prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — procent,kommer regeln att innebära att dröjsmålsräntan blir . Ensärskild fråga, som också diskuteras av ulredningen, är huruvida den föreslagnadröjsmålsräntan skall gälla även vid köp och andra avtal där det är konsumentersom intar ställning som gäldenärer. Utredningen tillbakavisar tanken på enlägre ränta vid konsumenttransaktioner. Som skäl för detta anförs bl.a. att omnågra gäldenärer underlåter all betala och därvid inte mer äntill mindre del ersätter de kostnader som uppstår för borgenärerna, så måsteman räkna med alt dessa kostnader slås ut på samtliga jämställda gäldenärer. Dekonsumenter som betalar punktligt får då bära de särskilda kostnader somförsumliga gäldenärer orsakar. Underremissbehandlingen har inte någon röst höjts för alt man i lagen skall föra inen regel om lägre dröjsmålsränla vid konsumenttransaktioner. Inte heller jaganser att en sådan regel bör införas. Jag vill emellertid erinra om atl fråganom konsumenternas skyldighet att utge ränta i kredilköpssammanhang kommer atttas upp senare, när kredilköpkommitlén har avgeit sitt betänkande. har påpekat finns det, vid sidan av konsumentköp o.d., även andrasituationer där det kan diskuteras att införa en lägre dröjsmålsränta än dennormala. Utredningen nämner särskilt penninglån mellan släktingar och vänner,fall då det är ovisst om någon fordran över huvud taget består och situationernär gäldenären är insolvenl. Bl.a. av praktiska skäl har emellertid ulredningenstannat för att inte föreslå någon undanlagsregel för dessa fall. Jag har sammaåsikl. Enligt lagen bör alltså dröjsmälsräntans höjd vara densamma, oavsettförhållandets särskilda karaktär. Despeciella frågor som uppkommer när en fordran avser skadestånd eller annansådan ersättning som inte kan fastställas ämnar jag återkomma till ielt senare avsnitt. 6.2.3Frågan om fast eller rörlig dröjsmålsränta den skall utgå har anförl kan man länka sig antingen atl dröjsmålsränlan ärdensamma under hela den lid den ulgår eller alt räntefoten fortlöpande anpassarsig efler ändringar i diskontot. Enligt utredningens mening skulle en räntefotsom hela liden anpassar sig efler förändringarna i ränteläget bäst motsvara deallmänna synpunkler som har anförts när del gäller dröjsmålsräntanshöjd. A andra sidan framhåller ulredningen att del för mindre företagare och änmer för privatpersoner skulle medföra avsevärda praktiska svårigheter alttillämpa en rörlig räntefot, särskilt när änd- ringarnai diskontot sker tätt. Utredningen anser alt man framför allt bör beakta desist angivna synpunkterna och föreslår därför atl dröjsmålsränlan skall varafast den ulgår. sålunda föreslagit har mött avsevärd kritik underremissbehandlingen. Många remissinstanser anser all övervägande skäl talar fören rörlig dröjsmålsränla och atl ulredningen har överdrivit de praktiskasvårigheter som en sådan ränta skulle innebära. På elt par håll anser man dockatl dröjsmålsräntan bör vara fast. En remissinstans understryker alt en rörligränta skulle medföra stora arbetspraktiska ölägenheter förkronofogdemyndigheterna i del stora anlal fall då betalning mottas i enskildaulsökningsmål. Förmin del vill jag först liksom utredningen slå fast att en rörlig ränta bästmotsvarar de allmänna synpunkter som har anförls när del gällerdröjsmålsräntans höjd. Även om dröjsmålsränla normall ulgår ochdel då inle får så stor betydelse om räntan är fast eller rörlig, kan detuppenbarligen förekomma fall då betalningen av en fordran drar ut . Isådana situationer kan borgenären komma att göra en ej obetydlig ränteförlust,om ränteläget på förfallodagen hela liden skall vara avgörande. Sänksdiskontot, kan gäldenären på motsvarande sätt bli oskäligt betungad. Givetviskan det för vissa borgenärer innebära praktiska svårigheter atl successiviberäkna ränta efler olika räntesatser på grund av diskonloändringar. Dessaolägenheter torde dock bli kännbara endast för borgenärer med ell större anlalförfallna oguldna fordringar. Del är uppenbart all denna situation sällanföreligger belräffande en privatperson ulan atl del främsl blir företag somdrabbas. Som ulredningen själv har framhållit torde det emellertid för slörreförelag, vilkas fakturering och bokföring sker med ADB, vara enklare att helatiden låta ränteberäkningen anpassa sig till det rådande ränteläget. För sådanaförelag kan det t.o.m. medföra svårigheter atl låta varje särskild fordranförräntas efter del ränteläge som rådde vid liden för dess uppkomst.Förhållandet kan i någon mån vara etl annat för sådana företag som inleanvänder sig av datateknik, liksom för de kronofogdemyndigheter som har ellstort anlal enskilda ulsökningsmål. För deras del lorde emellertid de praktiskasvårigheterna med en rörlig ränta kunna minskas genom användning av tabelleroch liknande hjälpmedel. Härtill kommer att diskontot i de flesla fall lordeförbli oförändrat dröjsmålsränlan löper och atl del torde höra lillundantagen atl mer än en räntehöjning inträffar . Del merarbetesom en rörlig ränta medför blir därför i allt fall begränsat. Medhänsyn till det sagda förordar jag en regel enligl vilken dröjsmålsräntan skallberäknas efter del vid varje särskild tidpunkt gällande diskontot. 1975: 102 92 6.3Ränta för tiden innan en fordran har förfallit till betalning Somtidigare nämnts innebär nuvarande regler i 9 kap. 10 § HB att ränta inte utgårpå en fordran före förfallodagen, såvida inte ränta har avtalats ellerföreskrivits i lag. Enligt utredningens mening bör denna princip gälla också ifortsättningen. Jag är för min del av samma uppfattning. Principen om attränta inle skall ulgå, såvida del inle föreligger avtal eller särskilda beslämmelserhärom, är fast förankrad i svensk rätt. Del lorde också vara praktiskt omöjligtatl ge generella föreskrifter om när och efler vilka villkor ränta skall ulgå iolika avtalsförhållanden. Dennu angivna principen har inle kommil till uttryck i någon särskild regel iutredningens lagförslag. Ulredningen motiverar detla med all en sådan regelskulle kunna leda lill alltför viltgående slutsatser. Enligl utredningen ärdet inle uteslutet alt det i något fall kan vara motiverat alt avkaslningsränlaulgår även ulan stöd av avtal eller särskilda bestämmelser. Någraremissinstanser kritiserar ulredningens ståndpunkt och anser atl det i den nyalagen bör föras in en motsvarighet till den berörda regeln i HB. Jag delardenna uppfattning. Även om det, som ulredningen har påpekat, skulle kunnatänkas situationer då avkastningsränta borde kunna utgå utan slöd av avtaleller särskild lagregel, anser jag att detla intresse väger mindre tungtjämfört med önskemålet att klart slå fast den allmänna principen om atl räntaföre förfallodagen förulsälter avtal eller särskild lagbestämmelse. Jagförordar alltså alt en regel med delta innehåll förs in i den nya räntelagen. Enannan fråga som utredningen diskuterar i detla sammanhang är huruvida den nyalagen bör innehålla regler för det fall all ränta visserligen har blivil utfästmen del inle har angetts vilken räntefoten skall vara. Generella regler av detlaslag saknas f.n. i svensk rätl. Enligt ulredningens mening bör man inte helleri fortsättningen ha några sådana regler. Som skäl för detta anför utredningenall de räntesatser som förekommer i moderna förhållanden är alltför växlandeoch all del knappast är möjligt all genom lag fastställa någon räntefot som kantillämpas ulan avseende vid fordringens särskilda karaktär. Även jag anser delogörligt att i lag ställa upp några generella bestämmelser om räntefotens höjdi de fall då ränta skall ulgå innan en fordran har förfallit till betalning. Ibetänkandet uppmärksammas också företeelsen processränla, som förekommer påvissa håll i främmande lagstiftning. Tanken bakom regler om sådan ränta synesvara att borgenären inte bör lida förlust genom att en betalningsprocess drarut . Jag instämmer i ulredningens uppfattning all den tanke somsålunda ligger bakom regler om processränla kan bli tillräckligt tillgodosedd genom den tidigare förordadebestämmelsen om atl stämning med krav på fullgörande av betalning medför altränta börjar utgå även om så inle skulle ha skett tidigare. Ävenom man inle i räntelagen har någon allmän beslämmelse om ränta före en fordransförfallodag, utesluter detla inte att man beträffande vissa särskildaförhållanden tar in regler om sådan ränta. Utredningen diskuterar särskiltinförandet av regler om s.k. avkastningsränta. F.n. finns regler om sådan räntai olika specialförfaitningar. praktiskt viktigt exempel är 6 kap. 16 §expropriationslagen (1972:219) som innebär atl ränta på exproprialionsersältningkan komma att beräknas för tillträdet av fastigheten,oberoende av alt löseskillingen vid denna lidpunkt ännu inle har beslämts ochalltså än mindre förfallit lill betalning. I åtskilliga situationer saknasemellertid uttryckligt lagstöd för uttagande av avkaslningsränla. Delförekommer då att om dröjsmålsränla tillämpas analogt. Enligt utredningens meningbör man föra in vissa regler om avkaslningsränla i räntelagen. Saknades sådanaregler, skulle en viss rättsosäkerhet kunna uppstå. I en del situationer skulleman bli hänvisad lill alt göra analogislut från bestämmelserna om dröjsmålsränla,något som ulredningen inte anser vara tillfredsställande. Tar man in regler om avkaslningsränlai räntelagen blir det också möjligl all låta särskilda beslämmelser om avkaslningsränlai annan lagstiftning hänvisa dit. Ett fall som bör medföra atlavkaslningsränla utgår och som är av så allmän karaktär att det bör regleras iräntelagen är enligt ulredningen fall då redan erlagd betalning går åter pågrund av betalnings-mollagarens kontraktsbrott eller liknande. Ulredningenföreslår alt man i räntelagen för in en lagregel om alt avkaslningsränla i denangivna situationen skall ulgå från den dag betalningen erlades lill dessåterbetalning sker eller dröjsmålsränta börjar ulgå. Till denna regel knyts,som strax skall beröras närmare, en särskild beslämmelse om avkastningsränlanshöjd. Förslagel atl införa en beslämmelseom avkaslningsränla har i allmänhet godtagits under remissbehandlingen. Ävenjag anser all en sådan regel bör las in i räntelagen. Mot den regel som ulredningenhar föreslagil kan visserligen invändas all den i första hand torde blitillämplig vid hävning av köp och all del därför kan diskuteras om inle regelnbör ha sin plats i köplagen i stället för i räntelagen. Den situation somregeln avser kan emellertid uppkomma inle bara vid köp av lös egendom ulanockså vid t.ex. fastighetsköp och entreprenadavtal. Vidareuppstår fråga om ränta vid återgång av betalning inle bara när etl köp hävsulan också när återgång sker av annan anledning, t.ex. vid ogillighet av avtal.Med hänsyn härtill är det motiverat att låta regeln ingå i räntelagen. Den föreslagnabestämmelsen om avkaslningsränla torde få betydelse inte bara i den situationsom den direki reglerar utan också genom all den kan tillämpas analogi iliknande situationer. Ännu viktigare är alt regeln gör det möjligl atl i olika specialförfaitningarsom innehåller beslämmelser om avkaslningsränla hänvisa lill räntelagen,framför alll dess bestämmelse om avkastningsränlans höjd. En remissinstans förordarall man från den nu aktuella bestämmelsen undantar fall då del belopp somskall återbetalas understiger en viss angiven beloppsgräns. Ränta skulle annarskomma alt ulgå även i fall då den måsle anses sakna all ekonomisk betydelse förden belalningsberältigade. Jag kan för min del inle biträda detta förslag.Räntans storlek är beroende inle bara av hur myckel som skall återbetalas utanockså av den tid för vilken ränta skall beräknas. Med hänsyn lill de skiftandeförhållanden som kan förekomma skulle den föreslagna begränsningen få engodtycklig effekt. 1 lagen bör alltså inle las in någon begränsning i fråga omskyldigheten atl utge avkastningsränta i den aktuella situationen. Skulleräntan sakna ekonomisk betydelse för den belalningsberältigade, torde hannormall avstå från att kräva ul den. Vad därefier gäller avkastningsränlanshöjd anser utredningen all de skäl som inverkar på dröjsmålsränlenivån inle harfull motsvarighet i avkastningsfallel. Ofla är gäldenären ur stånd atl belalaredan därför atl han inle känner lill all han är skyldig pengar eller hur stortbeloppet är. Atl tala om förlust för borgenären är mindre träffande efiersomhan ännu inte är berättigad alt få ul betalningen. En annan viktig skillnad äralt räntan i de fall, där fordringen ännu inle är förfallen till betalning, kankomma att ulgå och därför kan uppgå lill både absolut och relalivisett slora belopp. Med hänsyn härtill anser utredningen atl räntefoten för avkaslningsränlabör sättas lägre än för dröjsmålsränta. En lämplig utgångspunkt bör vara vadsom genomsnittligt sett utgör skälig avkastning vid en placering på lång sikt. Liksomnär del gäller dröjsmålsränla anser ulredningen all avkaslningsränlan börknytas till del officiella diskontot. Vidare bör räntefoten enligl ulredningensmening ligga något högre än den avkastning som gäldenären kan uppnå genom allutnyttja det mest förmånliga alternativet för placering på bankräkning. Medledning av dessa överväganden föreslår ulredningen all avkaslningsränlan skall molsvaradiskontot plus . Vadulredningen sålunda föreslagil har tillstyrkts eller lämnats ulan erinran av deflesla remissinstanserna. Från något håll ifrågasätts dock omman bör ha skilda räntesatser för dröjsmålsränta och avkaslningsränla. För altlagen skall bli lätt alt tillämpa anser man all den lagstadgade räntan bör varadensamma för alla typer av fordringar. För min del anser jag atl ulredningenhar anförl bärande skäl för atl avkastningsräntan bör sättas lägre ändröjsmålsräntan. Även om också avkastningsräntan bör bestämmas så, alt den utgörell visst incitament för gäldenären alt belala kapilalfordringen eller på annalsäll få lill stånd en uppgörelse, har uppenbarligen avkastningsräntan inlesamma uppgift som dröjsmålsränlan alt verka som påtryckningsmedel. På grundhärav är del naturligt all beslämma räntenivån med ulgångspunkl i deräntesatser som gäller för långfristiga lån och som vanligen understiger deräntesatser som de föreslagna reglerna om dröjsmålsränta bygger på, dvs.räntesatserna för checkkrediter och andra korta lån. Jag anser inle heller atldel behöver uppslå några mera beaktansvärda tillämpningssvårigheter, om man harskilda räntesatser för avkaslningsränla och dröjsmålsränla. Klartär alt avkaslningsränlan liksom dröjsmålsränlan bör knytas lill en rörligmåttstock. Skälen härtill är, som också utredningen har framhållit, särskiltstarka när del gäller avkaslningsränla, efiersom man kan räkna med atl sådanränta i större ulslräckning ulgår och det då är specielltviktigt alt den anpassas efler del aktuella räntelägel och inte efter en i lagfastställd, fast räntefot. Jag bilräder alltså förslaget all avkaslningsränlanknyts till diskonto. Jag anser vidare all den föreslagnaräntenivån, över diskontot, utgör en lämplig avvägning. Enregel härom bör således föras in i räntelagen. Närdet därefier gäller frågan huruvida avkaslningsränlan bör vara fast ellerrörlig den skall utgå, anser ulredningen alt förhållandenaställer sig annorlunda än vid dröjsmålsränla. Enligt ulredningen måsle manräkna med alt avkaslningsränla ofla ulgår under avsevärda tidsperioder, utanatt någondera parten har praktisk möjlighet all genom betalning bringa fordringsförhållandelall upphöra. Som exempel nämner ulredningen expropriation, där ränta intesällan utgår under ell par år eller mer. Under lider när diskontot snabbtförändras vore det enligt utredningens mening föga tillfredsställande omräntelägel vid tillträdet av exproprierad faslighet skulle bestämma räntefotenför hela den lid under vilken ränta ulgår. Ulredningen anser vidare alt detpraktiska besväret med all räkna ul ränlebeloppen säkerligen spelar mindre rollnär del gäller avkastnings-ränta. Medhänsyn till del sagda föreslår ulredningen all avkaslningsränlan skall beräknasefler del vid varje särskild lid gällande diskontot. Delta förslag har allmäntgodtagits under remissbehandlingen. Föregen del har jag i del föregående förordal alt dröjsmålsränlan skallvara röriig den utgår. Det är uppenbart alt skälen för en sådanordning är ännu starkare när det gäller avkaslningsränlan. Jag ansluter migdärför till utredningens förslag i denna del. Ulredningenföreslår att räntelagen görs tillämplig endasl på penningfordringar inomförmögenhetsrättens område. Mot detla har inte gjorts någon erinran vidremissbehandlingen. Även jag finner denna lösning lämplig. Givetvis bör analogtillämpning av räntelagens bestämmelser i viss utsträckning kunna förekomma påandra områden, t. ex. inom familjerätten, på samma sätt som den nuvarandelagstiftningen om ränta kan liilämpas analogt. Vissa fordringar av t.ex. familjerätlsligart kan också preciseras på sådant säll all förmögenhetsrätlsliga regler blir direkitillämpliga. Så kan exempelvis bli fallet, om skuldebrev utfärdas för att geuttryck åt en familjerätlslig underhållsskyldighet. Underremissbehandlingen har det från något håll uttryckts önskemål om riktlinjer förlösningen av ränlefrågor som kan uppkomma utanför räntelagens direktatillämpningsområde. För egen del finner jag del emellertid knappast möjliglall, ulöver vad jag har sagt, ge några generella anvisningar rörandeanalog lillämpning av lagen. Hithörande frågor får liksom hillills lösas genomrättspraxis. 6.5.2 Ersättningför individuell ränteförlust Gällandeprinciper för dröjsmålsränla innebär all räntan utgår enligl en i förvägfastlagd räntesats, dvs. ulan alt man försöker uppskatta borgenärens förlust idet konkreta fallet. Enligt utredningens mening bör man även i fortsättningenhålla fast vid principen om en i förväg bestämd dröjsmålsränta. Det kanemellertid diskuteras hur långt man bör driva denna princip och om någraundanlag bör ske från den. Ulredningen erinrar om att det på denna punkt rådervissa meningsskiljaktigheler mellan de nordiska länderna. I dansk räll har manredan tidigare haft möjlighet atl låta domstol skönsmässigt bestämma dröjsmålsränlanbåde när det gäller dagen då ränta skall börja ulgå och räntefotens höjd. Enligldet föreliggande danska förslagel skall dessa möjligheter utvidgas. Även iNorge avser man alt ge borgenären uttrycklig rätl all utöver dröjsmålsränlanerhålla ersättning för ytteriigare ränteförlust. Utredningensståndpunkt är alt man inle i svensk rätl bör införa en omfattande möjlighettill skönsmässig bestämning av dröjsmålsränlan. Enligl utredningens meningskulle en sådan möjlighet, särskilt som den i skulle innebära enfullständig nyhet, medföra en avsevärd praktiskosäkerhet som endast delvis kunde upphävas genom tillkomsten av en betydanderättspraxis, något som kan dröja myckel . Utredningen framhåller också atldel torde bli vanskligt för domstolarna alt la ställning till om enomständighet är av den särskilda karaktär atl den bör medföra avsteg från denschematiskt bestämda dröjsmålsräntan. Vadnu har sagts hindrar enligt utredningens mening inle atl det i vissa fall kanfinnas skäl att la hänsyn lill de individuella förhållandena. Detta bör skedels genom att man ställer upp särskilda regler för vissa typer av fordringar,dels genom atl man använder möjligheten lill skadestånd. sålunda anfört har inte mött någon erinran underremissbehandlingen. Inte heller jag har någon invändning mol utredningens synpunkler.Jag ansluter mig sålunda till ulredningens ståndpunkt att man inle i räntelagenbör föra in någon regel som ger domstolarna möjlighet atl i enskilda fall dömaut högre dröjsmålsränta än som följer av lagen. Skulle del inträffa alt enperson lider en ränteförlust som inle ersätts enligt reglerna om dröjsmålsränlaoch som skäligen bör gottgöras honom, bör han kunna kompenseras genomskadestånd. Till frågan huruvida delta bör föranleda ändring i skadeståndslagenämnar jag strax återkomma. Jag vill emellertid här erinra om att 7 §skuldebrevslagen innehåller en regel som ger borgenär möjlighet alt erhållaskadestånd vid kursförluster och liknande. Desynpunkter som har anförls beträffande dröjsmålsränta bör enligtutredningens mening gälla även i fråga om avkastningsränta. Jag är av sammauppfattning. Också när del gäller avkaslningsränla och liknande räntor är delangeläget att ha enhetliga regler, som kan tillämpas utan noggrann prövning idel enskilda fallet. Detla innebär all avkaslningsränlan bör vara schematiskoch alt borgenären i princip inle skall vara berättigad lill särskildersättning ens när han kan visa atl hans individuella avkaslningsförlust har varilslörre. Lagstiftningeninnehåller emellertid f n. elt antal regler enligl vilka "skäligränta" eller molsvarande skall utgå. Som exempel nämner ulredningen 5 kap.15 § fastighetsbildningslagen (1970:988) samt ell flertal beslämmelser ivattenlagen (3 kap. 9 §, 6 kap. 11 §, 7 kap. 19 § m.fl.). Avsikten med dessaregler lorde i flera fall ha varil all göra inle bara räntefotens höjd ulanhela frågan om ränta lill föremål för skönsmässig bedömning. Med hänsynhärtill anser jag liksom utredningen alt bestämmelserna bör stå kvaroförändrade. Somnyss nämndes bör möjligheten lill skadestånd i vissa fall kunna användas, om enborgenär skäligen bör erhålla kompensation för ränteförlust ulöver vad somföljer av räntelagen. Ulredningen har föreslagit all man i skadeståndslagen(1972:207) lar in en allmän regel 7 1975. omatt man vid bestämmande av skadestånd skall la skälig hänsyn till ränteförlustsom har uppkommit under lid innan dröjsmålsränla börjar ulgå. Samtidigtföreslås atl man i räntelagen skall göra en hänvisning till skadeståndslagen. Förmin del anser jag vissa skäl tala mol atl man i skadeståndslagen tar in enregel av del innehåll som ulredningen har föreslagil. Redan gällande principer lordeinnebära all skada lill följd av betalningsdröjsmål kan utöver dröjsmålsräntaersättas genom skadestånd. Även ränteförlust eller räntekostnad som uppstår påannat sätt lorde kunna ersättas skadeståndsvägen. En annan sak är atl storakrav kan behöva ställas i fråga om bl.a. kausalitet och skadeförebyggandeåtgärder för atl skadestånd skall ulgå. Enliglmin mening är det alltså inte med hänsyn lill rättsläget nödvändigt atl införaen uttrycklig regel om skadestånd för ränteförlust. Härtill kommer att de nyareglerna om dröjsmålsränla, som bl.a. innebär alt sådan ränta i många skadeslåndssitualionerkommer all börja utgå tidigare än f.n., minskar utrymmet för all låta ränteförlustersättas genom skadestånd. Utredningen har också själv förutsatt all denföreslagna regeln i skadeståndslagen skall få en restriktiv tillämpning. Medhänsyn till del sagda förordar jag att man inle i skadeståndslagen tar innågon bestämmelse om ersättning för ränteförlust. I så fall blir del också onödiglalt i räntelagen hänvisa till möjligheten alt få skadestånd. Ivilken utsträckning man bör ta hänsyn lill ränteförlust eller räntekostnad vidbestämmande av skadestånd får naturligtvis bli beroende av omsländighelerna.Särskilt vid brottslig handling kan det emellertid vara motiverat atl den skadeslåndsskyldigeåläggs utge ersättning för ränteförlust som har uppstått innan dröjsmålsränlabörjar utgå. Reglerna om dröjsmålsränta vid skadestånd, som jag ämnar behandlai elt senare avsnitt, avser alt säkerställa atl den skadeståndsskyldigeerhåller viss utredning saml har någon lid lill sitt förfogande för betalninginnan ränta börjar ulgå. Vid brottsliga handlingar saknas ofla detla skäl förall ta hänsyn lill den skadeståndsskyldige. Vid beräkning av den skadelidandesförlust bör man därför i dessa fall kunna la hänsyn även lill förlorad räntaoch annan avkastning. Ellannat skäl lill all den som lider skada bör vara berättigad lill skadestånd förränteförlust är all han själv är okunnig om den föriusl han lider eller om allhan är berättigad till skadestånd för den. En sådan situation kan uppslå inlebara vid brottsliga handlingar, t.ex. bedrägeri eller förskingring, ulan ocksånär person- eller sakskada har uppstått till följd av oaktsamhet på den skadeslåndsskyldigessida. Enomständighet som i undanlagsfall kan motivera atl ersättning för