prop · FY039 · 1975-12-31 00:00:00 — Här liksom inom företag och andra institutioner ärgivetvis också demokratiska arbetsformer av betydelse för de enskUdas ochdärmed för verksamhetens utvecklmg. DentraditioneUa anknytningen tUl forskning ger universitetsutbildningen eltsärdrag. Det gäller att vidareutveckla denna anknytning tUl alla delar av denhögre utbildningen. För den högre utbildningens roll i samhällsutvecklingen ären problemorienlering av utbUdnmgen i fråga om innehåll och verksamhetsformerav central betydelse. En krilisk medvetenhet, stimulerad av bl. a.utbildningens anknytning till veten- skapligverksamhet, kan i fråga om yrkesintiklad utbUdning bidra till ' samhällsförändringgenom fömyelse äv arbetslivet. kan stii-derande med yrkeserfarenhetoch nya former för samspel mellan utbUdningen och yrkeslivet berikautbildningen och forskningen vid universitet och högskolor och bidra till attinrikta dem mot nya problemområden. Utbildningoch arbetsrnarknad, är ömsesidigt beroende av varandra: som bl. a.den högre utbildningen niåste syfta till att tUlgodose samhällets behov avkvalificerad arbetskraft, anpassas delvis arbetsraarknadens krav eftertillgången på utbildade och deras.inriktning. Delta beroendeförhållandeinnebär en spänning, som det är en utbUdningspoli-tisk uppgift att söka lösaUpp. Det är tydligt att de senaste årens sviktande tillströmning till högreutbildning hänger samraan raed en obalans mellan ulbildningens inriktning ochefterfrågan på utbUdning på arbetsmarknaden. De traditionella"akaderaikeryrkena" har inte kunnat ta emot hela utbudet av utbildadevid de fUosofiska fakulteterna. har nya utbildningsbehov inte kunnatmötas . Fråganom anknytning raellan den högre utbildningen och arbetsmarknaden måste motdenna bakgmnd ägnas ökad uppmärksarahet. Detta leder till krav på andra inslagav yrkesförberedelse i den "filosofiska" UtbUdningen än detraditionella. Vidare måste nya utbUdningar utvecklas, som svarar mot deutbildningsbehov som alltriier gör sig gällande. Det gäUer alt firma vägarför en sådan fömyelse av det samlade utbudet av högre utbUdning och samtidigtalt fmna instmment för en mer balanserad kvantitativ utveckling av den högreutbildriingeri, bl. a. i förhållande lill arbetsmarknaden. Sammanfattningsvisserjag följande huvuduppgifter för den närmaste periodens reformarbete i frågaom den högre utbUdningen: atlytterligare öka utbildningens tillgänglighet, särskilt för andra sluderandegmpperän de traditionella, och därmed främja den sociala utjämningen, attbredda och differentiera det saralade utbildningsutbudet, särskilt med hänsyntill anknytningen tUl arbetsraarknaden och förnyelsen av arbetslivet, attdemokratisera utbUdningens organisation och anpassa dess verksamhetsformertill en mer allsidig rekrytering av studerande. Ettgenomgående drag i detta reformarbete bör vara att underlälta för den enskilde att planera sin ulbildning så atl studier varvas med verk samhet i arbetslivet, dvs. att på olika sätt främja principen återkom mande utbUdning. Enutveckling av den högre utbildningen efter dessa riktlinjer, som redan delvisinletts, är inte något för vårt land unikt. Det finns flera ge mensamraanäranare i utvecklingen av den högre utbildningen inom de högindustrialiseradeländerna. Markant har varit och är en strävan att görautbildningsutbudet mer varierat och raera överensstämmande med kraven från bådeindivider och samhälle. Nya och mer flexibla utbildningsvägar på högskolenivåhär tillkommit i en rad länder: Man har skapat kortare yrkesmrikladehögskoleutbildnmgar. Man har också sökt att göra högre utbildning av raertraditionellt slag raer lämpad för de studerande i förhållande till densituation på arbelsmarknaden som kan förulses. Som exempel kan nämnas densnabba tiUväxten av "communily colleges" i och ochinförandet av kortare tvååriga --UtbUdningar inom den traditionella högreutbildningen i och, under de senasle åren. Strävanatt öppna den högre utbUdningen för nya sluderandekategorier och då inte minstvuxna med arbetslivserfarenhet har också varit en väsentlig drivkraft iutvecklingen i många mdustriländer. Detta har särskUt gällt länder sora under1970-lalet upplevt eh relativ minsk-' ning i efterfrågan på högre utbUdningfrån de traditioneUa sluderandegmpperna, t. ex. , , ochUSA. Bakom dessa strävanden har i hög grad legat principen återkomraandeulbildning. Den högre UtbUdningen har allt raer kommit att ses i ett bredaresamhällsperspektiv, ekonoraiskt och arbetsmarknadsmässigt liksom i fråga ommöjligheter att nå nya och större gmpper av raänniskor. Enfortsatt utveckling av den svenska högre utbildningen i den angivna riktningenraåste enligt min mening främjas genom förändringar i flera avseenden. Detgäller att i ökad utsträckning se och behandla olika slag av högre utbildningtillsammans, inte minst att utveckla nya utbildningar där resurser från skildahåll kombineras. Det gäller att förbättra möjligheterna atl inora ramen för detotalt tillgäiigliga 'resurserna göra avvägningar raellan olika sektorer ochslag av utbildning. Det gäller att i planeringen av utbildningensmriktning och omfattning finna smidiga former för hänsynstagande till såvälindividernas önskemål och behov som samhäUs- och arbetslivets behov. Det gälleratt öka ulbildningens geografiska tillgänglighet och ta till vara olika ortersspeciella förutsättningar för högre utbildning. Det gäUer slutligen att skapaen organisaiion för den högre utbildningen sora främjar ett samspel mellanutbildningsenheterna och det omgivande sarahället och som ger betydande utrymmeföi: lokala initiativ och inflylande för dera som är verksamma i utbildningenoch forskningen. Deförslag som lagts fram av U 68 i betänkandet (SOU 1973: 2) Högskolan och avden inom ulbildningsdepartementet tiUkallade U 68-beredningen i promemorian(Ds U 1974: 6) Högskolereform syfiar till sådana förändringar. TiUsammans medKK:s förslag utgör U 68:s och beredningens förslag granden för denhögskolereform som jag nu kommer alt förorda. Idet följande kommer jag att behandla också frågor som rör dels gymnasieskolanoch viss annan utbildning inom nuvarande kompetensområde,dels lärarutbildningen. Jag har i dessa frågor samrått med statsrådetHjelm-Wallén. Jag kommer vidare atl behandla frågor som rör bl. a. jordbruketshögskolor. I dessa frågor har jag samrått med chefen för . Högskoleutbildningens avgränsning allmän behörighet Idirektiven till U 68 angav dåvarande chefen för attdet eftergynmasiala utbildningsområdet beslår av dels universitet ochhögskolor, dels ett stort antal utbildningslinjer utanför universitetssektom,däribland en del som bygger på enbart grundskola. Avgörande för om enutbUdning skall betecknas som eftergyranasial eller ej borde vara om den äreller kan \'ara ett alternativ till klart eftergymnasial ulbildning. Fråganom gränsdragningen mellan gymnasial och eftergyranasial utbUdning behandladesstrax därefter i prop. 1968: 140 angående riktlinjer för det frivilligaskolväsendet. I derma proposiiion lades fram förslag om bl. a. den integreradegymnasieskolan. Departementschefen anförde (s. 143) att av praktiska skälraellanskolebegreppet nuraera gymnasieskolebegreppet borde ges en vidtolkning så alt i varje fall all utbildning som vid den aktuella tidpunktenfick statsbidrag via anslagel till kommunala gymnasiala skolor omfattades avbegreppet. Arbetet inom kompetensutredningen och U 68 beräknades komma atlskapa klarhet i avgränsningsfrågorna. Isamband med riksdagsbeslul ora gyranasieskolans kompetensvärde,gmndat på kompetensutredningens förslag, togs i avvaktan på bl. a.resultatet av U 68:s arbete ingen ställning till del eftergymnasialaområdets avgränsning (prop. 1972: 84 s. 112, UbU 1972: 31, rskr 1972: 240). U68 vill med sitt förslag till högskolebegrepp skapa bättre förutsättningar förplanering och organisailion inora ett fält av utbUdningar sora från destuderandes eller arbelsimarknadens synpimkt är jämförbara med eller alternativtill varandra. Med denna utgångspunkt kan enligt utredningenhögskoleutbUdningen, avgränsas endast genom en uppräkning av de UtbUdningarsom förls; dil. Utbildningslinjer, för vilka avslutad gymnasial utbildning ärformellt behörighetsvillkor, kommer då att ingå i högskolan tillsammans medlinjer, för vilka lägre behörighetskrav gäller men vilka för de studerande äreller kommer att vara altemativ till de förra linjerna. U 68 stryker under attgränsdragningen mellan gymnasieskola och högskola måste omprövas fortlöpande. Jaganser den av U 68 föreslagna termen högskoleulbildning ända- målsenligsom sammanfattande beteckning för ulbildning som hittiUs brukat betecknas someftergymnasial. I forlsällnmgen använder jag denna term eller, då det särskiltbehöver markeras att forskarutbildning och annan utbUdning på motsvarande nivåinle innefattas, termen gmndläggande högskoleulbildning. Gmndläggande är idetta sammanhang enbart uttryck för att utbildningen kan uigöra grund förforskarutbildning m. m. Termen innebär alltså exerapelvis inte alt det ärfråga om utbildning som den enskUde måste gå igenom i ungdomsåren. Högskolabör formellt vara en samlande benämning för högskoleutbildningen och dendärtill knutna forskningen. Jag kommer i det följande alt använda termenhögskola också i analogi med termerna grundskola och gymnasieskola. Frågan orabenämningen av själva enheterna för högskoleutbildning och, i förekomraandefall, forskning lar jag upp i samband med den institutionella organisaiionen. U68:s grundtankar beträffande ett vidgat högskolebegrepp har fått stöd hos detstora flertalet remissinslanser. Den diskussion som förts om anknytningen avutbildningarna på kulturområdet till högskoleutbildningen i övrigt bör docknämnas. Vissa remissinslanser hävdar att dessa utbildningar genom sin karaktäroch silt innehåll har ett samband med verksamheten på kulturområdet som ärviktigare än sambandet med annan högskoleutbUdning. Detla leder enligt dessaremissinslanser tUl slutsatsen att utbildningama på kulturområdet bör lämnasutanför eller i varje fall endast delvis beröras av den av U 68 föreslagnahögskolereformen. Föregen del anser jag det viktigt att högskolebegreppet vidgas i enlighel med U68:s förslag. Detta ger bättre föratsättningar för en rationellUtbUdningsplanering och ökar individemas och arbetsmarknadens möjligheter attfå överskådlig information om utbildningsutbudet. En vidgning är väsentligockså som grund för en mer likartad värdering av skilda utbildningar efterungdomsskolan och för att förbättra olika utbildningars kontakt och samspelmed forskning och forskarutbildning. Föralt fördelarna med en vidgning av högskolebegreppet skall nås, t. ex. i frågaom forskningsanknytningen, behövs viss institutionell enhetlighet. Samtidigtbehöver eraellertid elt inordnande av olika utbildningar inom elt vidgathögskolebegrepp ingalunda utesluta att man vid utformningen av organisationentar hänsyn till varierande förutsättningar för olika utbildningar och enheter.Jag får anledning att i det följande återkomma till sådana frågor. I dettasammanhang vill jag slå fast den principiella vikten av en helhetssyn på denhögre utbildningen mot bakgrund av de senaste årtiondenas reformering avskolan. Detär enligt min mening viktigt att de berörda utbildningama på kulturområdet inteisoleras från den fortsatta utvecklingen av högskoleutbUdningen som helhet. Debör därför tUlhöra högskolan. remissinstanser önskar en mera principiell avgränsning av högskoleutbildningenfrån den gymnasiala ulbUdningen än dén av U 68 förordade. Sålunda föreslår bl.a. skolöverslyrelsen (SÖ), KK och () atlhögskoleutbUdningen generellt skall avgränsas raed hjälp av de: allmännabehörighetskraven för högre studier. U 68-beredningen här i anslutning härtiUanfört alt det enligt beredningens mening bör råda identitet mellanutbildning, för vilken de aUmänna behörighetskraA'en gäller, och utbUdningsora betraktas sora högskoleutbildning. Först måste inan eihellertid enligtberedriingeh se över vissa utbUdningar som berörs av U 68 :s förslag och förvUkä f. n. krav på gymnasial förutbildning inte gäUer. Jagdelar U 68:s ra. bedöraning att den närraare avgränsningen av högskolaninte kan göras en gång för alla ulan måste omprövas i takt med att olikautbildningar Uksom ulbUdningsorganisationen som helhet utvecklas. Både förskol- och högskolemyndigheternas planering och för informationen till enskildaoch på arbetsraarknaden är det givetvis av värde att avgränsningen så långtmöjligt förankras i en priiicip som gör gränsdragningsfrågorna lätthanterliga.En sådan princip är att låta högskolan utgöras av de utbildningair för vUka deallmänna behörighetskraven för högre studier gäller. Enligt 1972 årsriksdagsbeslul skaU allmän behörighet för högre studier tillkomma den som delsgenomgått minst tvåårig linje i gymnasieskolan med fullständiga studiekurser,dels har kunskaper i svenska och engelska motsvarande minst två årskurser pågymnasieskolans sociala linje. Till frågor ora alternativa vägar att nå allraänbehörighet återkommer jag i det följande. Som jäg fömt nämnt togs i sarabandraed beslut ingen närmare slällning i frågan öm för vilka utbUdningarde nya behörighetsreglerna skall tillämpas. U 68:s förslag samt de anfördasynpunkterna från vissa remissinslanser och U 68-beredningen aktualiserarfrågan ora de allmänna behörighetskraven kan Och' bör göras tUlämpliga förvissa utbUdningar inom nuvarande kompelensområde, vilka medhänsyn till sitt planerings- och innehållsraässiga saraband med klarteftergyranasial utbildning av U 68 förls till högskolan. U68:s förslag till avgränsning av högskoleutbildningen framgår av denförteckning som i det föregående anmälts som bUaga 1. Ettinförande av de allmänna behörighetskraven för dé berörda ulbildningarnaskulle få olika effekter för olika utbildningar. För en del av ulbildningarna ifråga blir de praktiska konsekvenserna av en sådan förändring mycketbegränsade. De är anpassade tUl en reell utgångsnivå hos destuderande som motsvarar de allmärma behörighetskraven. För andra utbildningarfår en förändring av behörighetsviUko-ren mera påtagliga konsekvenser i frågaom innehåU, organisation och kanske även omfattning. En del av de isamraanhariget aktuella UtbUd- ningarnainom vårdområdet här setts över av U 68 (SOU 1973: 58) med sikte på bl. a. enanpassning tiU förändrade behörighetsregler. Underalla förhåUanden är det vid en förändrmg av behörighetsvUl-ikoren i angivenriktning nödvändigt att ta hänsyn till sökande somhar- behörighet enligt nu gällande regler. I vissa faU kan man sålunda ävenefter en principiell förändring av behörig-: hetsvUlkoren behöva anpassautbildningens uppläggning m.m; efter sökandegruppens faktiska sammansättning.I andra fall åter kan det vara ändamålsenligt alt arbeta medaltemativa uppläggnuigar av utbildningen för olika behörighetsgrapper. Medlösningar av detta slag kan det visserligen dröja innan man fullt ut kan dranytta av en förändring av behörighetsvillkoren. bör emellertid ingaolägenheter uppstå av att de aUmänna behörighetskraven för högre studier slåsfast ora principiellt tUlämpliga. Förvissa av de utbildningar som U 68 fört till högskolan innebär emellertid enförändring av behörighetsvillkoren särskilda problem. Detta beror påsvårighetema alt på de vägar, på vilka studerande f. n. normalt rekryteras,inhämta kunskaper motsvarande vad sora krävs för' allmän behörighet för högrestudier. Exempel på detta är de konstnär liga utbildningama. Här krävs f. n.inte med några få undantag genomgången gymnasieskola. Någon allraänbehörighetsprövning fö rekoraraer inte. För tillträde krävs dock i praktikenföratbUdningar av olika slag. Dessa Ugger i regel utanför gyranasieskolan.Möjligheterna för de studerande alt i dessa förutbildningar skaffa sigkunskaper motsvarande det allmaima behörighetskravet för högre studier ärmycket begränsade, främst vad gäller möjlighelema att få de kunskaper i svenskaoch engelska som fordras. Förhållandena är likartade i fråga om vissaläramtbUdningar, bl. a. i ämnena slöjd och teckning. Somjag delvis berört bör de nämnda utbUdningania på sakliga grunder ingå ihögskolan. Jag vill i sammanhanget erinra om att mm företrädare i prop. 1972:84 anförde att han inte ville utesluta möjligheten alt det för enstakautbildningsvägar inom högskolan kunde medges undantag frän det angivna kravetpå kunskaper i svenska och engelska för .allmän behörighet. Med hänsyn lUl desärskUda förutsättningarna för rekryteringen av studerande kommer jag i detföljande att föreslå ett sådant undantag för försöksverksamheten inedyrkesleknisk högskoleutbildning. Jag är visserligen tveksam till att förordaett undantag också för de nyssnämnda utbildningarna inom kultur- ochundervisningsområdena. Kunskaper i svenska och engelska enligt det allmännabehörighels-kravet är enligl min raening av så slor betydelse också i dessautbUdningar och i den yrkesverksamhel för vilken utbildningarna förbereder attde knappast kan undvaras. Så länge den förberedande utbildning, sora är dennormala för utbildningarna i fråga, inte gér utrymme för studier i svenska ochengelska av angiven omfaltning anserjag likväl ett Jag avser att i annat sammanhang återkomma tUl regeringen i frågan.Statsrådet komraer också att ta upp vissa hithörandefrågor i samband med sin anmälan av proposition ora viss försöksverksamhetinom lärarutbildningen m. m. Somframgått är det enligt min mening inte möjligt att utan ytterligare översyns-och utredningsarbete och utan vissa övergångsanord-ningar göra de aUmännabehörighelsreglema för högre studier tiUärapliga för samtliga de utbildningarsom av U 68 förts till högskolan. Det bör ankomma på regeringen att besluta omför vilka utbildningar de allmänna behörighetskraven skall gälla samt oraerforderliga undanlag och övergångsanordningar för olika berörda utbUdningar. Jagdelar saratidigt U 68-beredningens uppfattning att identitet på böreftersträvas mellan högskoleutbUdning och den utbildning för vilken de närandabehörighetskraven gäller. I likhel raed beredningen anser jag eraellertid altdefuiilionen av högskoleutbildning tills vidare raåste ges genom en uppräkningav ulbildningsvägar, gmndad på praktiska samplaneringsbehov. U68:s förslag till avgränsning av högskoleutbildningen bör enligt min mening ihuvudsak kunna följas. Utbildning som är en oraedelbar fortsättning av enlinje i gymnasieskolan bör dock allljärat föras till gymnasieskolan. Dettagäller bl- a. beträffande vissa högre specialkurser som U 68 fört tillhögskolan. Högskolan bör sålunda av befinllig offentlig utbildning omfatta ihuvudsak följande: utbUdningen vid universiteten och högskoloma momuniversitetskanslersämbetets (UKÄ) ansvarsområde, jordbrakets högskolor,socialhögskoloma, joumalisthögskoloma, gymnastik- och idrottshögskoloma,lärarhögskoloma och övriga läraruibildningsanstalter inom SÖ:s ansvarsområde,musikhögskoloma, , (delvis), dramatiskainstitutet, statens scenskolor, statens musikdramatiska skola och statensdansskola, viss sjöbe-fälsutbildning, hälsovårdsinspektörsutbildningen ochkombinationsut-bildningarna, vidare inom koraraunal utbUdningsorganisationutbildningama till drifttekniker, laboratorieassistent, systemmän,programraerare, arbetsterapeut, hörselvårdsassislent, raedicinsk assistent,sjukgyranast, sjuksköterska, tandhygienist, ålderdomshemsföreståndare, socialpedagogoch fritidspedagog samt utbUdningen vid och . Som liögskoleutbildning bör också betraktas viss meddessa utbildningar jämförbar enskUd ulbildning med statsbidrag. Detbör ankomma på regeringen alt besluta vilken utbildning som skall föras tUlhögskolan. Idetta sammanhang skall jag också något beröra högskoleulbildningensavgränsning gentemot intem verks- och företagsutbildning på motsvarande nivå.Som en del remissinstanser påpekat är viss utbildning inom bl. a. försvaret,statliga verk och näringslivet, särskUt industrin, i mångaavseenden likvärdig eller jämförbar med högskoleutbildning. gällerspecieUa föratsättningar för verks- och företagsutbild-ningen, bl. a. därföratt utbildningen ofta är mer eller mindre direkl kopplad till anställning inomvederbörande myndighet eller företag. Det är enligt min meninginte möjligt att generellt dra någon klar gräns mellan utbildning för vilkendet offentliga utbildningssystemet bör svara och utbildning som bör ankorama påarbetsgivarna. Internulbild-ningarna har ofta karaklär avbefattningsutbildning, raedan del allraänna utbildningsväsendet raera gerförberedelse för breda yrkesområden. Förhållandena har emellertid här kommitall skifta mellan olika samhällssektorer och yrkesområden till följd avolikheler i arbetsmarknadens karaklär och i fömtsältningama för rekrylering avstuderande. Jag ser inte detta som någon praktisk olägenhet. Det är emellertidsjälvfaUet angeläget att samordning och samverkan mellan högskoleorganisationenoch verk eller företag, som anordnar utbildning på högskolenivå, kommer tiUstånd i de fall där en gemensam planering eller ett gemensamt uinyttjande avresurser erbjuder fördelar för utbildningen. Det ankommer påhögskolemyndighelema alt fortlöpande uppmärksamma frågor om sådan samverkan ochom de särskilda anordningar som kan fordras i samraanhanget. I fråga ora sådan statligverksutbildning sora är anpassad i försia hand för extern rekrytering anser jagdet naturligt alt likvärdigheten med högskoleutbildning koraraer till uttryckbl. a. däri alt de allmänna behörighetsreglerna tUlämpas på utbUdningen ifråga. I enlighet med KK:s förslag bör detta gälla beträffande utbildningarinom försvaret, luftfartsverket och rikspoUsstyrelsen. Vad beiräffar försvarelpågår särskild utredning om en framtida befälsordning. I detta arbete kommerfrågan om tillämpningen av det allmänna behörighetskravet för högskoleutbildningpå den framtida befälsutbildningen alt tas upp. Övriga verksutbildningarhar i huvudsak intern rekrylering. Jag delar KK:s bedömning alt det f. n. inlefinns anledning att göra högskolans behörighetsregler tiUämpliga på dem. Isammanhanget vUl jag nämna att brandingenjörsutbUdningen vid numera statensbrandnämnd f. n. ses över. Frågan ora behörighetskraven för utbildningen fårprövas mot bakgrand av denna översyn. Jag har belräffande verksulbildningarnasamrått med berörda deparleraenlschefer. 2.2Nya vägar till högskolan Ibegreppet allmänna behörighetsvUlkor ligger att del är fråga om villkor somskall uppfyUas av var och en som söker sig till studier på den aktuella nivån,oavsett studiernas inriklning. Tillsammans med de särskilda förkunskapskrav somvid behov kan ställas upp för en viss ul- bUdningsvägskaU dessa villkor garantera tiUräckliga studiefömtsätt ningar för attpåbörja utbUdningen i fråga. DeaUmänna behörighelsvUlkoren för högre studier är, som min före--trädarefrarahöll i prop. 1972: 84, i försia hand avsedda att tillgodose kravet på vissallmänorientering och på förmåga att i den kommande yrkesverksamhetensätta in specialkunskaperna i ett vidare perspektiv. De är av grandläggandebetydelse när det gäller att göra rekryteringen till högskoleulbildning mindreberoende av de sökandes formeUa utbildT ningsmässiga bakgrand. Utformningen avde aUmänna behörighelsvUlkoren kan därmed verksamt bidra tUl en jämnare socialrekrytering tUl högre studier. Jagvill erinra om att jag i det föregående berört behörighetsfrågor för vissautbildnmgar inom kullur- och undervisningsområdena. Somjag förat redovisat innebär riksdagsbeslut om gymnasieskolanskorapetensvärde att var och en skall ha allmän behörighet för högre studier somdels genomgått minst tvåårig linje i gymnasieskolan med fullständigastudiekurser, dels har kunskaper i svenska och engelska motsvarande rainst två,årskurser på gymnasieskolans sociala linje. I sitt yttrande över KK:sbetänkande har SÖ påpekat att forrau-leringen av förkunskapskravel i (mgelskaenligt beslul är något missvisande. Om ämnet engelska läses obligatoriskt eller frivilligt,- under två årskurser på tvåårig linje igymnasieskolan, föreligger def nämligen ingen skillnad mellan olika linjer ifråga om den uppnådda kunskapsnivån.