prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Sådantförordnande har meddelats i fråga om en rad i 1 § strafföreläggandekungörelsen(1970:60) uppräknade brott. Dessa brott utgörs av a) följande brott ibrottsbalken (BrB): vållandetill kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § första stycket), ofredande (4 kap. 7§), snatteri (8 kap. 2 §), egenmäktigtförfarande (8 kap. 8 § första stycket), självtäkt (8 kap. 9 §), bedrägligtbeteende (9 kap. 2 § första stycket och andra stycket i den mån detta avserringa brott), undandräkt (10 kap. 2 §), olovligt brukande (10 kap. 7 §),skadegörelse (12 kap. 1 §), våldsamt motstånd (17 kap. 4 §), missfirmelse mottjänsteman (17 kap. 5 §); Prop.1975/76:148 77 b)följande brott i specialslraffrätten: olovligjakt enligl 28 § och 29 § I mom. lagen (1938:274) om rätt lill jakt, om brottetej är grovt, olagajakt enligt 28 § 1 mom. och 3 mom. försla-tredje styckena jaktstadgan(1938:279), om brottet ej är grovt, samt brott som avses i 29 § 3 mom. och 5mom. första stycket samma stadga, olovligrusdrycksförsäljning enligl 80 och 81 §§ rusdrycksförsälj-ningsförordningen(1954:521), om brottet ej är grovt, olovligtfiske enligt 34 och 35 §§ lagen (1950:596) om rält till fiske, olagafiske enligt 30 § fiskeristadgan (1954:607), brottmol 37 § naturvårdslagen (1964:822), brottmot 64 § första stycket 65, 66 §§, 67 § andra styckei och 70 § sjömanslagen(1973:282). Strafföreläggandefår inle utfärdas om förutsättningarna för allmänt åtal brister eller omföreläggandet inte tar upp alla brott av den misstänkte som enligt åklagarensvetskap förekommer till bedömning. Vidare gäller som uttryckligt hinder förstrafföreläggande alt målsäganden har förklarat att han ämnar föra lalan omenskilt anspråk i anledning av brottet eller har begärt att åtal skall väckas(48 kap. 5 § RB). Enligt40 § åklagarinstruktionen (1974:910) bör åklagare, om förutsättningarföreligger, meddela den misstänkte strafföreläggande i stället för alt väckaåtal. I fräga om bötesbrott gäller inte någon inskränkning i åklagaresbehörighet att utfärda strafföreläggande. Beträffande sådant brott som anges iI § strafföreläggandekungörelsen tillkommer däremoi i princip behörigheten baraden som innehar eller uppehåller tjänst som chefsåklagare eller högre tjänstinom åklagarväsendet. I fråga om brott som avses i 8 kap. 2 §, 9 kap. 2 § och10 kap. 2 § BrB (snatteri, bedrägligt beteende och undandräkt) är även annanåklagare, som har fullgjort minsl tjänstgöring som åklagare efler delatt han förvärvat behörighet till åklagartjänst, behörig all ulfärdaslrafföreläggande. RÅ kan förordna all denna behörighel ulslräcks till att gällaäven andra brott som anges i 1 § strafföreläggandekungörelsen. Slrafföreläggandeutfärdas enligt särskilt formulär och undertecknas av åklagaren (48 kap. 6 §).Föreläggandel skall innehålla uppgifter om den misstänkte, om brottet medangivande av tid och plats för dess begående saml övriga omsländigheler somkrävs för att känneteckna det, om tillämpliga lagrum samt om det bötesstraffoch den särskilda rättsverkan, som föreläggs den misstänkte. Närstrafföreläggande utfärdas till godkännande , skall dennpisstänkte genom anteckning i föreläggandet eller på annal sätt upplysas omsättet för godkännandet och om den tid som har fastställts därför (48 kap. 7§). Vidare skall han informeras om att åtal kan väckas efler den fastställdaliden, om godkännande inle sker. Nämnda upplysningar lämnas på särskildblankett jämte inbetalningskort, som fogas Prop.1975/76:148 78 tilldet tryckta formuläret för slrafföreläggande. Enligt formuläret skallgodkännande ske från föreläggandets datum. Strafföreläggandelämnas eller sänds till den misstänkte. I fråga om sättet för godkännande slårtvå olika möjligheter till buds. Antingen kan den misstänkte undertecknagodkännandet på därför avsedd plats, dvs. förklara att han erkänner gärningenoch underkastar sig det straff och den särskilda rättsverkan som har förelagtshonom, samt sända handlingen lill kohtrollseklion (48 kap.9 § och 7 § strafföreläggandekungörelsen). Eller också kan bötesbeloppetomgående betalas in till , varvid betalningen gäller somgodkännande, om det inte framgår alt den misstänkte inte har avsett attgodkänna föreläggandet (48 kap. 11 §). Det sistnämnda förfaringssättet fårdock inle tillgripas omi särskild rättsverkan utöver bötesstraffet finnsupptagen i föreläggandet. Den som inle godkänner föreläggandel bör skriftligenmeddela detta lill . Därvid bör anledningentill bestridandet anges. Skriftligtgodkännande av strafföreläggandel får i den misstänktes ställe lämnas avbefullmäktigat ombiad för honom (48 kap. 10 §). Fullmakten skall ges in tillåklagaren i; huvudskrift och fylla anspråken enligt 12 kap. RB. Vidare skallfullmakten innehålla en förklaring att ombudet äger godkänna strafföreläggandelpå den misstänktes vägnar, uppgift om del brott som godkännandet får avse medangivande av brottets art samt tid och plats för dess begående, uppgift om denhögsta bötespåföljd som den misstänkte är villig att underkasta sig samtuppgift om särskild rättsverkan som är i fråga och som den misstänkte ärvillig att godta. Enligt 59 kap. 5 § RBskall strafföreläggande, som har godkänts av den misstänkte, efter besvär undanröjas om godkännandet inle kan anses som en giltig viljeförklaring, om vid ärendets behandling före kommit sådant fel att föreläggandel bör anses ogiltigt eller om föreläg gandel eljest inte överensstämmer med lag. Besvär prövas av den underrätt som hade ägt ta upp åtaf för brottet. Besvärsinlagan skall inges åtgärd för verkställighet av föreläggandet företogs hos den misstänkte. Talan iriot underrätts beslut kan föras i hovrätt, som är slutinstans. När beslämmelser omstrafföreläggande ursprungligen togs upp i RB, var institutet begränsat tillbrott, vara endast böter kunde följa. Strafföreläggandel fick inte heller avsemer än högst 20 dagsböter. Föreläggande fick inte meddelas om den misstänktevar eller om anledning förekom att anta att målsägande fanns.Godkänt föreläggande, som avsåg böter i penningar lill högre beloppän , skulle underställas rättens prövning. 1975/76:148 79 Redantidigt uppkom fråga om att vidga tillämpningsområdet rättegångskommitté konstaterade i belänkandet (SOU 1953:26) Vissaändringar i RB m.m., att systemet med slrafföreläggande hade slagit väl ul ochall insliluiel kommit till slor användning. När det gällde en utvidgning avdess tillämpningsområde borde man enligt kommittén dock gå fram med varsamhet.Kommittén avvisade tanken på att använda strafföreläggande i sådana fall, därfrihetsstraff ingick i straffskalan. Det saknades också förutsättningar althöja gränsen för del antal dagsböter som kunde tas upp i föreläggandet.Kommittén stannade vid att föreslå som enda ändring alt 18-årsgränsen förinstitutets tillämpning slopades. Underremissbehandlingen av betänkandet förordades bl.a. från RÅ;s sida allinstitutet skulle bli tillämpligt i fråga om förseelser, för vilka fängelse ihögst ingick i straffskalan men där domstolarna regelmässigt dömdelill bötesstraff. 1954:200 framhöll dåvarande chefen för justitiedeparte-meniel, statsrådetZetterberg, bl.a. (s. 31). Strafföreläggandelinnebär ur principiell synpunkt en betydande avvikelse från de allmänt gällandeprocessrättsliga grundsatserna om ett konlradiktoriskt förfarande, nämligen attmaterialet för avgörandet framlägges av två mot varandra slående parter och attavgörandet därefter träffas av ett från parterna helt fristående organ,domstolen. Detta förfarande har i brottmål sin största belydelse för bevisprövningen.Vid strafföreläggandel kan detta system sägas vara ersatt med enöverenskommelse mellan parterna. De processuella garantierna för ett urobjektiv synpunkt riktigt avgörande är alltså mindre starka vidstrafföreläggande än vid del ordinära rättegångsförfarandet. Med hänsyn härtillbör försiktighet iakttagas vid bestämmandet av tillämpningsområdet förinstitutet strafföreläggande. A andra sidan är alt beakta att denna form föravgörande i hög grad besparar såväl det allmänna som den enskilde besvär ochkostnader. Dessa synpunkter talar för att institutets användningsområde göresså vidsträckt som hänsynen till rättssäkerhetskravet medger. Departementschefendelade kommitténs uppfattning att institutet strafföreläggande inte borde kommatill användning i andra fall än sådana som kunde betecknas somordningsförseelser. Med denna uppfattning kunde inte förordas att institutetstillämpningsområde utsträcktes till all gälla även brott som kunde medförafrihetsslrafL Däremot förordade departementschefen att det antal dagsböter somkunde åläggas genom strafföreläggande höjdes till 40. Förslaget bifölls avriksdagen (ILU 1954:25, rskr 1954:332). Fråganom ökad användning av strafföreläggande utreddes därefter avtrafikmålskommittén i belänkandet (SOU 1963:27) Trafikmål. Kommittén föreslogatt fängelse skulle utgå ur straffskalan för vårdslöshet i trafik, som intevar att bedöma som grov. Därmed öppnades ett nytt stort område förtillämpningen av strafföreläggandel. 1975/76:148 80 innebarockså all slrafföreläggande borde kunna meddelas även om del fanns målsägande,nämligen orn denne förklarat all han inte önskade föra lalan om enskiltanspråk. 1966:100 anslöt sig dåvarande chefen för juslitiedeparte-mentet,statsrådet , till trafikmålskommilténs förslag. I fråga om möjligheternalill förenkling av handläggningsformerna för beivrande av mindre brott gjordehan bl.a. följande allmänna uttalanden (s. 37). Förenklingsmöjligheternai fråga om brottmåls behandling begränsas dock av den hänsyn som måste tastill rättssäkerhetssynpunkterna. Allmän enighet råder om attdomslolsförfarandet ger de starkaste garantierna för ett materiellt riktigtavgörande. Redan vid tillkomst framhölls emellertid alt detordinära domslolsförfarandet är anpassat för betydelsefulla och invecklade målsamt att det skulle vara alltför betungande för den misstänkte och medföraonödiga kostnader för det allmänna, om man skulle lillämpa samma förfarande förobetydliga, erkända förseelser. Från början iakttogs dock - naturligt nog medtanke på den vikt som fästes vid alt nya processrätlsliga grundsatser skulleinförlivas med vår rättsordning - stor restriktivitet när det gällde all medgeavvikelser från det enligt ordinära brottmålsförfarandet. Näri senare lagstiftning tillämpningsområdena för förenkladehandläggningsförfaranden undan för undan har vidgats, är delta inle föranlettav någon ändrad syn på rättssäkerhetsfrågorna. Tvärtom ger förarbetena tillvarje ändring belägg för att man noga har övervägt just om rättssäkerhetssynpunkterkan trädas för när genom sådan förenkling som kom i fråga. Den utveckling iförenklande riktning som har förekommit inom den processrättsligalagstiftningen har karaktäriserats av att man, ulan alt ge avkall pårättssäkerhetssynpunkterna, försiktigt har prövat sig fram med begränsadereformer och noga har beaktat erfarenheterna av varje ändring. Iväsentlig utsträckning har de fortgående förenklingarna haft den växandearbetsbelastningen på de rättsvårdande organen som bakgrund. Ett viktigt skälhar också varit önskemålet alt bespara den enskilde kostnader och besvär sominte står i proportion till sakens beskaffenhet. Emellertid är det inte så, attenbart trycket av sådana förhållanden har pressat fram dessa reformer. Enavgörande faktor för möjligheten all genomföra fiera av reformerna - och ävenatt få dem att slå väl ut - har varit en ökad kompelens hos och också ett ökatförtroende för den personal sorn har fått sig anförtrodd nya uppgifter. Somexempel kan framhållas de goda erfarenheter som har gjorts av åklagarnas ökadebefogenheter att utfärda slrafföreläggande och att pröva sådana frågor om åtalsom avses i 20 kap. 7 § I . Nämnas bör också att polismännenhar visat sig väl klara den form av rättsskipning som har lagts i deras handgenom parkeringsbotslagen. Setti ett vidare perspektiv gagnas rättssäkerheten i samhället bäst genom enordning där domstolsförfarandet i dess mest kvalificerade former väsentligenkoncentreras lill de särskilt invecklade och betydelsefulla målen. Det ärviktigt att tillräcklig lid står till förfogande för den ingående behandling ochför de krävande överväganden som behövs i dessa mål. Därav följer självfalletinle alt man skall ta lätt på mål av mera alldaglig beskaffenhet. Dessa kanvara nog så allvarliga för Prop.1975/76:148 81 denenskilde som berörs. Men handläggningsformerna för sådana mål bör kunnaanpassas smidigare efler målens svårighetsgrad och beskaffenhet i övrigt.Endast därigenom kan undvikas att alltför många och ibland alltförkvalificerade arbetskrafter tas i anspråk för uppgifter som på ett godtagbartsätt kan lösas på enklare sätt och med mindre kostnader. Slorhänsyn måste tas också lill det betydelsefulla rättssäkerhetsintresset attbrottmål, liksom tvistemål och ärenden av skilda slag, blir avgjorda skyndsamt.Enligt min mening är värdet av snabbhet i rättsskipningen så stort att manmåste ta tillvara alla möjligheter all förenkla'handläggningsformerna så längedetta kan ske med bibehållande av alla tillräckliga garantier för attmateriellt riktiga avgöranden blir meddelade. När det gäller brott av mindreallvarlig karaktär kan det inte anses rimligt att samhället anordnar ingåendeoch dyrbara utrednings- och prövningsförfaranden, om den misstänkte själv inlegör anspråk härpå ulan är villig alt i summarisk ordning erkänna vad som läggshonom till last och godtar del straff som kommer i fråga. Inteens när det gäller rena bagalellfall bör man emellertid avskära en misstänktfrån möjligheten att när han så önskar få sin sak prövad inför domstol. Jagvill därför ansluta mig till den av kommittén uttalade principen att en merasummarisk handläggning utan medverkan av domstol bör komma i fråga endast närden misstänkte inte har någon erinran häremot. Någraremissinstanser hade framfört betänkligheter mot att en vidgad tillämpning avstrafföreläggande i enlighet med kommitté-förslaget kunde medföra attföreläggandet kom till användning i vissa fall som inte lämpade sig för beivrani sådan form. Bl.a. hävdades att domstolsbehandling i regel var lämpligare försådana broll som ringa misshandel och hemfridsbrolt eller vårdslöshet i trafiksom inte var av mindre allvarlig beskaffenhet. Departementschefen anförde ianslutning härtill att det otvivelaktigt kunde förekomma fall där de formellaförutsättningarna för strafföreläggande förelåg men del ändå kunde vara olämpligtall använda denna handläggningsform. Åklagaren borde således innan hanutfärdade ett strafföreläggande bedöma om denna form för beivrande i detsärskilda fallet var lämplig eller inte. Delta var emellertid ingen nyhet,eftersom motsvarande bedömningsfrågor redan kunde förekomma tidigare.Departementschefen anförde vidare (s. 104). Föregen del hyser jag inte några betänkligheter mot att man även med ellvidsträcktare tillämpningsområde för institutet anförtror åt åklagare allavgöra om ett mål är sådant att det bör handläggas genom strafföreläggandeeller om del på grund av sin allvarliga beskaffenhet eller av annan särskildorsak bör hänskjutas till domstols prövning. Med hänsyn till alt det kan rymmasfall av helt olika beskaffenhet inom en och samma brottstyp anser jag dock allnågra gränslinjer inte kan anges på det sattet, att vissa brottstyperföreträdesvis bör hänvisas till domstolsbehandling och andra till handläggninggenom strafföreläggande. 1975/76:148 82 Denföreslagna utvidgningen av strafföreläggandets tillämpningsområde godtogs avriksdagen (ILU 1966:33, rskr 1966:272). Trafikmålskommitténhade i betänkandet Trafikmål också diskuterat möjligheten att låtaslrafföreläggande omfatta sådana brott för vilka stadgades högst sex månadersfängelse men för vilka endast bötesstraff var aktuellt i del särskilda fallet.Vid övervägande av de skäl som talade för och emot en sådan vidg;ad tillämpningav strafföreläggande stannade trafikmålskommittén vid alt avstyrka denna.Kommittén åberopade därvid att det principiellt var betänkligt att i alltförstor utsträckning ersätta det kontradiktoriska domslolsförfarandet med den meraensidiga handläggning som strafföreläggandel innebar. Vidare skulle en sådan utvidgningmedföra all ett myckel stort antal brottstyper skulle komma alt omfattas,bl.a. sådan som innebar kriminalitet i egentlig mening, något som kommitténinte kunde godta. Kommittén framhöll också alt antalet brott med enbart böter istraffskalan avsevärt utökats genom BrB och genom den föreslagna regleringen avtrafikovarsamhet. Härigenom gavs ökat utrymme ål strafföreläggandel.Användningen av institutet borde ytterligare kunna utvidgas genom alt man inomspecialstraffrätten i högre grad utformade särskilda straffskalor med enbartböter i strafflatituden. Istället för en utvidgning av strafföreläggandets tillämpningsområde föreslogtrafikmålskommittén införandet av en ny handläggningsform, benämndslämningsföreläggande. Denna innebar att åklagare i stämning förelade denmisstänkte ett bötesstraff till godkännande. Godkändes detta, skulle åklagarenomedelbart sända in stämningen och övriga handlingar till rätten, som antingenkunde meddela dom i överensstämmelse med föreläggandet eller besluta att måletskulle avgöras efter huvudförhandling. Även frågor om skadestånd, förverkandem.m. skulle kunna handläggas i denna ordning. Stämningsföreläggandet skulleenligt kommitténs förslag kunna användas vid brott för vilka inle föreskrivssvårare straff än fängelse . Kommitténsförslag om slämningsföreläggande berördes i prop. 1966:100 (s. 123) menföranledde inte något förslag från regeringens sida. Del togs inte heller uppvid det fortsatta reformarbetet på området som resulterade i prop. 1968:82 medförslag om utvidgning av strafföreläggandets tillämpning.sområde. Ipropositionen betonades behovet av rationaliseringsåtgärder. Särskilt fästesuppmärksamheten på den avsevärda ökningen av underrätternas målbalans.Beträffande de allmänna förutsättningarna för en fortsatt rationalisering avformerna för beivrande av mindre brott framhöll chefen för justitiedepartementetalt de synpunkter som hade anlagts härvidlag i prop. 1966:100 (återgivnatidigare) alltjämt ägde full giltighet. De borde därför vara vägledande vid deöverväganden som skulle göras i fråga 1975/76:148 83 omytterligare straffprocessuella förenklingar (prop. 1968:82 s. 54), Det fannsenligt departementschefen två vägar som kunde leda till en utvidgning avstrafföreläggandets tillämpningsområde (prop, s. 57), Den ena innebar att manpå straffrättslig väg skapade särskilda brottstyper med endasl böter istraffskalan - detta hade tidigare rekommenderats och prövats, t.ex. dåfängelse togs bort ur straffskalan för vårdslöshet i trafik. Den andra vägeninnebar all straffsatser med fängelse i straffskalan behölls i fråga om vissabrott men att de ändå ansågs kunna handläggas genom strafföreläggande.Departementschefen valde denna senare väg i propositionen. Samma synsätt hadetidigare anlagts vid ändring av bestämmelsen om ålalsunderlålelse (20kap. 7 § första styckei 1 RB). Avgörande vikt skulle alltså fästas vid vilkelstraff som borde följa på brottet i det särskilda fallet, inte på straffskalansom sådan. 1968års proposition innebar - som framgår av föregående avsnitt -att viss möjlighetöppnades för användning av strafföreläggande även vid brott, för vilketstadgades böter eller fängelse i högsl men vilket inte förskylldehögre straff än sådant som kunde utkrävas genom strafföreläggande. Detframhölls dock att man vid en sådan reform borde gå fram med viss försiktighetoch hålla kontroll över vilka nya brottstyper som skulle föras in underinstitutets tillämpningsområde. Förslaget innebar att regeringen bemyndigadesalt meddela förordnande om att strafföreläggande fick användas vid vissa brott,i vilkas straffskalor ingick förutom böter även fängelse i högst sex månader.Om erfarenheterna blev goda kunde sedan kretsen av de i sådant förordnandeangivna brotten vidgas eller, om erfarenheterna gav anledning därtill,inskränkas. Vid regeringens urval av de brottstyper som i första hand bordekomma i fråga skulle beaktas om brottet till sin art var sådant att det varlämpligt för handläggning genom strafföreläggande. Vidare borde vid urvaletsärskilt eftersträvas att få med brott som var av frekvent natur, så att enarbetslällnad av betydelse uppstod för domstolarna. 1 första hand avsågssnatteri, egenmäktigt förfarande, bedrägligt beteende, våldsamt motstånd, förseelsemol 80 § uppbördsförordningen, förseelse mot 80 eller 81 §rusdrycks-förordningen, när fråga ej var om grovt broll, samt olovlig jakt ocholaga jakt, när fråga ej var om grovt broll. 1anslulning lill att strafföreläggandets tillämpningsområde vidgades på nuangivet sätt höjdes det antal dagsböter som fick åläggas genomslrafföreläggande. Detta motiverades framför allt av att inom systemets ramskulle komma att rymmas även brott av något allvarligare art, typiskt sett, änvad som hade varit fallet. Departementschefen ansåg att man utanbetänkligheter borde kunna höja gränsen till 50 dagsböter och, när del gälldegemensamt straff för flera brott, 60 dagsböter. Förslagetgodkändes av (ILU 1968:37, rskr 1968:274). 1975/76:148 84 4.t.3 Vissa statistiska uppgifter Föratt belysa strafföreläggandeinstitutets utveckling och möjligheterna attytterligare vidga utrymmet för strafföreläggande har i bilaga 3 redovisatsstatistiska uppgifter i dessa hänseenden. Av de i bilagan intagna tabellernakan sammanfattningsvis utläsas följande. Utvecklingenpå straffprocessens område har lett till en markant förändring av derättsvårdande myndigheternas funktioner. Domstolarna har genomslrafföreläggandeinstitutet saml ordnings- och parkeringsbolsystemen i myckelstor utsträckning befriats från lagföringen av mindre brott. Utvecklingenbelyses av tabell 1 som utvisar anlalel personer som har bötfällts under år19601974. Av tabell' n framgår att antalet strafförelägganden minskadekraftigt . ökade frekvensen av ordningsbot i motsvarande mån.Efter år 1969 har såväl strafförelägganden som förelägganden av ordnings- ochparkeringsbol successivt ökat, medan antalet bötesmål vid domstol minskat nivå av närmare 60.000. Som jämförelse kan nämnas att det totala antaletbroltmålsdomar uppgick till ca 84.000. Motsvarande siffraför hovrätt var ca 4 525 domar. Somframgår av tabell 2 har slrafföreläggandeinstitutet kommit till användning istor utsträckning beiräffande de flesta av de brott som upptar böter ellerfängelse i straffskalan och som redan nu faller understrafföreläggandets tillämpningsområde. Äv tabellen framgår vidare frekvensenav övriga brott mot BrB där lagföring genom strafföreläggande kan aktualiseras.Tabellen avser endast brott för vilka någon har bötfällts . Även sådanabrott som av olika skäl inle har lett till lagföring detta år måste beaktas.Vidare förhåller det sig så att en del brott enligt samma straffbestämmelseförskyller fängelse som normalslraff men böter eller fängelse i högst sexmånader om brottet är ringa (se t.ex. penningförfalskning, 14 kap. 6§ BrB).Sådana brott har inte heller tagils in i tabellen, därför all det inte framgårav den officiella statistiken i hur många fall det rör sig om ringa brott. A vtabell 3 framgår att dömdes 179.048 personer för brott mot andra lagaroch författningar än BrB. Äv dem dömdes inle mindre än 172.880 personer tillböter. Tabell4 utvisar att av samtliga personer som dömdesför rattonykterhet bestraffades med dagsböter, 1 av fallenuppgick antalet dagsböter till högsl 50 och i till högst 60, Beträffandevissa brott har inom ur tillgängliga dataregister lagilsfram uppgifter om frekvens och straff-mätning för (tabell 5, 6 och 7),Tabell 5 redovisar det totala antalet domar beträffande vissa särskiltutvalda brottstyper 1975/76:148 85 medpåföljden dagsböter, I tabell 6 redovisas på motsvarande sätt brott som enligtI § strafföreläggandekungörelsen fn, kan beivras med strafföreläggande. Somjämförelse upptar tabell 7 antalet strafförelägganden beiräffande brott somanges i I § strafföreläggandekungörelsen. 4.1.4Handläggning vid domstol av mål om mindre brott