och betydelsefullai båda fallen. Men i det fall där konkursboet är på obestånd måste bådeprocedurfrågorna och de materiellrättsliga spörsmålen lösas utan direkt stöd avlag. Enligt samfundet torde det inte erbjuda några allvarliga svårigheter attlagstiftningsvägen möjliggöra att ett konkursbo kan försättas i konkurs.Samfundet förordar att man nu löser denna fråga på ett klart och otvetydigtsätt och anser sålunda att konkursbo skall ingå bland de juridiska personer somkan försättas i konkurs. Ackordscentralenerinrar om lagberedningens uttalande att hinder inte föreligger mot attkonkursförfarande tillämpas på stiftelser, bolag, föreningar etc. i vilkastaten eller kommun är intressent, oavsett vem som har det bestämmandeinflytandet. Ackordscentralen anser att beredningens synsätt inte får varaliktydigt med att staten eller kommun skall kunna undandra sig ekonomisktansvar genom att driva rörelse i nämnda former. Är staten eller kommun delägarei företag eller representerad i styrelse framstårdetta för kreditgivare som en garanti för företagets solvens. Ackordscentralenanser att, om staten eller kommun har ett bestämmande inflytande i företag avdet här slaget, ansvaret för staten eller kommunen skall vara lika stort, somom verksamheten bedrivits i vederbörande myndighets egen regi. Därmed skullesådant företag undantas från den krets av juridiska personer som kan försättasi konkurs. JKframhåller att dödsbon som försätts i konkurs i de allra flesta fall saknartillgångar utöver vad som utgör beneficium för de efterlevande. Sådanakonkurser beslutas relativt sällan efter ansökan av endast någon avdödsbodelägarna. I dylika fall befinner sig i regel övriga dödsbodelägare påavlägsna orter. JK finner det omständligt att alltid förordna en boutredningsmanvilkens enda uppgift skulle vara att träffa uppgörelse med borgenärerna.Dessutom skulle dödsbodelägarna härigenom åsamkas en kostnad, som i de allraflesta fall skulle vara onödig. Det sagda gäller även i de fall då borgenärsöker dödsbo i konkurs eller då gäldenären avlider sedan konkursansökaningivits men före prövningen av ansökningen. Göteborgstingsrätt hävdar att, när dödsboet inte har några nämnvärda tillgångar, detinte torde bli möjligt att finna någon person som är villig att åta siguppdraget som boutredningsman, eftersom denne inte kan påräkna ersättning urdödsboet. Uddevallatingsrätt medger att förslaget skulle medföra en åsyftad förenkling avförfarandet men anser att smärre komplikationer kan uppkomma. Tingsrättenerinrar bl.a. om att det från registreringssynpunkt kan uppstå problem i frågaom handläggningen av konkursansökan som inte biträtts av samtligadödsbodelägare. Det synes mindre tilltalande, att det under längre ellerkortare tid är svävande huruvida en konkursansökan skall anses föreligga ellerej. Än vidare förefaller det mindre lyckligt, att den dödsbodelägare, som söktdödsboet i konkurs, erhåller besked om att hans ansökan föranlett förordnandeom boets avträdande till förvaltning av boutredningsman, något som han ju intebegärt och som han måhända alls inte åsyftat. Enligt tingsrätten skulle enenklare och lämpligare ordning ernås, om andra punkten i den föreslagna 2 §fick utgå. I så fall skulle delägare i dödsbo, vari boutredningsman inte finns,få avstå från att begära dödsboet i konkurs, när ansökningen inte biträds avalla de övriga dödsbodelägarna. I stället står det honom öppet att göra ansökanom boets avträdande till förvaltning av boutredningsman. Hovrätten i VästraSverige ansluter sig på de skäl anfört till tingsrättensåsikt, att 2 § andra punkten i förslaget bör utgå. Götahovrätt konstaterar att konkursansökan enligt 2 § andra punkten samt 12 §första och andra styckena förslaget automatiskt medför, att dödsboet avträdstill förvaltning av boutredningsman. Hovrätten ifrågasätter om intedödsbodelägarna, innan en så ingripande åtgärd beslutas, i likhet med vad somgäller enligt 19 kap. 9 § andra stycket ÄB, alltid bör beredas tillfälle attyttra sig om det kan ske utan märklig tidsutdräkt. Hovrätten framhåller vidare. I saml Nr 6 Ifrågaom kostnaderna för boutredningsmannens arbete gäller enligt 19 kap 19 §ärvdabalken att dessa skall bestridas av dödsboet samt, i den mån detta ejförslår, av den på vars ansökan förordnandet meddelades. Mot denna regel finnesi och för sig intet att erinra i det fall att konkursansökan gjorts avdödsbodelägare eller när av borgenär gjord ansökan leder till konkurs elleroffentligt ackord. Bland övriga fall torde återfinnas sådana där ansökningengjorts utan tillräckliga skäl. Om därför skyldighet att höra dödsbodelägarna ienlighet med vad sagts icke anses böra införas, bör möjlighet öppnas attålägga sökanden ansvaret för dessa utan att dödsboets ihedel först behövertagas i anspråk. Ett sådant ansvar för kostnaderna torde även vara ett lämpligtkorrektiv mot obefogade konkursansökningar i hithörande fall. Visserligenföreslås skadeståndsskyldighet för borgenär som inger konkursansökan utanskälig anledning till antagande att gäldenären är på obestånd i förslagets 216§. Det måste emellertid anses mindre tillfredsställande att först åläggadödsboet ansvaret för kostnaderna och sedan hänvisa det till att i enskadeståndsprocess söka återfå dessa. Förutsättningarna för skadestånd ärvidare för begränsade för att möjliggöra kompensation i alla fall. Förslagetatt gäldenärens egendom skall kunna ställas under skingringsförbud hälsas medtillfredsställelse av remissinstanserna. i framhåller exempelvis att denna nya möjlighet att säkerställagäldenären tillhörig egendom kan komma att få stor praktisk betydelse.Kronofogdeföreningen är dock något tveksam och anser att det finns ettförhållandevis ringa behov av möjlighet till skingringsförbud frånkonkursansökan till konkursbeslut. Detta beror enligt föreningen på attkonkursansökan i regel grundar sig på en fordran, för vilken exekutionstitelutverkats, och att den i allmänhet kan leda till utmätning eller, i avvaktandärpå, interimistisk åtgärd genom kronofogdemyndighet.