prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — Bestämmelserna har undergått vissa ändringar,de viktigaste . Kontrollen avser både försäkringsbolagens soliditet ochpremiernas skälighet med hänsyn till den risk som försäkringen skall täcka.Tillsynsmyndighet är försäkringsinspektionen. Försäkringsavtalslagenanses allmänt utgöra ett från teknisk synpunkt Ju .62 Skr 1975:4 80 Frågan om en reform av försäkringsavtalsrätten har emellertid tagitsupp i litteraturen, och har ställt sig positivtill en revision av försäkringsavtalslagen i nordiskt samarbete (se senast 1 LU1970:14). Tillsynsreglerna i lagen om försäkringsrörelse har inte debatteratsmera ingående sedan 1961 års lagändringar. Enliglmin mening kan goda skäl anföras för alt nu göra en översyn avförsäkringslagstiftningen. är en avtalstyp som berörpraktiskt taget alla medborgare. Försäkringstagaren är normalt den svagareparten och saknar sin medkontrahents sakkunskap och överblick påområdet, där det är svårt för andra än specialister att behärskade tekniska problemen. Försäkringstagaren har därför ofta ringa möjlighet attbedöma den närmare innebörden av skäligheten i erbjudna villkor, som vanligenutformas ensidigt av försäkringsgivaren. Även vid regleringen av skadorna ärförsäkringstagaren i ett underläge, låt vara att hans position har väsentligtförbättrats genom tillkomsten av rätisskyddsförsäkringen och den allmännarättshjälpen. lillsyn beträffande villkoren består,utom närdet gäller livförsäkring, huvudsakligen av en allmän kontroll överpremienivån med ledning av försäkringsbolagens statistik. Några ingripanden motförsäkringsbolagens ställningstaganden i enskilda skadeförsäkringsärenden ansesinte ingå i inspektionens befogenheter. Försäkringsbolagen synes visserligen iallmänhet tillämpa lag och villkor liberalt, men det måste vara långt tryggareför försäkringstagarna att deras intressen tillvaratas genom uttryckligalagregler. Idetta sammanhang bör också erinras om det omfattande lagstiftningsarbete somunder senare år har förekommit på konsumentpolitikens område. Av störstbetydelse är den näringsrättsliga lagstiftningen, som tar sikte påkonsumenterna som kollektiv. Hit hör lagen (1970:412) om otillbörligmarknadsföring och lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Dessalagar utgör grunden för konsumentombudsmannens och marknadsdomstolensverksamhet. Den näringsrättsliga lagstiftningen kompletteras av vissacivilrättsliga lagar som skyddar den enskilde konsumenten, bl. a. lagen(1971:238) om hemförsäljning m. m. och konsumentköplagen (1973:877). Även lagen(1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden bör nämnas i dettasammanhang. Avsiktenär atl skyddet för konsumenterna skall byggas ut ytterligare på olika områdenunder . Flera utredningar är sålunda sysselsatta med frågor somrör konsumentskydd. Här kan nämnas generalklausulutredningen (Ju 1970:58),kreditköpkommittén (Ju 1971:05), konsumenttjänstutredningen (Ju 1972:07),produktansvarskommittén (Ju 1973:08) och hemförsäijningskommittén (Ju 1973:10). Denutveckling som pågår på konsumentpolitikens område gör det naturligt att ävenundersöka möjligheterna att åstadkomma ett förbättrat konsumentskydd påförsäkringsområdet. Vissa frågor som sammanhänger härmed har tagits upp avstatens konsumentråds försäkringsutredning i betänkandet (SOU 1972:29)Konsumentupplysning om försäkringar. Uiredningens förslag avser bl. a. frågorrörande information om försäkringar samt konsumenternas möjlighet att få ettskadeärende prövat i nämnd med konsumentrepresentanter. Iårets statsverksproposition (prop. 12 s. 49) säger sig chefen förhandelsdepartementet dela utredningens uppfattning att börhandha de arbetsuppgifter som konsumentinformation om försäkringar för medsig. Det sägs också att det får ankomma 81 Kommittéer; Ju:62 på verket att undersöka hur och i vilken utsträckningutredningens förslag i detta avseende skall genomföras. När det gällernämndförfarandet understryks i propositionen att alla konsumenter, oberoende avi vilket bolag försäkring tecknats, bör ha möjlighet att få ett ärende prövat ien nämnd som innehåller konsumentrepresentanter och som är skild från bolagen. 1 statsverkspropositionen sägs vidare atl en centralinstans bör svara för rådgivning i försäkringsfrågor och att det bör ankomma påkonsumentverket att i samråd med försäkringsinspektionen svara för den närmareuppläggningen. Vidare uttalas i statsverkspropositionen att försäkringsinspektionensskaderegleringsgranskning bör ses över och att det får förutsättas attinspektionen i samråd med genomför denna översyn. De undersökningar som sålunda förordas istatsverkspropositionen torde komma att leda till ett förbättrat konsumentskyddi vissa viktiga hänseenden. Det är emellertid angeläget att även på andrapunkter stärka konsumenternas ställning när det gäller försäkringar. Det finnsockså ett påtagligt allmänt behov att modernisera försäkringslagstiftningen,vilket i olika sammanhang har vitsordats också från försäkringsgivarhåll.Försäkringstekniken har gått framåt avsevärt sedan försäkringsavtalslagenstillkomst. De statistiska metoderna och administrationstekniken harutvecklats. Nya branscher och nya problem har uppkommit.Försäkringsverksamheten har fått en helt annan omfattning, som dendrivs i alltmer koncentrerade former, med ett fåtal stora bolag som dominerarmarknaden. Förutsättningarna för verksamheten har på detta sätt ändrats påviktiga punkter. Ännu enanledning att se över försäkringslagstiftningen utgör de aktuellareformplanerna på skadeståndsrättens område. I propositionen med förslag tillskadeståndslag (prop. 1972:5) har anförts att skadeståndsrätten i framtidentorde komma att avlösas i ökad utsträckning av försäkringsanordningar på denskadelidandes sida. har också fått i uppdrag att utredabl. a. frågan om en reform av reglerna i 25 § försäkringsavtalslagen angåendeförsäkringsgivarens rätt att under vissa förutsättningar återkrävaersättningsbelopp, som han har utgett till för-säkringshavaren, från den som äransvarig för skädefäJlet (försäkringsgivares regressrätt). I direktiven (se1972 års riksdagsberättelse Ju 1967:68) anförs bl. a. att regressreglerna börutformas så att försäkringsersättning i största möjliga omfattning stannar påden skadelidandes försäkringsgivare. skall vidare övervägaom den som har försummat att försäkra sin egendom bör få rätten till skadeståndinskränkt i fall då försäkring enligt allmänt vedertagna normer får anses höratill god ordning. Om de skadelidande blir alltmer beroende aversättning från privat försäkring också i fall där de nu kan räkna medskadestånd, kommer försäkringslagstiftningens betydelse att öka för bådeenskilda personer och företag. Det ter sig nödvändigt att åstadkomma en lämpligsamordning mellan försäkrings- och skadeståndsreglerna, så att den avseddaordningen inte leder till någon oskälig begränsning av den skadelidandesersättningsmöjligheter. 1 detta sammanhang kan nämnas att år 1971har konstaterat atl det föreligger vissa reformbehov på försäkringsområdet. Vidnyligen hållna överläggningar med företrädare för de övriga nordiska ländernasjustitieministerier har det också yppats intresse för en revision avförsäkringsavtalslagarna i de olika länderna. Ju .62 Skr 1975:4 82 Medhänsyn till det anförda förordar jag att sakkunniga rillkallas för att se överförsäkringslagstiftningen. Översynen bör i huvudsak avse försäkringsavtalslagen.Jag ämnar i det följande gå närmare in på de punkter där lagen främst kanbehöva ändras eller kompletteras. Enväsentlig uppgift för de sakkunniga blir att överväga i vad mån debegränsningar i försäkringstagarnas skydd som försäkringsavtalslagen på mångaområden medger framstår som berättigade under nuvarande förhållanden. Lagensregler om försäkringstagarens upplysningsplikt och om fareökning m. m. byggertill stor del på tanken alt när försäkringstagaren uppsåtligen eller avoaktsamhet har eftersatt sina avtalsmässiga skyldigheter på ett sådant sätt attdet mera påtagligt rubbar grunderna för försäkringsgivarens bedömning avrisken, så bör ersättningen vid försäkringsfall reduceras eller försäkringstagarenrentav helt gå miste om ersättning. Med en modern rättsuppfattning kan en sådanpåföljd ibland te sig mycket sträng, särskilt med tanke på försäkringsbolagensmöjlighet att i förväg kalkylera riskerna för oaktsamhet av denna typ frånmotpartens sida och anpassa premien härefter. Det är tänkbart att i en del avde avsedda fallen det kan vara tillräckligt att medge en reduktion aversättningen i fall då försäkringstagaren har förfarit illojalt motförsäkringsgivaren. Fråganom försäkringstagares upplysningsplikt kan behöva bedömas även fråninlegritetsskyddssynpunkt. Särskilt när någon ansöker om livförsäkring tordeförsäkringsbolagen ofta begära ingående upplysningar om hälsotillstånd ochandra förhållanden av privat natur. Det kan finnas skäl att införa vissa reglerom vilka uppgifter som försäkringstagaren skall vara skyldig att lämna. Vidarebör frågan om sekretesskydd för uppgifter som lagras hos försäkringsbolagenuppmärksammas. Ettpraktiskt viktigt problem är rättsverkningarna av att försäkringshavaren harframkallat försäkringsfallet. Dessa frågor regleras framför allt i 18 20 §§försäkringsavtalslagen genom bestämmelser som till skillnad från motsvarandeparagrafer i de danska och norska försäkringsavtalslagarna är dispositiva. Desakkunniga bör pröva om tvingande regler är påkallade till försäkringshavarensskydd. finns det anledning att ta upp det omstridda problemet ivilken utsträckning försäkringshavarens rätt kan påverkas av attförsäkringsfallet har framkallats av annan person, t. ex. hans anställda ellernärstående eller innehavaren av försäkrad egendom. Det är möjligt attförsäkringshavaren under alla omständigheter bör skyddas, när han själv ellerannan har framkallat försäkringsfallet på annat sätt än genom uppsåt. Idetta sammanhang bör de sakkunniga också uppmärksamma reglerna omsäkerhetsföreskrifter i 51 § försäkringsavtalslagen. Försäkringsbolagen har f.n. en vidsträckt möjlighet att ta in sådana föreskrifter i försäkringsavtalen.Har en sådan föreskrift åsidosatts och är överträdelsen kausal till skadan, kanförsäkringshavaren helt gå miste om försäkringsersättning, även omöverträdelsen har berott på ringa oaktsamhet. Också på denna punkt kan detfinnas skäl att förbättra skyddet för försäkringshavaren. Denuvarande reglerna i 14 § försäkringsavtalslagen om följderna av underlåtenhetatt erlägga premien i föreskriven tid medför att försäkringstagaren även vidganska kortvariga och ursäktliga dröjsmål kan förlora rätten tillförsäkringsersättning. Reglerna kan i enskilda fall leda till resultat som tersig obilligt hårda mot försäkringstagaren, särskilt om dennes möjlighet att fåut skadestånd av annan, som är ansvarig för skadefallet, skulle komma attinskränkas. De sakkunniga bör pröva om inte en ordning bör införas som gerstörre trygghet för försäkringstagarna än den 83 Kommittéer; Ju:62 I varje fall kan del finnas skäl att förstärkaskyddet för försäkringstagarna när det gäller försäkringar som regelbundetförnyas, t. ex. hemförsäkringar. Försäkringsavtalslagenreglerar i ganska ringa utsträckning försäkringsgivarens möjligheter atlförbehålla sig rätt att säga upp försäkringsavtalet , t. ex. vidkontraktsbrott eller på grund av inträffad skada. Utom vid trafikförsäkring harförsäkringsgivaren vidarfull frihet att vägra atl förlänga ett avtal, närförsäkringstiden utgår. Framför allt när risken är svårförsäkrad kan detförsätta försäkringstagaren i en besvärlig situation, om hans skydd på dettasätt upphör. Olika sätt att förbättra hans ställning i sådana fall bör utredas.En utväg kunde vara att liksom t. ex. vid hyresavtal ge försäkringstagaren enprincipiell rätt till förlängning av avtalet, eventuellt mot högre premie,såvida inte försäkringsgivaren visar vägande sakliga skäl för uppsägning. Ettmindre ingripande alternativ skulle vara att ge tillsynsmyndigheten vidgadebefogenheter att ingripa mot en praxis som inte lämnar de enskilda tillräckligamöjligheter att behålla det försäkringsskydd som de har haft anledning att räknamed. Närasammanhang med dessa frågor har del viktiga problemet huruvidaförsäkringsgivarens frihet att genom försäkringsvillkoren avgränsa omfattningenav sitt ansvar bör bibehållas i nuvarande utsträckning. Att införa tvinganderegler rörande de risker som en försäkring skall täcka kan ibland tänkas varaen lämplig lösning. Sådana bestämmelser blir dock lätt föråldrade medförsäkringsteknikens utveckling, och i varje fall ärdel svårt alt undvika attde blir vidlyftiga. Ett alternativ som bör övervägas är därför att, eftermönster från flera andra europeiska länder, införa en skyldighet förförsäkringsbolagen att i förväg låta tillsynsmyndigheten granska allmännaförsäkringsvillkor för åtminstone vissa branscher. 1 samband härmed skullekunna kontrolleras inte bara att försäkringsskyddet får skälig omfattning utanockså att villkoren fyller rimliga krav på förståelighet och överskådlighet. Iväsentliga delar har tillsynsmyndigheten redan nu möjlighet att ingripa motförsäkringsbolagen i fall som avses här. Det kan emellertid finnas skäl attvidga tillsynsmyndighetens möjligheter till ingripande. I flera avde nu berörda fallen kan reformer vara befogade främst när försäkringstagarenär enskild konsument, medan det kan tänkas att den nuvarande ordningen helteller delvis bör behållas när försäkringstagaren är företagare. De sakkunnigabör särskilt överväga om försäkringsavtalslagen på några punkter bör innehållaspeciella regler som tar sikte på att skydda enbart konsumenter. Särskildabestämmelser saknas i försäkringsavtalslagen om en del branscher av storpraktisk betydelse, bl. a. vagnskadeförsäkring på bilar,vattenledningsskadeförsäkring, stöldförsäkring, maskinförsäkring,rältsskyddsförsäkring, garantiförsäkring och kreditförsäkring. De sakkunniga böröverväga om det finns behov att speciellt reglera dessa försäkringsformer ilag. En svaghetmed försäkringsavtalslagen är atl dess regler är skrivna med tanke påindividuella försäkringar och att reglerna är oanvändbara eller bara medsvårighet kan tillämpas på kollektiva försäkringar. Sådana försäkringar, tillvilka hör grupplivförsäkringar, kollektiva pensionsförsäkringar ochtrygghetsförsäkringar, har emellertid fått allt störrebetydelse. De sakkunniga bör särskilt överväga de problem som är förknippade med de kollektiva försäkringarna och pröva i vilken Ju.62 Skr 1975:4 84 utsträckningdet behövs särskilda lagregler för deras vidkommande. Någraregler i försäkringsavtalslagen, särskilt om livförsäkring, avser frågor omförhållandet till andra än försäkringsgivare och försäkringstagare, t. ex. tillförsäkringstagares borgenärer. Som ett led i översynen avförsäkringsavtalslagen bör de sakkunniga ta upp också frågan huruvida ändringarav sådana bestämmelser är påkallade. Det torde härvid finnas särskild anledningatt se över reglerna om förmånstagarförordnande. Kritik har vid skildatillfällen riktats mot den betydelse som sådana förordnanden f. n. har både förborgenärsskydd och för arvsbeskattning. De sakkunniga bör överväga behovet avändrade regler som bättre tillgodoser borgenärernas önskemål och intresset aven rättvis beskattning. Hithörande frågor har emellertid också nära samband medfamiljerätten. a. spelar förmånstagarförordnanden en viktig roll när detgäller skyddet för efterlevande make. Vid sina överväganden i dessa frågor börde sakkunniga samråda med familjelagssakkunnlga (Ju 1970:52). Desakkunniga bör vara oförhindrade att även i övrigt ta upp de regler iförsäkringsavtalslagen som de finner böra diskuteras. Däremot bör de sakkunnigainte behandla lagen om försäkringsrörelse i vidare mån än som krävs till följdav de ändringar de sakkunniga föreslår beträffande försäkringsavtalslagen.Sådana följdändringar torde i huvudsak bli aktuella endast när det gäller tillsynsmyndighetenskontroll av försäkrings villkor. 1 övrigt bör sålunda lagen omförsäkringsrörelse lämnas utanför det nu aktuella utredningsarbetet. a. de bestämmelser som ger försäkringsinspektionen möjlighet attgranska försäkringsbolagens skade-reglerande verksamhet. Som tidigare nämntstorde inspektionen själv komma att genomföra en översyn av sinskaderegleringsgranskning i samråd med . I övrigt torde lagen omförsäkringsrörelse komma att bli föremål för en allmän översyn i samband meddet pågående reformarbetet på aktiebolagslagstiftningens område. De sakkunnigabör givetvis följa det arbete som sålunda kan komma till stånd. Desakkunniga bör även uppmärksamma det arbete som i övrigt bedrivs avförsäkringsinspektionen och i syfte att stärka konsumenternasställning i försäkringsfrågor. Utredningsarbetetkan väntas bli omfattande, och det kan vara naturligt om det sker i etapper.Sådana allmänna regler som direkt avser att stärka konsumenternas ställning böremellertid behandlas med förtur, och förslag till lagändringar med detta syftetorde lämpligen böra läggas fram i ett sammanhang. Reformer som främst siktartill en modernisering av lagstiftningen och andra regler som avser enskildaförsäkringsbranscher torde däremot utan olägenhet kunna behandlas i ett senareskede av utredningsarbetet. Utredningenbör bedrivas i samråd med skadeståndskommittén. 1 vissa frågor bör desakkunniga också, som tidigare nämnts, samråda med familjelagssakkunnlga. kan samråd behöva ske. Kontakt bör vidare hållasmed de motsvarande kommittéer för översyn av försäkringslagstiftningen som kankomma att tillsättas i övriga nordiska länder. Kommitténhar hållit två sammanträden. Kommitténs arbeteberäknas pågå . 85 Kommittéer: Ju:63 63.Varumärkesutredningen (Ju 1974:10) Maj:ts bemyndigande för att verkställa översynav varumärkeslagstiftningen m. m. (se Post- och Inrikes tidn. , P. , rättschef , ., sekreterare , , direktör , ,avdelningschef, led. av Uggla, ., patenträttsråd Experter:Carlman, J. , f.d. patenträttsråd (fr.o.m. den ) ,. H., docent , ., byråchef , , pol. mag. Lokal:Justitiedepartementet, Fack, 103 10 , tel. (sekreteraren) Direktiv(anförande av statsrådet till statsrådsprotokollet ): Bestämmelserom varumärken finns i varumärkeslagen (1960:644) och kollektivmärkeslagen(1960:645). Administrativa bestämmelser bl. a. om förfarandet ivarumärkesärenden finns i kungörelsen (1960:648) med tillämpningsbestämmelsertill varumärkeslagen och kollektivmärkeslagen. Till lagstiftningen ansluterockså bl. a. patent- och registreringsverkets kungörelse (1960:652) angåendeklassindelning av varor och tjänster vid registrering av varumärken.Lagstiftningen trädde i kraft . Den har tillkommit i nordisktsamarbete och överensstämmer i det väsentliga med varumärkeslagarna i ,och . Med varumärke menassärskilt kännetecken för att från andras varor skilja sådana varor somnäringsidkare tillhandahåller i sin rörelse. Enligt varumärkeslagen kannäringsidkare få ensamrätt till varumärke genom att låta registrera det ivarumärkesregistret hos patent- och registreringsverket. Ensamrätt kanemellertid också förvärvas utan registrering, nämligen om märket blivitinarbetat. Därmed menas att märket här i riket har blivit allmänt känt sombeteckning på innehavarens varor bland de personer till vilka det riktar sig. Varumärke kan bestå avfigur, ord, bokstäver eller siffror samt av säregen utstyrsel av vara ellerdess förpackning. Genom inarbetning kan ensamrätt erhållas även till s. k.slagord (slogan) och annat särskilt varu-kännetecken. Släktnamn och firma är uteslutna från varumärkes- Ju.63 Skr 1975:4 86 registreringmen skyddas enligl varumärkeslagen som s. k. naturliga varukännetecken. Ensamrättentill varumärke innebär att annan än innehavaren inte får i näringsverksamhetanvända etl med varumärket förväxlingsbart kännetecken för sina varor vare sigpå varan eller dess förpackning, i reklam eller affärshandling eller på annalsätt, däri inbegripet muntlig användning. Medvaror likställer lagen tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet. Dettamedför att även s. k. servicemärken, dvs. kännetecken som används av t. ex.banker, resebyråer eller skönhetsinstitut, kan skyddas. Föratt ett varumärke skall kunna registreras krävs att det harsär-skiljningsförmåga, dvs. att det är ägnat att särskilja innehavarens varorfrån andras. I vissa fall får registrering inte ske. Detta gäller t. ex. ommärket är förväxlingsbart med annans registrerade märke, om det uppenbart ärägnat att vilseleda allmänheten eller om man i märket tagit in skyddadeinternationella eller statliga beteckningar eller kommunala vapen. Registreringav varumärke gäller och kan förnyas, varje gång för ytterligare tioår. Iprincip förutsätter varumärkesskyddet att märket används. Denna princip kommeremellertid bara indirekt till uttryck i lagen, bl. a. i en regel i 25 § andrastycket om att varumärkesregistrering kan hävas om märket inte varit i brukunder och innehavaren inte visar skäl för sin underlåtenhetatt använda märket. Enligtkollektivmärkeslagen kan förening av näringsidkare genom registrering ellerinarbetning förvärva ensamrätt till varumärke eller annat varukännetecken attanvändas av medlem för varor eller tjänster som han tillhandahåller i sinrörelse. Offentliga myndigheter, stiftelser och andra sammanslutningar sombedriver kontroll av varor eller tjänster kan också få ensamrätt lill varumärkeeller annat varukännetecken att användas för varor eller tjänster som ärföremål för kontroll. Varumärke som avses i kollektivmärkeslagen kallaskollektivmärke. För kollektivmärken gäller i huvudsakliga delar bestämmelsernai varumärkeslagen. Varumärkesrättenhar liksom patenträtten och upphovsrätten stark internationell anknytning.Sedan länge har man också strävat efter ett internationellt samarbete på dettaområde. Ett uttryck härför är av för industriellträttsskydd. Konventionen innehåller regler bl. a. om varumärken och avser ihuvudsak att för konventionsländerna ge regler om s. k. nationell behandling,rätt till prioritet m. m. Man började emellertid tidigt ta upp samarbete ocksåbeträffande registrering av varumärken. tillkom den s. k.Madridöverenskommelsen om internationell registrering av varumärken. Till dennaär f. n. anslutna 23 länder, bl. a. de båda tyska republikerna, ,, och . De anslutna länderna bildar en union.Madridunionen. har inte tillträtt överenskommelsen. EnligtMadridöverenskommelsen kan en internationell registrering av varumärken ske hosWIPO (för den intellektuella äganderätten) i . Sådanregistrering förutsätter att varumärket registrerats iinnehavarens hemland. Den internationella registreringen medför att varumärketerhåller skydd i andra unionsländer enligt lagstiftningen i resp. land.Överenskommelsen innebär således inte något förenhetligande avvarumärkesrätten. Unionsland kan vägra att tillerkänna den internationellaregistreringen giltighet i landet. Madridöverenskommelsenhar ansetts innebära vissa olägenheter och ett arbete på att skapa ett bättreinternationellt skydd för varumärken inleddes 87 Kommittéer; Ju:63 Arbetet var ursprungligen inriktat på en revision avMadridöverenskommelsen. enades man emellertid om atl skapa en nyinternationell konvention på området. Vid en diplomatisk konferens i den17maj I2juni 1973, i vilken 56 länder deltog, antogs en överenskommelse ominternationell varumärkesregistrering. Fördraget om registrering av varumärken(, TRT). Överenskommelsen har undertecknats av 14stater, bl. a. , , och . Bland övriga länder som harundertecknat den märks , , Italienoch . Huvudprincipenenligt TRT är att varumärken skall kunna registreras internationellt hos WIPOoch att sådan registrering i varje fördragsslutande stat skall ha samma verkansom om märket hade registrerats nationellt i den staten. Ansökan ominternationell registrering görs hos som har att kontrollera att ansökanuppfyller vissa grundläggande förutsättningar. Sökanden skall ange för vilkastater registreringen skall gälla. Någon föregående registrering i sökandenshemland behövs inte. Om ansökan godtas av publiceras den och meddelande omansökan översänds till registreringsmyndigheten i envar av de stater för vilkaregistreringen skall gälla.