prop · FY036 · 1975-12-31 00:00:00 — Att märka är sålunda, att det ejuppställs som förutsättning för att borgenär skall få njuta utdelning ikonkursen att hans fordran fastställts genom dom i vanlig ordning. I :»tällethar inom konkursförfarandets ram anordnats en särskild form för prövning avborgenärernas anspråk. Att denna prövning delvis förlagts till andra organ ändomstol ändrar ej förfarandets rättsliga karaktär. Med hänsyn härtill är debestämmelser som reglerar tillkännagivanden för parterna i konkursen gäldenärenoch borgenärerna av väsentlig betydelse för deras rätt. Genom dessa bestämmelserfår borgenärerna tillfälle att iaktta de åtgärder som i olika skeden avkonkursen krävs för eller eljest inverkar på deras rätt till utdelning:bevakning, anmärkning, deltagande i förlikningssammanträde inför rättensombudsman, deltagande vid rättens prövning, mot utdelningsförslag m.m.Likaså får gäldenären tillfälle att utföra talan under förfarandets gång. Närdet gäller betydelsen av nämnda bestämmelser för parterna finns ej anledningatt jjöra skillnad mellan de skeden av förfarandet som försiggår inför rättensombudsman eller konkursdomaren och dem som försiggår inför rätten. Och vad desenare beträffar lärer lika litet som i fråga om rättegång i allmänhetifrågasättas, att alla regler om kallelser till parterna och andra tillkännagivandenför dem skall utmönstras ur själva lagen för att ersättas medtillämpningsföreskrifter. Av fundamental betydelse i en processordning ärregler, som ger parterna tillfälle att utföra sin talan. Därmed får ocksåbestämmelser om kallelser till parterna och andra tillkännagivanden för demcentral betydelse. Ennära nog total utmönstring synes även stöta på formellt hinder. Enligt 11 kap.4 § nya regeringsformen skall vad som gäller om rättegång föreskrivas i lag.Det synes inte möjligt att betrakta alla bestämmelser om kallelser tillparterna och andra tillkännagivanden för dem som föreskrifter om verkställighetav lag enligt 8 kap. 13 § första stycket 1 regeringsformen, vilka får beslutasav regeringen. Under förarbetena har noga framhållits av föredragandedepartementschefen, att med sådana föreskrifter avses endasttillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär eller, i den månföreskrifterna är av beskaffenhet att "fylla ut" en lag, sådana före- skriftersom inte tillför den av beslutade regleringen något väsentligt nytt (prop.1973:90 s. 211; jfr s. 388). Konkursförfarandet är ej så väsensskilt frånrättegång inför domstol att det föranleder ett annat synsätt i det hänseendesom nu är i fråga. Fören processuell reglering som den ifrågavarande liksom för motsvarandereglering av andra liknande förfaranden bör sålunda väljas en modell, sominnebär att gmndläggande regler om kallelser och andra tillkännagivanden förparterna meddelas i lag, medan övriga erforderliga föreskrifter i ämnet ges ien tillämpningsförordning. Till grundläggande regler hör bestämmelser om atttillkännagivande skall ske samt hur det skall ske såtillvida som denhuvudsakliga formen för tillkännagivandet anges, dvs. kungörande, delgivningeller underrättelse på annat sätt. De närmare bestämmelserna om de olikaformerna för tillkännagivande får därefter sökas på annat håll, såsom i en väntad kungörandelag, delgivningslagen eller tillämpningsförordning. Enlagstiftningsteknik som går ut på en uppdelning av författningsmaterialet skallhuvudsakligen tjäna det rationella syftet att lagen blir mera överskådlig ochlättläst. Detta gäller i första hand för den enskilde. Men syftet förfelas, ombestämmelser av betydelse för hans rätt måste sökas på skilda håll, både i lagoch i tillämpningsförordning. Ienlighet med det anförda bör i KL finnas bestämmelser om att tillkännagivandeskall ske även av vad som blivit bestämt om första borgenärssammanträdet ochom bevakningstiden samt, i avvaktan på en särskild kungörandelag, om vilkeneller vilka ortstidningar som skall anlitas för kungörande. Ävende grundläggande bestämmelserna om formen för tillkännagivandet bör meddelas ilagen, i den mån det rör parterna i konkursförfarandet. Lagen bör sålundainnehålla regler om att kungörande skall ske. I avsaknad, ännu så länge, avallmänna bestämmelser om kungörande i en särskild kungörandelag bör KLinnehålla åtminstone, att kungörandet skall ske i Post- och Inrikes Tidningaroch i den eller de ortstidningar som bestämts av konkursdomaren. Såvitt angårsjälva konkursbeslutet är särskilt betydelsefullt att kungörandet i Post- ochInrikes Tidningar anges så har också skett i departementsförslaget eftersomviktiga rättsverkningar knutits därtill, bl.a. i 21 § i det remitteradeförslaget. Lagen bör vidare innehålla motsvarighet till gällande bestämmelserom att borgenärerna skall underrättas och att delgivning skall ske med gäldenären.Däremot synes de bestämmelser som i övrigt behövs angående kungörandet ochangående andra underrättelser, exempelvis till olika myndigheter, kunnaöverföras till en tillämpningsförordning. Paragrafen bör lämpligen avslutas meden eriman härom. Pågrund av det anförda vill jag förorda, att som första stycke i 19 § tas uppbestämmelser om de beslut konkursdomaren skall fatta i anslutning tillkonkursbeslutet. Därefter torde som ett andra stycke få följa bestäm- 1 saml Nr 6 melsenom kungörande av konkursbeslutet och av vad konkursdomaren i övrigt bestämtenligt första stycket. I ett tredje stycke kan upptagas bestämmelser ommeddelanden till borgenärerna varefter som fjärde stycke får följa föreskriftenom delgivning med gäldenären. Slutligen torde erinras om ytterligarebestämmelser, som utfärdas av regeringen. Enligtparagrafens första stycke skall vissa rättshandlingar mellan gäldenären ochannan gälla utan hinder av 20 §, om det ej visas att den som åberoparrättshandlingen inte var i god tro. Vad som närmare menas med att vederbörandeinte var i god tro anges ej. Enligt motiven avses att han kände eller bortkänna till konkursen. Detta bör i tydlighetens intresse utsägas i lagtexten,förslagsvis genom att orden "icke var i god tro" utbyts mot "ägdekännedom om beslutet eller att det förekom omständigheter som gåvo honom skäliganledning antaga att gäldenären var försatt i konkurs". Begreppet god troförekommer även i andra stycket av paragrafen, synbarligen i samma mening somi första stycket. Det torde inte vara behövligt att här återigen preciserabegreppet, utan det kortare uttrycket bör kunna bibehållas. Meduttrycket "den som åberopar rättshandlingen" avses enligt ettmotivuttalande andra parten i mellanhavandet. Detta kan lika gärna angesdirekt, lämpligen genom att det berörda uttrycket utbyts mot "denandre". Iparagrafens första stycke behandlas återvinning av panträtt. I det remitteradeförslaget har i denna del valts en annan lydelse än i lagberedningens förslag.Enligt departcmentsförslagets lydelse är återvinningsfristerna knutna tillupplåtelsen av panträtten. Av lagrådsremissen att döma avses dock ej någonsaklig ändring i förhållande till beredningens förslag, enligt vilket fristernahänför sig till tidpunkten för pantsättningens fullbordan. För att inte tvekanskall uppstå på denna punkt bör första liksom även andra stycket avfattas iöverensstämmelse med beredningens förslag. Iförsta stycket av denna paragraf regleras skyldigheten att vid återbäring avegendom utge även avkastning av egendomen. Enligt första punkten skall den somär skyldig att återbära egendom utge även den avkastning som belöper på tid(;nefter delgivning av stämning i målet. I andra punkten föreskrivs en meravidsträckt återbäringsskyldighet i fall av återvinningenligt 30 §. Första punkten överensstämmer med lagberedningens förslag i dennadel (37 § 1 andra stycket första punkten) och innebär bl.a. den ändringen iförhållande till gällande rätt att den tid på vilken avkastningen belöper ochinte förfallodagen blir avgörande. Vidare har, såvitt nu är i fråga, företagitsden redaktionella ändringen att uttrycket "ränta eller avkomst" igällande lag (37 § tredje stycket första punkten) ersatts med ordet avkastning. Uttrycket"den avkastning som belöper pä tiden etc." i den föreslagna lydelsenomfattar sålunda både ränta och annan avkastning. Närmast efter orden synes detvara fråga om den ränta eller annan avkastning som faktiskt utgått och sombelöper på den ifrågavarande tiden. Det stämmer ocksä med innebörden avgällande rätt sådan den framstälks i doktrinen. Det betyder, att vid återbäringav kontanta medel skyldighet att betala ränta inte föreligger i vidare mån änden återbetalningsskyldige själv gjort medlen räntebärande. Lagberedningen haremellertid i anslutning till den föreslagna bestämmelsen uttalat, att i frågaom återbäring av betalning ränta under alla omständigheter skall utgååtminstone från delgivning av stämning i målet. Det vill synas som omberedningen därvid haft de allmänna reglerna i 9 kap. 10 § HB om moraränta itankarna. Rättspraxis har inte heller varit främmande för en tillämpning avdessa regler vad gällande rätt angår (NJA 1929 s. 425 och SvJT 1933 rf. s. 55).I lagråds-remissen har innebörden av förslaget i denna del inte berörts. Ettklarläggande är önskvärt. Är meningen den att ränta skall utgå enligt 9 kap.10 § HB i fall då den återbäringsskyldige ej haft medlen räntebärande, bör detframgå av lagtexten. Jämförd med gällande rätt synes nämligen den föreslagnalydelsen genom uteslutningen av ordet ränta kunna leda till en motsatttolkning. Ordalagen i andra punkten av ifrågavarande stycke, som talar om"den avkastning han uppburit", är också ägnade att förstärka intrycketatt det även i första punkten är fråga enbart om sådan avkastning som faktisktutgått. 39b § Lagrådet: Paragrafenstvå första stycken behandlar den situation som uppstår vid återvinning närtredje man ställt säkerhet för gäldenärens skuld och, sedan gäldenärenfullgjort sin förpliktelse, återfått säkerheten av borgenären. Första stycketreglerar vad borgenären i den angivna situationen har att återbära tillkonkursboet. Denna borgenärens skyldighet är avhängig av vad i andra stycketföreskrivs om tredje mans förpliktelse att ånyo utge säkerheten. mening skulle paragrafen vinna i följdriktighet och tydlighet om denförst reglerade tredje mans skyldighet och därefter borgenärens. Lämpligen kandärvid de båda styckena föras samman till ett stycke, som i en första meningfår innehålla, att tredje man som ställt egendom som säkerhet för förpliktelseav gäldenären och, sedan gälde- närenfullgjort förpliktelsen, återfått säkerheten, är skyldig att titt borgenären eller,om konkursboet b<!gär det, direkt till konkursboet ånyo utge säkerheteneller ersätta dess värde under samma förutsättningar som skolat gälla föråtervinning av fullgörelsen, om den i stället skett till honom. I en andramening i stycket kan stadgas, att borgenären ej är skyldig att vid återvinning åteirbäramer än som överstiger säkerhetens värde, om han ej återfår denna och han ej,när säkerheten återställdes, kände till eller bort känna tilt gäldenärensinsolvens. Vad sålunda föreslagits medför ändrad lydelse av inledningen till nästföljandestycke i paragrafen. 40b-40 d §§ Lagrådet: Förslagetinnehåller i 40 b och 40 c §§ föreskrifter om vem som kan påkalla återvinningsamt om sättet och tiden för påkallandet. I 40 b § föreskrivs att talan omåtervinning förs av förvaltaren samt att, om denne inte vill föra talan och ejheller ingår förlikning i saken, talan får föras av borgenär som bevakatfordran i konkursen. Vidare upptas bestämmelser om den tid inom vilken talanskall väckas vid allmän domstol med två olika tremånadersfrister och en ettårsfrist samt en regel om rättegångskostnaden för det fall då borgenär för talan. 140c § sägs att, även om talan om återvinning ej väckts enligt 40 b §, återvinningfår påkallas av förvaltaren genom anmärkning mot be vakning eller genominvändning mot annat yrkande som framställs mot boet. Därjämte sägs attsärskild talan ej behöver väckas när förmånsrätt som vunnits genom utmätning skaltgå åter. Av de föreslagnabestämmelserna kan ej klart utläsas om borgenär får föra talan när återvinningpåkallas av förvaltaren genom anmärkning mot bevakning eller genom invändningmot annat yrkande. Enligt motiven är det avsett att borgenär ej skall få föratalan i dessa fall. Lagtexten synes böra förtydligas på denna punkt. Vadangår tiden för väckande av talan vid allmän domstol är tanken tydligtvis denatt talan under alla förhållanden skall få väckas från den i 29 § iförslaget angivna fristdagen. Även i detta avseende är en precisering avlagtexten önskväid. Lagrådet förordar att 40 boch 40 c §§ sammanslås till en paragraf med beteckningen 40 b §. I ett förstastycke av paragrafen kan stadgas att återvinning påkallas av förvaltfiren genomväckande av talan vid allmän domstol, genom anmärkning mot bevakning ellergenom invändning mot annat yrkande som framställs mot konkursboet samt att, omförvaltaren inte vill påkalla återvinning och ej heller ingår förlikning isaken, borgenär som bevakat fordran i konkursen får påkalla återvinning genomväckande av talan vid allmän domstol. I samma stycke kan även anges attsärskild åtgärd ej är behövlig för återgång av förmånsrätt som vunnits genom utmätning.Som ett andra stycke kan upptas förslagets bestämmelser om tid för väckande avtalan vid allmän domstol, varvid första meningen jämkas till lydelsen, atttalan väcks från fristdagen, dock att talan får väckas inom tremånader från det att anledning därtill blev känd för konkursboet. Slutligen kanbestämmelsen i förslaget om rättegångskostnaden i fall då borgenär för talanfå bilda ett tredje stycke i paragrafen. Sammanslagningen av 40 b och 40 c §§föranleder att 40 d § i förslaget får beteckningen 40 c §. Bestämmelsenom att särskild åtgärd ej är behövlig för återgång av förmånsrätt som vunnitsgenom utmätning överensstämmer i sak med vad som gäller enligt 31 § sistapunkten KL. Bestämmelsen vinner tillämpning i fall då utmätt egendom ellermedel, som influtit efter dess försäljning eller på annat sätt, finns i behållhos utmätningsman eller överexekutor. För sådant fall föreskrivs i 24 § förstastycket i förslaget i överensstämmelse med 24 § första stycket KL attbelopp, som enligt utsökningslagen skolat utges till utmätningssökanden ellerannan borgenär som ej hade panträtt, i stället skall redovisas tillförvaltaren, om utmätningssökanden ej hade panträtt och den förmånsrätt som hanvunnit genom utmätningen skall gå åter. Som lagberedningen anfört kan medhänsyn till den nya utformningen av reglerna om återvinning av förmånsrätt, somvunnits genom utmätning, komma att inträffa att det ej utan vidarekan avgöras huruvida rätt till återvinning föreligger eller vilken effekt denbör få. Så länge återvinningsfrågan inte avgjorts kan tvekan därför råda om hurdet lämpligen bör förfaras med de medel som den nämnda föreskriften i 24 §avser. Beredningen har anvisat den lösningen att, i den mån det är tveksamthuruvida borgenärs genom utmätning vunna förmånsrätt skall stå sig, motsvarandebelopp redovisas till konkursförvaltaren och borgenären hänvisas att i vanligordning göra sin rätt gällande genom bevakning i konkursen. Lagrådetifrågasätter huruvida detta är en lösning som lämpar sig för alla förekommandefall. Understundom torde omständigheterna göra det tillrådligt att beloppetinnehålls i avbidan på att ett avgörande träffas i återvinningsfrågan mellanborgenären och konkursboet. Som beredningen anmärkt, kan det förutsättas attåtervinningsfrågan tas upp inom helt efter konkursutbrottet. JustitierådetBergsten, regeringsrådet och justitierådet : Föreslagnaändringar i reglerna om förfarandet i konkursen är fr.o.m. 3 kap. KLhuvudsakligen begränsade till formella jämkningar föranledda av de nyalagreglerna i 1 kap. Enligt det remitterade förslaget skall sådan jämkningföretas i bestämmelserna i 103 § sista stycket. Vad som sägs i dessabestämmelser synes äga sådant samband med föreskrifterna i nu föreslagna 19 §att de även i lagtekniskt hänseende lämpligen kan utformas i överensstämmelsemed sistnämnda paragraf., I sådant fall bör även lydelsenav 103 § fjärde stycket jämkas. Fjärdestycket i 103 § torde följaktligen kunna innehålla en bestämmelse om att deavgöranden som avses i första och tredje styckena får träffas före utgången avbevakningstiden, om det lämpligen kan ske. Genom en bestämmelse, som får utgörasista stycket i paragrafen, bör vidare anges att vad som bestämts enligt dennaparagraf tillkännages på sätt regeringen föreskriver. Enligtförsta-tredje styckena i 103 § KL skall konkursdomaren efter bevakningstidensutgång, bl.a., bestämma inom vilken anmärkningar får framställas motbevakade fordringar, tid och ställe för det borgenärssammanträde inför rättensombudsman på vilket tvistefrågor angående bevakade fordringar skall behandlassamt den dag då mål om tvistiga fordringar skall förekomma vid rätten. Enligtfjärde stycket skall konkursdomaren sända meddelanden till bl.a. gäldenären ochborgenärerna om vad som sålunda blivit bestämt. Paragrafens femte styckeslutligen innehåller bestämmelser, som huvudsakligen går ut på att omkonkursdomaren kan fatta de beslut som nämns i paragrafen innan kallelsebrevenligt 20 § utsänts, meddelande om vad han beslutat skall tas in i dessakallelsebrev och den underrättelse som enligt 20 § skall tillställas gäldenären. Medan103 § KL lämnats oirörd i lagberedningens förslag, innefattardepartementsförslaget en ändring av femte stycket i paragrafen. Ändringenhänger samman med den av departementschefen föreslagna ändringen i fråga om 20§ av innebörd, att dess innehåll överflyttas till en tillämpningsförordning.Den föreslagna lydelsen av femte stycket innehåller endast, att om deavgöranden som avses i första och tredje styckena av paragrafen lämpligen kanträffas tidigare än där sägs, vad som förut stadgas i paragrafen ej utgörhinder därför. Genomatt sambandet med de kallelser som avses i 20 § KL sålunda gått förlorat i denföreslagna lydels<:n av femte stycket blir dess innehåll föga meningsfullt.Huruvida de avgöranden som avses i paragrafen kan träffas tidigare änhuvudregeln anger siaknar nämligen egentlig betydelse, om de inte träffas såtidigt att de hinner tillkännages genom nämnda kallelser. Det är tydligenunderförstått, att den tilltänkta tillämpningsförordningen skall innehållabestämmelser om att meddelanden enligt 103 § kan tas in i sådana kallelser somnu avses i 20 § KL, ifall beslut enligt 103 § hinner fattas . Detta kan dockinte utläsas av paragrafen enligt den föreslagna lydelsen. I synnerhet somfjärde stycket av paragrafen lämnats orört, innebärande att meddelanden som därsägs under alla förhållanden skall utgå, är svårt att inse att femte stycket iden föreslagna lydelsen innefattar någon meningsfull regel. I överensstämmelse med vad jag anfört i fråga om 19 § börde bestämmelser om tillkännagivanden som 103 § innehåller behållas i självalagen, såvitt de rör parterna i konkursförfarandet. I enlighet härmed bör paragrafenförbli oförändrad utom såvitt den innehåller bestämmelser om underrättelsertill ombudsmannen och förvaltaren. En sådan ändring är å andra sidan såobetydlig att den, med hänsyn till att åtskilliga andra paragrafer i i sammahänseende nu lämnas oförändrade, enligt min mening kan anstå till en kommanderevision av KL. Hänvisningen i femte stycket till 20 § torde dock ändras tittatt avse 19 §. 121,121 aoch 121 b §§ Lagrådet: I språkligt hänseende är 121 § andra punkten någotoegentligt utformad. Lagrådet föreslår att 121 och 121 a §§ sammanslås tilt enparagraf, betecknad 121 §, och att därvid orden "eller om annat följer av121 a §" får utgå. I så fall får 121 b § beteckningen 121 a § och skall idess första stycke hänvisas endast till 121 §. 133 § Lagrådet: I förevarande paragraf regleras den rätt till utdelning ikonkurs som tillkommer borgenär när konkursgäldenären är jämte en eller flera medgäldenärersolidariskt ansvarig mot borgenären och någon av medgäldenärerna gjortavbetalning på skulden. Innebörden är att borgenären äger bevaka sin fordranutan avdrag för avbetalning som gjorts av medgäldenär. Däremot skall avdrag skeför sådan avbetalning som konkursgäldenären själv gjort. Paragrafen tar upp trefall då avdrag ej skall ske. Dessa fall har betecknats 1, 2 och 3 och täckervarandra delvis. Som punkt 1 nämns det fallet att medgäldenären hade rätt attsöka tillbaka beloppet av konkursgäldenären (regressrätt), som punkt 2 detfallet att avbetalningen skett genom ackord, konkurs eller annan fördelning av insolventmedgäldenärs bo och som punkt 3 det fallet att avbetalningen skett senare före den i 29 § i det remitterade förslaget angivna fristdagen. båda senare fallen är klart att avdrag ej skall ske för någon del avavbetalningen. Det förstnämnda fallet däremot innebär, som framgår av motiven,att avdrag får underlåtas endast i den mån medgäldenären genom avbetalningenfått regressrätt mot konkursgäldenären. Detta framgår inte tydligt av denföreslagna lagtexten. Som förutsättning för att borgenären ej skall behövavidkännas avdrag anges visserligen, att medgäldenären genom avbetalningen fåttregressrätt. Men för det fall att regressrätten motsvarar endast en del avavbetalningens belopp anges ej klart att avdrag skall göras för överskjutandedel. Ett förtydligande härom synes böra göras. Lagrådet vill för den skullförorda. att de båda som 2 och 3 betecknade fallen nämns först i enpunkt och att det som 1 betecknade fallet tas upp därefter i en punkt för sigav innehåll, att vid sådan avbetalning som där avses detsamma gäller som vidavbetalningar i de båda övriga fallen, i den mån avbetalningen medförtregressrätt för medgäldenären. 134 a § Lagrådet; I denna paragraf regleras solidariskt ansvarig medgäldenärsrätt att utnyttja säkerhet, som konkursgäldenären ställt för medgäldenärensregressfordran, och att kvitta regressfordran mot skuld som medgäldenären hartill konkursgäldenären. Den föreslagna regeln innebär, att om borgenären lyfterutdelning i konkursen medgäldenärens rätt i nämnda hänseenden minskas med utdetningensbelopp, i den mån utdelningen beräknats på belopp som svarar mot säkerhetensvärde eller mot kvittningsskulden. Paragrafen tar sålunda sikte på medgäldenärensrätt. Den inleds emellertid med en bestämmelse av innehåll, att borgenärs rätttill utdelning inte påverkas av att säkerhet ställts för soUdariskt ansvarig medgäldenärsregressfordran eller att regressfordringen kan kvittas mot skuld som medgäldenärenhar till konkursgäldenären. Denna bestämmelse, som saknar motsvarighet ilagberedningens förslag, har med anledning av ett remissyttrande tillfogats föratt tydliggöra syftet med den föreslagna regeln angående medgäldenärens rätt.Bestämmelsen torde emellertid vara onödig. Intet i det föregående av förslagetger anledning till antagande att borgenärens rätt i konkursen skulle påverkasav att gäldenären ställt säkerhet för medgäldenärs regressfordran eller av attkvittningsrätt föreligger för medgäldenär. Inte heller lärer någon slutsats iden vägen kunna befaras av bestämmelsen i 18 § andra stycket förmånsrättslagen,av vilken följer att borgenären, när han själv mottagit säkerhet från gäldenären,måste vidkännas minskad utdelning, i det att han då äger erhålla utdelningendast för den del av fordringen som återstår sedan säkerheten tagits ianspråk. Men den nu i departementsförslaget tillfogade bestämmelsen väckertanke åt det hållet. Lagrådet vill därför hemställa, att första punkten iparagrafen får utgå och att paragrafen utformas i överensstämmelse med beredningensförslag. Förslaget till lag om ändring i aickordslagen I lagberedningens förslag har upptagits särskildaövergångsbestämmelser i anledning av att de nya återvinningsreglerna i KL-förslagetfår betydelse också i fråga om tillämpningen av 16 § ackordslagen. Enligt dessabestämmelser skall i fall då förhandling om offentligt ackord beslutatsföre ikraftträdandet hänvisningen i 16 § ackordslagen till KL:såtervinningsregler avse dessa regler i deras äldre lydelse.