prop · FZ03148 · 1975-12-31 00:00:00 — Ejsällan är berusningsgraden så hög att snyltaren omhändertas för fylleri. Dettagäller enligt stockholmsundersökningen 18 av 42 berusade restauranggäster (av samtiiga för restaurangsnyltning dömda personer). I fråga omtaxisnyltarna förekommer 8 fall av fylleri bland 45 berusade personer. Attantalet här relativt sett är lägre än vid restaurangsnyltning bör bl. a. sesmot bakgrund av att övervägande antalet fall av restaurangsnyltning ()äger rum på restauranger med fuUständiga utskänkningsrättigheter, skerpå restauranger med vinrättigheter och på restauranger utanrättigheter. Uppfattningenatt det råder ett klart samband mellan å ena sidan restaurang- ochtaxisnyltning samt å andra sidan alkohol och/eller annan berusning har enligtbrottmålsutredningen verifierats av företrädare för restaurang- ochtaxinäringen. Däremot anses det vara mindre vanligt att den som gör sig skyldigtill hoteUsnyltning är alkoholpåver-kad. Det anses aUmänt inom branschen attsådana personer som smiter från hotellnotan skiljer sig från dem som gör sigskyldiga till restaurang- och taxisnyltning. Den "typiske hoteUsnyltaren"uppträder världsvant och ger sken av stor säkerhet. Till skillnad frånrestaurang- och taxisnyltarna förövar han ej sällan brottet tiUsammans medannan. Detta bestyrks av stockholmsundersökningen enligt vilken av 1975/76:148 42 hoteUsnyltarna,25,av restaurangsnyltarna och av taxisnyltarna begått brottettillsammans med annan. Vidare visar undersökningen att endast en av 46 dömdahoteUsnyltare enligt polisutredningen varit påverkad av alkohol eller annatberusningsmedel vid brottstillfället. Det bör dock i detta sammanhang nämnasatt det är ganska vanligt att hotellen väntar med att polisanmäla upptäcktafall av snyltning tills de själva misslyckats med att på egen hand driva insin fordran. Det första polisförhöret kommer därför i många fall att äga rumrelativt efter det att brottet förövats i motsats till vad som gällerbeträffande restaurang- och taxisnyltning där förhöret skeromedelbart i samband med gripandet eller så snart den misstänkte nyktrat till. Stockholmsundersökningenvisar att ett utmärkande drag hos snylt-ningsklientelet är dess mycket högakrimineUa belastning. av dem som hänförs till grupp I förekommer ikriminalregistret (har mer än fyra tidigare domar). Äv det klientel somhör tiU grupp II förekommer i kriminalregistret (har merän fyra tidigare domar). Ävundersökningen framgår att närmare hälften av de dömda är antecknade ikriminalregistret för 10 brott eUer flera. Mer än en fjärdedel har dömts för20 brott eller flera. En jämförelse mellan de båda grupperna visar att de somtillhör grupp II har avsevärt högre belastning än de som ingår iden andra gruppen. Utredningenhar lagt vissa allmänna kriminalpolitiska överväganden tUl grund för sinareformförslag. Enligt utredningens mening framstår det som en viktig uppgiftinom modern kriminalpolitik att avgöra vad som egentligen skall vara brott ochmedföra straff. En begränsning av straffrättens roll i vårt nutida expanderandesamhälle ter sig alltmer nödvändig. Rättsvårdens resurser måste i ökadutsträckning koncentreras tUl allvarligare brott. Andra åtgärder än straff kanockså visa sig lämpligare och mera verkningsfuUa. Mot denna bakgrund är detnödvändigt att samhällets rättsvårdande resurser utnyttjas på ett effektivtsätt. Det är menar utredningen inte realistiskt att tro att resurserna räckertill för ingripande mot alla gärningar som belagts med straff utan verksamhetenmåste framför allt koncentreras tUl den allvarligare brottsligheten. Det börvara en uppgift för de högsta beslutande politiska organen att dra uppallmänna riktlinjer för resursemas fördelning. Prop.1975/76:148 43 Brottmålsutrediungenhar också angett som sin principiella uppfattning att det inte kan varasamhällsorganens uppgift att ta upp, utreda och lagfora varje överträdelse påförmögenhetsbrottens område, oavsett brottsföremålets värde och skadansomfattning. Det måste även ställas vissa krav på den, vars intresse angrips. Enviss aktivitet för att förhindra brott bör sålunda vara en medborgerligangelägenhet. Denna brottsförebyggande verksamhet bör bl. a. ta sikte på att begränsade brottstillfällen som kan skapas genom utbjudandet av varor och tjänster. Enligt utredningen kan dennödvändiga begränsningen av straffrättens roll i samhäUet ske på olika vägar.Ett sätt är att upphäva gällande straffbud. Man kan därvid tänka sig attstraffbarheten helt upphör utan att straffet ersätts med andrareaktionsformer. Upphävandet av straffbudet om sabbatsbrott anges som ettexempel härpå. Det är också möjligt att straffstadgandet ersätts medföreskrifter om andra offentligrättsliga eller civila sanktioner, t. ex.avgifter, varning, indragning av förmåner eller att sociala, åtgärder sätts ini stället för straff (omhändertagande för vård eller behandling).Brottmålsutredningen pekar på att åtskilliga förslag som avser att på dettasätt ersätta straffet med andra reaktionsformer har lagts fram under senareår, t. ex. i fylleristraff utredningens betänkande (SOU 1968: 55) Bot ellerböter och i parkermgskommitténs betänkande (SOU 1968: 18) Parkering.Utredningen erinrar i detta sammanhang även om den reform beträffandeskattebrotten som trätt i kraft och som innebär att enadministrativ sanktion, skattetUlägg, har införts och i fråga om mindreöverträdelser ersätter straff. EiUigt utredningens meningbehöver den omständigheten att ett beteende inte längre blir straffbart inteinnebära att detta från moralisk synpunkt i fortsättningen också bliraccepterat av medborgarna och detta inte ens om samhällsorganen helt avstårfrån ingripande mot ett sådant beteende. Utredningen anför vidareatt en begränsning av straffrättens roll även kan ske på så sätt attstraffbudets tillämpning inskränks genom processuella åtgärder. Om man inte ärberedd att upphäva straffbudet i dess helhet kan man i stället sätta en nedregräns för straffbarheten, dvs. bestämma att något straffrättsUgt ingripande(polisutredning, åtal) inte skall förekomma, om denna gräns underskrids ellerställa upp vissa villkor för ett sådant avstående från ingripande. Den centrala frågan ibrottmålsutredningens betänkande har mot bakgrund av redovisade allmännaöverväganden blivit att undersöka förutsättningarna för en begränsning avstraffbarheten vid vissa av de mindre allvarliga gärningar som faller underbedrägerikapitlet. Frågan leder enligt kommittén in på spörsmålet var gränsenskall gå mellan civilrätt och straffrätt i vad gäller ekonomiska dispositioner 1975/76:148 44 ochunderlåtenhet att uppfyUa betalningsförpliktelser. Även om man övergettäldre tiders uppfattning att försumliga gäldenärer bör straffas eller sättas i"gäldstuga" för att de inte kan betala sina skulder, så finns detenligt utredningens mening onekligen en del relikter därav kvar ilagstiftningen. Som ett exempel på att underlåtenhet att fullgörabetalningsskyldighet under vissa betingelser är straffbar anför utredningen dennu aktuella bestämmelsen om bedrägligt beteende (snyltning) i 9 kap. 2 § andrastycket BrB. Brottmålsutredningenpåpekar att det mot bakgrund av den restriktiva attityd som man numera aUmänttycks inta tUl kriminalisering av underlåtenhet att fullgöra civilrättsligaförpliktelser från olUca håll har ifrågasatts om det är förenligt med nutidavärderingar att behålla en ordning som innebär att snyltning är kriminaliserad.Det förefaUer också utredningen egendomligt att vissa näringsidkare genom dennakriminalisering blir privUegierade i fråga om möjligheterna att få betalt försina tjänster. pekar på många andra områden där enbetalningsunderlåtelse från social synpunkt kan framstå som minst likaförkastlig men där motsvarande straffskydd saknas. Som exempel nämnerutredningen underlåtenhet att betala fastställda underhållsbidrag ellerarbetslöne:r. 2.9.2Frågan om det särskilda straffskyddet för snyltning är motiverat Brottmålsutredningenfinner att den grundläggande frågan måste bli om det kan anses vara förenligtmed nutida betraktelsesätt att straffrätten skall användas som medd för attframtvinga betalning och att vissa näringsidkare och utövare avserviceverksamhet i detta syfte skall kunna engagera polis och andra rättsvårdandemyndigheter." Utredningenanser att gränsen för straffrättens tillämpnitig vid genomförandet avekonomiska dispositioner i civila rättsförhållanden gene rellt sett bör varasnäv. Konfliktsituationer som har sin grund i att ena parten underlåter attfuUgöra sin betalningsskyldighet bör nära nog alltid kunna lösas påcivilrättsUg väg med användandet av de medel som där finns att tillgå. Vidareanser utredningen att straffhotets betydelse i detta sammanhang haröverskattats. För hotell-, restaurang- och taxinäringen gäller en bestämdordning (tillhandahållandet av nyttighet mot att betalning sker omedelbartefter begagnandet) vUken är fast förankrad i folks medvetande och ett avstegfrån denna ordning torde aUtid upplevas som en avvikelse från normsystemet.Därvid'synes det enligt utredningens mening ha mindre betydelse om dennaavvikelse är straffsanktionerad på annat sätt än som bedrägeri. Dethar ibland gjorts gällande att man utan det speciella straffskyddet kundebehöva räkna med en ökning av olika typer av snyltning, främst hotell-,restaurang- och taxisnyltning och då specieUt inom de 1975/76:148 45 anser dock inte att risken för en sådanogynnsam utveckling är särskilt stor, framför allt som straffbarheten förbedrägeri finns kvar. Enligt utredningen saknas anledning att tro attsnyltningen som sådan blir accepterad i det allmänna rättsmedvetandet och manmåste vidare även räkna med att berörda näringsidkare kommer att sätta inmotåtgärder om detta visar sig erforderligt för att förhindra missbruk. bör man nämligen inte bortse ifrån att de näringsidkare som dethär främst är fråga om ibland aUtför lättvindigt utsätter sig för risk förförluster. Det finns t. ex. hotell som låter gäster bo kvar utan att de krävs på delbetalning vilket medför att de avslöjas somsnyltare först sedan skadan uppgått till ansenliga belopp. Ändra exempel finnerman inom taxinäringen, där det inte alls är ovanligt att förare även utförmycket långa körningar utan att kräva förskottsbetalning. I dessa och andraliknande fall ifrågasätter utredningen om risktagandet är av sådan art att detbör föranleda speciellt straffskydd. Man kan inte heller menar utredningenbortse ifrån att serveringspersonal inom restaurangbranschen ibland utsättersig för onödigt stora risker genom att utan krav på delbetalning fortsätta attservera alkohol åt berusade gäster som kanske därmed sätts ur stånd att klarabetalningen. Detsamma gäller taxichaufförer som utför körningar åt kraftigtberusade personer utan att först förvissa sig om att de kan betala.Utredningen anser inte att man kan försvara sådan oförsiktighet med att den ären nödvändig följd av nuvarande system. Om systemet är bristfäUigt måste dettakunna repareras. Utredningen efterlyser således en avsevärt kraftigaresatsning på den förebyggande verksamheten. Motbakgrund av den aUmänna kriminalpolitiska grundsyn som brottmålsutredningentidigare gett uttryck för, intar utredningen den principiella ståndpunkten attnågot speciellt straffskydd för vissa näringsutövares anspråk på betalninginte är motiverat. Som allmän regel bör gälla att gränserna för straffbarhet pådetta område bör bestämmas genom bedrägerirekvisiten. 2.9.3Åtgärder för att förhindra snyltning Brottsmålsutredningenframhåller att det bör finnas stora möjligheter att ändra på den ordning som f.n. råder inom vissa servicenäringar och därmed minska brottstillfällena. mening bör man se det som en primär uppgift för servicenäringarnaatt på detta sätt satsa på brottsförebyggande åtgärder. Utredningenfinner det vara av betydande brottspreventivt intresse att de aktuellaservicenäringarna drivs på sådant sätt att tillfällena att smita från betalningblir så få som möjligt. Arbetet bör inriktas på att vinna allmän anslutning tUlsådana åtgärder som kan tänkas verka brottsföre- 1975/76:148 46 byggandemen som ändå kan anpassas tUl systemet utan att relationen mellannäringsutövama och deras kundkrets blir störd. I detta hänseende bör enligtutredningens mening ett centralt brottsförebyggande organ kunna spela en viktigroll. Utredningenbetonar att de brottsförebyggande åtgärderna på det område som det nu är frågaom bör ta sikte på möjligheten att begränsa risken av förluster förnäringsutiivåren. Det bör därvid vara möjligt att skapa förståelse för enordning enligt vilken förskottsbetalning begärs i större omfattning än f. n. Beträffandehotellnäringen anför utredningen som exempel på sådana åtgärder att gästerna istörre utsträckning än f.n. åläggs att betala eller var vecka,att ett system med s. k. hotellkuponger utnyttjas eller att en princip ombetalning i förskott per natt används. Vadgäller förskottsbetalning på restaurang anser utredningen att det bör finnasmöjlighet att i större utsträcknmg begära "delbetalning", t. ex.särskUd sådan för den egentliga måltiden och särskild för efterföljande dryckeroch annan förtäring. Eftersom erfarenheten visar att restaurangsnyltning oftahar samband med alkoholberusning kan sannolikt åtskUliga fall av snyltningförhindras genom att man begränsar utskänkningen, tar betalt innanalkoholförtäringen nått viss grad, avvisar berusade gäster osv. Beträffandetaxisnyltning anför utredningen att förskottsbetalning generellt synes bÖrakrävas då den beställda resan överstiger viss färdsträcka eller viss kostnad.En sådan ordning rekommenderas också av taxiförbundet men tillä:mpas sällan.Brottmålsutredningen påpekar vidare att en taxLförare enligt gällandereglementen för taxinäringen under vissa förutsättningar kan vägra körning.Detta kan t. ex. ske om kunden är synbarligen berusad eller om denne inte vUllämna begärt förskott. Enav anledningarna tUl att taxiförarna i så liten utsträckning begagnar demöjligheter som finns att begära betalning i förskott torde enligt utredningensmening vara att en sådan begäran anses väcka olust och irritation hos kunderna.Brottmålsutredningen betonar därför att om man över huvud taget skall kunnavinna gehör för en sådan ordning, torde det vara nödvändigt att förarna kanhänvisa till centrala överenskommelser inom branschen och gemensamma direktivoch rekommendationer. bör hoteU-, restaurang- och taxinäringen ha möjlighet attpå olika sätt övervaka att kunderna inte smiter från 1975/76:148 47 betalnmgarna.Genom hotdliggare kan personalen i receptionen få vissa uppgifter om hotelletsgäster. En gäst som en gång gjort sig skyldig till snyltning blir därigenomuppmärksammad och torde inte ha möjlighet att på nytt ta ui på hotellet. EnUgtvad utredningen erfarit förekommer det också åtminstone i de större städema ettvisst samarbete meUan hotellen enligt vilket de håUer varandra underrättade omvUka gäster som portförbjudits på ett stäUe på gmnd av snyltning. Utredningennämner i detta sammanhang att man i har utarbetat ett särskUt systemför denna kontroll. När ett hotell utsätts för snyltning liksom för vissa andrabrott (stöld, checkbedrägeri osv.) skall det omgående per telefon eller telexsända in signalement och andra upplysningar till ho-tellvårdföreningenscentralorganisation i . Härifrån varnas hotellen i hela landet. Dennaordning uppges ha kommit till för att bl. a. förhindra att hoteUsnyltning sättsi system. Pårestauranger och andra liknande näringsställen sköts kontrollen av gästernafrämst av serveringspersonalen. Denna kontroll kan på vissa håll försvårasgenom lokalemas disponering, utgångarnas belägenhet osv. Enligt utredningenbör det dock finnas förutsättningar att med olika medd öka personalensmöjligheter att förhindra smitning. Utredningenanser att det även inom taxinäringen bör finnas utrymme för särskUdakontrollåtgärder i brottsförebyggande syfte. Förutsättningar bör finnas attutrusta bUarna på sådant sätt att passagerarna inte kan trycka upp dörren ochmsa från platsen, när bilen saktar in under pågående färd. Man bör kunna räknamed visst samarbete mellan taxiförarna på en ort, varigenom sådana personersom gör sig skyldiga till snyltning kan räkna med att i fortsättningen blispeciellt uppmärksammade. Enligt vad utredningen erfarit vid sammanträde medrepre-setanter för taxinäringen förekommer det att taxiförarna vid köming till vissaadresser konsekvent kräver förskottsbetalning. Vadgäller snyltning med allmänna samfärdsmedd och plankning bör man enligtutredningen i stor utsträckning satsa på genereUa kontrollåtgärder. SJ ochlokala trafikbolag har också byggt upp egna kontroll-apparater. En samordningoch vidareutveckling av denna verksamhet torde enligt utredningen bliofrånkomlig i takt med fortsatt rationalisering i form av personalbesparing,övergång till biljettautomater och obemannade vagnar osv. Beträffandeautomatmissbruket anser utredningen att det kan övervägas om inte centralaföreskrifter och anvisningar bör utfärdas för automathandeln, varvid specielltde brottsförebyggande synpunkterna bör beaktas. Enligt kungörelsen (1948: 609)om typgranskning av automatapparater skall vissa automater som avses i 2 § 6)butiksstäng-ningslagen vara till typen godkända av statens institut förfolkhälsan efter samråd med statens provningsanstalt. EnUgt utredningen är detmöjligt att denna typgranskning skulle kunna ges vidgad tillämpning. 1975/76:148 48 Brottmålsutredningenbetonar att avsikten med den redovisade genomgången bara varit att geerempel på sådana åtgärder som skulle kunna sättas in för att motverka attsystemet missbmkas. Åtgärderna bör i första hand bygga på frivillig medverkanfrån näringsutövarnas sida. Enligt utredningen är det emellertid dessutomönskvärt att ett centralt brottsförebyggande organ utfärdar rekommendationeroch anvisningar, som bygger på empiriskt material och på tekniskt utvecklingsarbetepå detta område. Eftersom åtgärderna är av allmänt intresse kan man menarutredningen föirvänta sig en bred uppslutning kring dem från berördanäringsidkares sida. 2.9.4Ingripanden mot upptäckta fall av snyltning Brottmålsutredningenhar sålunda föreslagit en ordning som i princip innebär att olika typer avsnyltning i stor utsträckning skall kunna mötas med allmänt brottsförebyggandeåtgärder och att snyltning endast blir straffbart som bedrägeri. Utredningenanser emellertid att den omständigheten att snyltning vanligen täcks avstraffbarhetsrekvisiten för bedrägeri inte utan vidare bör medföra att ansvarskall utkrävas för detta brott. I den praktiska tillämpningen avbedrägeribestämmdserna i snyltningsfall bör man enligt utredningen räkna med enrestriktivare linje. Utredningen anser att som allmän regel bör gälla att det iförsta hand är de allvarligare fallen av snyltning (där värdet inte är ringa,där gärningsmannen visat särskild förslagenhet, satt snyltning i system osv. )som bör föranleda straffrättsUgt ingripande. Från dessa synpunkter behandlarutredningen de nu förekommande typerna av snyltning. Hotell-,restaurang- och taxisnyltning Brottmålsutredningenanser att de fall som från allmän synpunkt kan anses speciellt straffvärda,nämligen de där en person som helt saknar betalningsmöjlighet förmår en annanatt tUlhandahålla viss nyttighet under sken av att betalning skall erläggaskontant men sedan avviker utan att göra rätt för sig, så gott som aUtid tordekunna bedömas som bedrägeri. Redan de faktiska omständigheterna att bestäUarensaknar pengar vid beställningen samt att han smiter från betalningen visar atthan från början handlat med bedrägeriuppsåt. Äveni andra fall än smitning kan man enligt utredningen räkna med att hotell-, restaurang-elle:r taxiidkare i aUmänhet har skäl att misstänka bedrägeri och handladärefter. I så faU kommer prövningen huruvida gärningen fyllerstrafftiarhetsvillkoren för bedrägeri eller ej att ske först påpolisåklagarnivå. Utredningenanser vidare att den som drabbas av sådan hotell-, restaurang- ellertaxisnyltning, som enligt tidigare definition inte kan räknas tUl deallvarligare fallen utan endast som rmga brott, i första Prop.1975/76:148 49 handbör försöka klara upp saken utan straffrättsUgt ingripande. Detta kan enligtutredningen praktisikt ordnas genom att vederbörande får underteckna enbetalningsutfästelse, vilken gäller som skriftligt fordringsbevis. Utredningenuttalar att det därvid kan vara motiverat att som särskild kostnad ta ut en expeditionsavgifteller kreditavgift enligt det system som förekommer inom affärslivet vidfakturering. Utredningenanser att om huvudvikten läggs på ansträngningarna att på civilrättslig vägförmå den som snyltat att göra rätt för sig, torde målsägandena i betydandeutsträckning kunna avstå från polisanmälan. Medhänsyn tUl den höga frekvensen av snyltning på de kollektiva samfärdsmedlena ärdet enligt utredningen oreaUstiskt att polisen skall ta upp och utreda allasådana fall, där skadans värde ofta uppgår tiU , dvs. ordinariepris för färd med buss, spårvagn eller tunnelbana. Utvecklingen har också gåttdärhän att man i stor utsträckningen underlåter att göra någon anmälan omsådan brottslighet. Enligt utredningen torde det i stället bli en uppgift förde aktuella trafikbolagen att genom kontrollåtgärder och annan förebyggandeverksamhet själva försöka komma till rätta med detta missbruk. Regleringav rätten att ta ut kontrollavgifter mening utgör ett system med en särskild kontrollavgiftvid färdsnyltning ett viktigt led i strävandena att söka begränsa rättsvårdensbefattning med mindre förmögenhetsbrott. När det gäller avgiftens rättsligakonstmktion anser utredningen att vägledning kan tänkas från systemet medskattetUlägg. Kontrollavgiften bör sålunda menar utredningen betraktas som ensärskild påföljd av administrativ-expeditionell natur. Den utgör inte någotstraff och skall ej få straffrättsliga följder. Det är sedan en annan sak attkontrollavgiften i praktiken kommer att användas i stället för straffet. Utredningensförslag att upphäva det särskilda straffskydd som ligger i bestämmelserna 9kap. 2 § andra stycket BrB som innebär att trafikföretagen måste inrikta sigpå att ingripa mot snyltning på annat sätt än genom polisanmälan. Visserligenkvarstår möjligheten att gratisåkning likväl är straffbar, nämligen närgärningen kan bedömas som ringa bedrägeri (t. ex. när någon företer vUseledandefärdbevis vid kontroll) men man bör realistiskt räkna med att trafiksnyltningsom avser endast små belopp ändå inte skall behöva ta rättsvårdens resurser ianspråk. mening finns det från dessa synpunkter ett klart behov av enenhetlig reglering av systemet med kontrollavgifter vid kol- 4 1975/76. 1975/76:148 50 Utredningen framhåller därvid att det nuvarande rättslägetupplevs som oklart av de trafikföretag. som redan tillämp-par systemet och mananser att en sådan reglering skulle ge större tyngd åt trafikföretagensåtgärder. Enförfattning på detta område bör enligt utredningens mening innehålla endastvissa ram föreskrifter medan verksamhetens utformning i detalj bör regleras pådet administrativa planet. Utredningen har funnit att vissa generella vUlkorbör gäUa för möjligheten att ta ut kontrollavgift. Utredningenföreslår att verksamheten begränsas till sådana företag som enligt avlänsstyrelsen utfärdade reglementen eller taxor bedriver personbefordran ilinjetrafik med koUektivt trafikmedel. Tunnelbanetrafiken i samtbuss- och spårvägstrafUfen där Uksom på andra orter i landet kommer därmed attomfattas av lagstiftningen. Utredningen anser att SJ bör undantas frånregleringen eftersom detta företag redan har utarbetat interna reglementen sombl. innehåller föreskrifter om vilka åtgärder som skall vidtas mot resenärersom saknar färdbiljett. Därvid har införts ett system med kontrollavgift. Förhållandenaför SJ:s del är inte heller helt jämförbara med dem soni gäller för de lokalatrafikbolagen bl. a. rör det sig regelmässigt om avsevärt högre färdavgifteroch skador vilket enligt utredningen också talar för att man bör undvika engemensam reglering. Utredningenanser att verksamheten bör underkastas en allmän tiUsyn.