prop · FY036 · 1975-12-31 00:00:00 — Som jag berört i denallmänna motiveringen (avsnitt 9.2.1) bör vid bestämmandet av den tidsfrist somskall gälla för gäldenären att inkomma med förklaring hänsyn tas endast tillintresset av att gäldenären bereds skäligt rådrum (jfr 32 kap. 1 § RB).Bestämmelsen i första stycket andra punkten har utformats i överensstämmelsehärmed. Om t.ex. gäldenärens ekonomiska ställning är svårutredd eller hanvistas utomlands kan det vara motiverat att använda än dennormala. Prövning härav bör ske med beaktande av omständigheterna i varjesärskilt fall. Den i beredningsförslaget bibehållna föreskriften attföreläggandet för gäldenären skall innehålla anmaning för denne att hoskonkursdomaren anmäla den postadress under vilken kallelse kan tillställashonom har utelämnats. Huruvida en sådan föreskrift verkligen behövs kan varatveksamt. I vart fall har den inte sin plats i själva konkurslagen. I övrigthar första stycket undergåttviss redaktionell överarbetning. Iandra stycket har andra punkten utformats efter mönster av delgiv-ningsbestämmelseni 4 § fjärde punkten. Den av beredningen bibehållna regeln att delgivning skallverkställas så skyndsamt som omständigheterna medger har utgått. Det får ansesligga i sakens natur att delgivning av konkursansökan skall verkställasskyndsamt. Föreskriften att s.k.kungörelsedelgivning enligt 15 § första stycket delgivningslagen skall få skeutöver vad som är medgivet enligt delgivningslagen när gäldenären vistas påkänd ort utom riket har behållits i sak oförändrad i departementsförslaget.Trots de begränsningar som finns i fråga om tillämpningen av regeln torde sådandelgivning även i fortsättningen ha en viss funktion att fylla i de fall somåsyftas. Somjag har anfört förut (9.2.1) har jag inte godtagit beredningens förslagbeträffande prövningen av konkursansökan som avser ett dödsbo. Jag har inteheller ansett det påkallat att behålla gällande bestämmelser i ämnet.Departementsförslaget saknar specialbestämmelser för dödsbofallet. Häravföljer att de allmänna bestämmelserna i förevarande paragraf skall tillämpasäven i fråga om detta fall. Innebörden härav är från handläggningssynpunktföljande. Omgäldenären dör medan konkursansökningen är anhängig hos konkursdomaren eller omansökningen redan från början avsett dödsbo, skall dödsboet föreläggas attkomma in med förklaring. Boet företräds därvid av boutredningsman eller avsamtliga dödsbodelägare. Konkursansökningen delges med dödsboet enligt andrastycket i paragrafen. Det fortsatta förfarandet följer sedan de allmännareglerna i 14-16 §§. Har målet redan hänskjutits till rättens prövning närgäldenären dör får de allmänna reglerna i 15 och 16 §§ tillämpas. Beredningenhar fäst viss vikt vid en bestämmelse att konkursansökan på begäran avboutredningsman skall kunna förklaras vilande i avvaktan på uppgörelse medborgenärerna eller ansökan om förhandling om offentligt ackord. För min delanser jag inte en bestämmelse av detta slag behövlig. Är det så att dödsboetvill hindra att konkursansökning leder till konkurs för att därigenom få rådrumför överläggningar med borgenärerna, bör det vara tillräckligt med denmöjlighet till uppskov i konkursansökningsmålet som föreslås i 16 § andrastycket. 14§ Paragrafen innehåller bestämmelser om hur konkursdomaren skall förfara sedangäldenären hörts över borgenärs konkursansökan. Den motsvarar 13 § gällande lagoch 13 § första stycket beredningsförslaget. Om gäldenären medger borgenärs konkursansökan, skall konkursdomarenenligt 13 § gällande lag genast meddela beslut om gäldenärens försättande ikonkurs. Bestrider gäldenären ansökningen eller uteblir han med förklaringtrots att behörig delgivning skett, skall målet hänskjutas till rätten. Paragrafen upptar med den ändring somär motiverad av innehållet i 2 § och 12 § första stycket samma sakliga innehållsom 13 § gällande lag. När gäldenären medger borgenärs konkursansökan skall 12§ första stycket ha motsvarande tillämpning. Detta innebär att konkursdomarensom regel genast skall pröva ansökningen och försätta gäldenären i konkurs. Omuppgiften om gäldenärens insolvens trots hans medgivande framstår somtvivelaktig (se 2 §), skall målet hänskjutas till rättens prövning. Bestridergäldenären ansökningen eller underlåter han att sedan delgivning skett förklarasig, skall målet enligt förslaget liksom f.n. alltid hänskjutas till rätten. Ifall av bestridande gäller detta vare sig gäldenären bestrider att sökanden harfordran eller att gäldenären är insolvent. Om gäldenären medger ansökningensedan den hänskjutits till rätten, bör konkursdomaren anses oförhindrad att, omsaken är klar, inställa rättens sammanträde och själv besluta om gäldenärensförsättande i konkurs. 15 § Paragrafen, som anger vissa uppgifter förkonkursdomaren beträffande hänskjutna mål, motsvarar 14 § gällande lag och 15§ beredningsförslaget. När konkursansökan hänskjuts till rätten,skall konkursdomaren enligt 14 § första stycket gällande lag sätta ut måletatt förekomma eller, om varken borgenären eller gäldenären begäratt målet skall tas upp inom nämnda tid, senast på det allmänna ting som hållsnärmast därefter. Om det oundgängligen krävs för gäldenärenskallande eller inställelse, kan tiden för målets företagande vid rättenutsträckas, dock ej från det delgivning av kallelsen kanväntas ha ägt rum. Parterna skall särskilt kallas till rätten med erinran omföreskriven påföljd av parts utevaro. I fråga om delgivning av kallelse harbestämmelserna i 12 § andra stycket andra och tredje punkterna KL motsvarandetillämpning. Lagberedningen framhåller att det regelmässigt ligger iborgenärernas och ibland kanske även i gäldenärens intresse att konkursansökanavgörs snabbt. Mål som hänskjutits till rätten bör därför av konkursdomarensättas ut att förekomma . Härvid måste dock iakttas, attparterna får skäligt rådrum (se 32 kap. 1 § RB). Enligt beredningsförslagetskall normalt den tid inom vilken målet skall prövas vara frånbeslut om målets hänskjutande till rätten. Innan målet sätts ut skall parternasåvitt möjligt få tillfälle att uttala sig (jfr 42 kap. 20 § RB). Det kanemellertid ofta möta svårigheter att hinna höra parterna. I så fall får detenligt förslaget underlåtas. I stället får särskild hänsyn tas till partsinvändning om att han inte kan iaktta den utsatta tiden. Beredningen erinrar om att målet enligt gällande lag, omvarken borgenären eller gäldenären begär att det skall förekomma inom tiodagar, får tas upp senast på det allmänna ting som hålls närmast därefter.Anled- I saml Nr 6 ningen härtill är, att rätten inte i onödan skall behövasätta ut särskilt sammanträde för målets handläggning t.ex. under pågåenderättsferier. Lagen utesluter dock inte, att särskilt sammanträde måste sättasut under ferierna, eftersom borgenären eller gäldenären kan begära att så sker.Enligt en företagen ändring i 211 § KL (SFS 1969:805) är underrätt vidhuvudförhandling i mål om gäldenärs försättande i konkurs domför med enlagfaren domare. Med hänsyn härtill har beredningen inte ansett tillräckligaskäl föreligga att behålla nämnda möjlighet till förlängning. Om allmänt tinginte hålls inom den i förslaget föreskrivna tiden eller det eljest är behövligt,får alltså särskilt sammanträde sättas ut för huvudförhandling ikonkursansökningsmålet. Detta torde kunna genomföras även om målet är såkrävande att det bör prövas av juristkollegium. Omsärskilda skäl föreligger, får den förut nämnda tiden enligtförslaget utsträckas till högst en månad från det kallelse kan väntas hadelgivits gäldenären. Förslaget innebär på denna punkt en begränsning av dennuvarande extra möjligheten att förlänga tiden. Någon olägenhet torde enligtberedningen ej föranledas härav. Beredningen framhåller vidare att förslaget i enlighet medgällande lag innehåller regler dels om att part skall särskilt kallas tillrätten och i kallelsen erinras om den i 16 § angivna påföljden av partsutevaro, dels om delgivning. konstaterar att förslaget begränsar den nuvarande extramöjligheten att förlänga tiden. Tingsrätten framhåller att det i synnerhetunder semestertider ofta uppstår delgiv-ningssvårigheter, som måhända intealltid kan förutses. Särskilt i fall, då målet bör prövas av juristkollegium,torde den föreslagna begränsningen kunna medföra olägenheter. Tingsrättenifrågasätter för den skull, om inte den f.n. gällande tidsbestämmelsen om sexveckor bör bibehållas. påpekar att den mening i paragrafen sombörjar 'Parterna skola ...' inte anger i vilken fråga parterna skall fåtillfälle att uttala sig. Förmodligen avses att parterna skall få uttala sig omtidpunkten för förhandlingen. Detta hör emellertid till allmänna rättegångsbestämmelser,vilka torde iakttas utan särskilt stadgande. I den allmänna motiveringen (avsnitt9.2.1) har jag uppehållit mig vid vad jag principiellt sett anser bör varautslagsgivande när det gäller fastställande av tidsfrister i konkursmål. Motbakgrund härav anser jag mig kunna i huvudsak godta beredningens förslag. Jaghar dock vidtagit några jämkningar i förslaget. Det ärav särskild vikt i nu förevarande sammanhang att parterna bereds skäligtrådrum. Den tid som åtgår för att delge kallelse kan i undantagsfall komma atti alltför hög grad inkräkta som parterna behöver. Om detundantagsvis visar sig omöjligt att delge någon part kallelse till denförhandling som utsätts eller om någon part delges kallelse så sent att haninte får skäligt rådrum, får den utsatta förhandlingen inställas och ny sättas Jag har mot denna bakgrund ansett den ändringen iberedningsförslaget böra göras att tidsfristerna för utsättande av förhandlingalltid knyts till tidpunkten för kallelsens utfärdande. Vidare har föreskriftenatt parterna såvitt möjligt skall få tillfälle att uttala sig om tidpunkten förförhandlingen utelämnats såsom obehövlig. Detta torde regelmässigt iakttas utansärskild föreskrift (se 42 kap. 20 § första stycket RB). Slutligen harhänvisningen till delgivningsbestämmelserna i 11 § beredningsförslagetanpassats till justeringarna av nämnda lagrum i departementsförslaget (13 §). 16 § Paragrafen, som innehåller bestämmelser angåendepåföljden av parts utevaro från förhandling inför rätten m.m., har sammanummerbeteckning i såväl gällande lag som berednings- ochdepartementsförslagen. Uteblir borgenären i mål angående gäldenärsförsättande i konkurs, skall målet enligt 16 § första stycket KL avskrivas, omansökningen inte medges av gäldenären. Gäldenärens utevaro hindrar inte, attkonkursansökningsmål handläggs och avgörs. Enligt 16 § andra stycket KL fårrätten ej bevilja part uppskov annat än om det föreligger synnerliga skäl. Omuppskov beviljas, får det inte sättas längre än som oundgängligen krävs. Lagberedningen föreslår i paragrafens första stycke enreglering som stämmer överens med motsvarande i gällande lag. Den föreslagnaregleringen får emellertid en vidare innebörd, då den även omfattar fall dågäldenärens egen konkursansökan hänskjutits till rättens prövning (jfr 10 §beredningsförslaget). Beredningen framhåller att det kan vara vanskligt förrätten att pröva konkursansökan i sak, om gäldenären inte är tillstädes varesig personligen eller genom ombud. I vissa lägen kan det därför vara befogatatt med stöd av 9 kap. 7 § RB kalla gäldenären att vid äventyr av vite kommatillstädes eller, när det behövs, infinna sig personligen. Om kallelse till förhandlingen inte delgivits part somuteblir, måste nytt sammanträde utsättas. Nytt sammanträde kan också behövautsättas, om utebliven part kan antas ha laga förfall eller om delgivning skettså sent att parten inte fått skäligt rådrum (jfr 32 kap. 3 § RB). I fråga om paragrafens andra stycke påpekar beredningenatt principen i gällande lag är att konkursansökningsmål bör avgöras redan närdet första gången förekommer vid rätten samt att uppskov bör medges endast iundantagsfall och då sättas så kort som möjligt. Beredningsförslaget bygger påsamma grundtanke men reglerna har nyanserats. Huvudregeln i beredningsförslaget är att rätten fårbevilja part uppskov när särskilda omständigheter föreligger. Som exempel påsådana omständigheter nämns, att parterna förklarar sig vilja få förhandlingenuppskjuten för förlikning. Enbart det förhållandet att parterna förenat sig ien ansökan om uppskov är emellertid inte tillräckligt för att det skall medges.Rätten måste även i sådant fall pröva deras argument. givet,att parternas gemensamma önskemål i uppskovsfrågan bör tillmätas storbetydelse. Omsökanden bestrider uppskov som gäldenären begär, får anstånd enligt förslagetmeddelas endast när det finns synnerliga skäl, såsom ätt förhållandena t.ex. ien koncern är svåra att överblicka. Uppskovfår enligt förslaget inte i något fall sättas längre än utan att detoundgängligen behövs. i finner det tillfredsställande attlagberedningen föreslår en uppmjukning av bestämmelserna om uppskov ikonkursmål. Uppmjukningen torde enligt myndigheten böra ses som ei;t närmandetill den praxis som tillämpas av domstolarna. Dessa kan nu smidigare änförut låta parterna disponera över processen på ett sådant sätt att förlikninglättare kan komma till stånd, vilket givetvis är en fördel. Eventuellanackdelar för övriga borgenärer torde elimineras genom de föreslagna nya bestämmelsernaom från vilken tidpunkt återvinningsfristerna skall räknas. Den föreslagnauppmjukningen av uppskovsbestämmelserna godtas även av övriga remissinstanser.Några instanser vill emellertid utöka två-veckorsfristen till en fy raveckorsfrist. Hit hör kronofogdeföreningen som finner det praktiskt attutsträcka längsta uppskovstiden. väcks nämligen gäldenären först i ochmed konkursansökan till insikt om situationens allvar och fall förekommer, närhan först då mobiliserar tillgängliga möjligheter att erhålla medel till sittföretag, som kanske i och för sig är lönsamt men som råkat i likvididetskris.För dessa typfall torde en uppskovstid som är något längre än somregel vara behövlig. Även vill att tiden för uppskov skallförlängas . Tingsrätten framhåller att vid konkursmålen införrätten parterna i regel brukar begära fyra veckors uppskov. Detta hänger sammanmed att kronofogdemyndigheten, som är sökande i de flesta målen, ofta sökerträffa uppgörelse om betalning målet är anhängigt hos rätten. Ettannat skäl till längre uppskov är att framför allt bolag, som inte driver någonrörelse, blivit skönsta:icerat och därför behöver för att få beskattningenundanröjd hos . Hovrätten för biträder denuppfattning har givit uttryck åt. Ackordscentralen vill(som framgått av redogörelsen i avsnitt 3.2) gå så långt attbetalningsinställelse inte bör godtas som en presumtionsregel för obestånd ominte betalningsinställelsen anges som ett av de skäl som kanföranleda uppskov även över . Departementschefen.Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om parts utevaro (första stycket) ochom uppskov (andra stycket) när mål om gäldenärens försättande i konkurs företastill förhandling av rätten. Sådant mål skall företas till omedelbarhuvudförhandling, men förberedelse kan hållas om målet utsätts till nyhuvudförhandling (211 § KL). Bestämmelserna om parts utevaro har avberedningen utformats i överens- stämmelse med motsvarande regler i gällande lag. Någonerinran häremot har inte framkommit vid remissbehandlingen. Inte heller jag harnågon invändning att göra och jag har därför behållit bestämmelserna i sakoförändrade i departementsförslaget. Beträffande bestämmelserna om uppskov gäller att gällandelag är restriktiv mot uppskov. Målet skall i princip avgöras när det förstagången företas till huvudförhandling. Det torde emellertid förhålla sig så i rättstillämpningen är mera liberal med uppskov än vad lagen egentligenmedger. Beredningen har i överensstämmelse härmed föreslagit en uppmjukning avbestämmelserna. Förslaget har hälsats med tillfredsställelse vidremissbehandlingen. På en punkt anser emellertid några remissinstanser attuppmjukningen inte är tillräckligt långtgående. Beredningsförslaget innebär till att börja med att rättenpå begäran av part får bevilja uppskov när särskilda omständigheter föreliggermen att uppskov inte utan synnerliga skäl får meddelas mot sökandensbestridande. I dessa delar har förslaget godtagits av remissinstanserna. Vidare innebär beredningsförslaget att uppskov inte fårsättas längre än utan att det oundgängligen behövs. Till jämförelsekan nämnas att gällande lag föreskriver, att uppskov inte får sättas längre änsom oundgängligen krävs. Några remissinstanser vill ha en något längreuppskovstid för de normala fallen. Jag har i den allmänna motiveringen (avsnitt 9.2.1)uttalat mig om de faktorer som bör få påverka ett beslut om uppskov. Motbakgrund härav anser jag mig i fråga om uppskovstidens längd kunna tillmötesgådet önskemål som uttryckts av några remissinstanser, nämligen att uppskovstideni normala fall skall kunna få uppgå . Jag vill dockunderstryka att det bör ske en prövning av de särskilda omständigheterna ivarje enskilt fall innan uppskovstid bestäms. Med den utformning uppskovsregeln har i berednings- ochdepartementsförslagen är den exklusivt tillämplig i fråga om när uppskov medhuvudförhandling får beviljas och hur långt uppskovet får vara. 17 § Paragrafen, som saknar motsvarighet i gällande lag,har samma nummerbeteckning i berednings- och departementsförslagen. Iparagrafen behandlas frågan om verkan av att flera konkursansökningar äranhängiga . Lagberedningen.Beredningen påpekar att, när två eller flera ansökningar föreligger, det föråtervinning och vissa förmånsrätter är av betydelse vilken ansökan som bifalls.Det är inte ovanligt, att en gäldenär, sedan borgenär gett in konkursansökanmot honom, själv begär att han skall försättas i konkurs. Vidare kan detinträffa, att två eller flera borgenärer var för sig gör ansökan omgäldenärens försättande i konkurs. F.n. torde samtliga ansökningar somfullföljs böra prövas. Detta kan leda till successiva konkursbeslut. Ipraktiken förekommer också, att något nytt konkursbeslutinte meddelas utan att konkursdomaren eller rätten endast förklarar att denredan beslutade konkursen skall anses ha följt på en tidigare gjord ansökan(jfr t.ex. NJA 1921 s. 378 och 1947 s. 448). Beredningenhar ansett, att man bör söka uppnå en mera tillfredsställande ordning. Om tvåeller flera konkursansökningar föreligger mot en viss gäldenär, börliksom nu den ansökan som först kan prövas t.ex. ansökan av gäldenären själv tas upp till behandling utan avvaktan att övriga ansökningar är färdiga förslutlig prövning. Bifalls den sålunda upptagna ansökningen, bör saklig prövningav andra ansökningar kunna underlåtas. Dagen för den först inkomna ansökningenbör emellertid, oavsett om konkursbeslutet meddelas i anledning av senareansökan, vara avgörande i fråga om återvinning och förmånsrätt (17 § förstastycket beredningens förslag). Man bör emellertid även uppmärksamma det falletatt viss borgenärs konkursansökan återkallas eller lämnas utan bifall. Det kanvara av stort intresse för andra borgenärer att det inledda förfarandetfullföljs, t.ex. för att återvinningsfrist inte skall hinna löpa ut.Beredningen föreslår därför, att den tidigare ansökningsdagen skall få räknasdem till godo, om borgenär inkommer med ny konkursansökan mot gäldenären från meddelandet av beslut varigenom tidigare ansökan avskrivitseller lämnats utan bifall (17 § andra stycket beredningens förslag). Någonuttrycklig föreskrift om att övriga ansökningar inte behöver prövas om enansökan redan föranlett konkursbeslut har inte synts behövlig och finns inteheller i de andra nordiska förslagen. Framställda anspråk på ersättning förrättegångskostnad måste emellertid enligt beredningens mening prövas. Beslut ikostnadsfrågan därvid 18 kap. RB skall tillämpas bör i regel kunna meddelassamtidigt med konkurs-beslutet. Om flera borgenärer var för sig gjortkonkursansökan och gäldenären försatts i konkurs med anledning av någon avansökningarna, bör även de övriga borgenärerna normalt betraktas som vinnandeparter, anför beredningen. Motsvarande gäller för det fallet att en eller fleraborgenärer gjort konkursansökan och gäldenären försätts i konkurs på senareegen ansökan. Om en sökande inte var borgenär, kan han däremot inte få någonkostnadsersättning. Beträffandebestämmelsen i andra stycket beredningens förslag påpekar beredningen att denbör gälla vare sig den tidigare ansökningen ogillats i sak eller avvisats. Treveckorstiden räknas från beslutets meddelande, oavsett i vilken instans detskett, och inte från den tidpunkt då beslutet vann laga kraft. Regleringen hartillkommit närmast med tanke på annan sökande än den som gjorde denursprungliga ansökningen. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas endast i ettled. Den ursprungliga ansökningsdagen skall med andra ord inte kunnavidmakthållas som utgångspunkt för fristberäkning genom att nyakonkursansökningar ges in successivt allteftersom föregående ansökanavskrivits eller lämnats utan bifall. Remissyttrandena.Förslaget att om flera konkursansökningar föreligger och en av dembifalls, fristdagen skall vara den första ansökningens dag, har lämnats utanerinran av remissinstanserna. gör däremot invändningar motregeln i 17 § andra stycket. Samfundet, som konstaterar att beredningen harföreslagit lagändringen av praktiska skäl, medger att beredningensargumentation i vissa fall är praktisk men anför att den å andra sidan ärmateriellt otillfredsställande. Samfundet uttalar vidare. Omden första ansökan av materiella skäl borgenären har t.ex. inte styrkt sinfordran inte bifalles, uppkommer den egendomliga situationen att, om ensenare ansökan bifalles, exempelvis återvinningsfristerna och tiderna förförmånsrätten för lönefordringar skall räknas från en ogrundad ansökan.Samfundet har i och för sig förståelse för de praktiska synpunkterna menifrågasätter om de har den styrkan att man därför skall åstadkomma materiellttämligen stötande lösningar. Det torde vara naturligare att välja den utvägenatt den borgenär som är angelägen om att exempelvis återvinningsfristen får enså tidig utgångspunkt som möjligt påtar sig den relativt ringa olägenheten ochkostnaden att själv inge en konkursansökan . Det är inteheller säkert att den föreslagna regeln ger den åsyftade praktiska fördelen.Treveckorsfristen gäller endast förhållandet mellan konkursansökan nr 1 och nr2. Såsom framgår av motiven skall nämligen bestämmelsen endast tillämpas i ettled. Detta gör att alla borgenärer som är angelägna om att tidsfristen räknasfrån den första ansökningen gör sina egna ansökningar denförsta ansökningen avgjorts, vilket kan leda till att man får två eller fleraparallella ansökningar. I så fall är inte mycket vunnet. Ackordscentralenifrågasätter, under hänvisning till 28 § beredningens förslag, om inte i 17 §borde hänvisas också till tidpunkten för ansökan om förordnande av god manenligt ackordslagen (1970:847), som föregått beslut om konkurs. Departementschefen.När flera konkursansökningar mot en gäldenär föreligger och konkursbeslutas med anledning av en yngre ansökan uppkommer ett rättsligt problem somi gällande lag är olöst. Problemet rör frågan vilken dag som skall anses somdag för ansökan om gäldenärens försättande i konkurs. Denna dag är av betydelsebl.a. på det sättet att rättshandlingar som gäldenären företagit inom vissa, ilagen för olika fall särskilt angivna tider före denna dag kan komma att återvinnastill konkursboet. Tidpunkten har vidare betydelse för att i det enskilda falletbestämma omfattningen av vissa förmånsrätter. Lönefordran i allmänhet utgårexempelvis med förmånsrätt om den förfallit före dagen förkonkursansökan (11 § förmånsrättslagen). Irättstillämpningen torde olika ståndpunkter ha kommit till uttryck beträffandeden nu aktuella frågan. Vanligast är kanske att det i konkursbeslutetförklaras, att konkursen skall anses ha följt på den ansökan som först gjordes.Beredningen har i sitt förslag tagit fasta härpå och föreslagit en uttryckligbestämmelse i överensstämmelse därmed. Beredningen har emellertid inte stannatvid detta. Det kan nämligen hända