prop · FY034 · 1975-12-31 00:00:00 — De problem som visat sigföreligga torde därför böra lösas genom ändring av tvångsförvaltningslagen.Därvid bör de sakkunniga i första hand överväga om de rekvisit som uppställtsför tvångsförvaltning motsvarar behoven. Huvudrekvisitet är att fastighetsägarenväsentligen försummar vården av fastigheten eller underlåter att vidtagauppenbart angelägna åtgärder för att bevara sundhet, ordning och skick inomfastigheten. Dessa rekvisit synes i huvudsak vara lämpligt avvägda. Det kandock ifrågasättas om i rekvisiten bör bibehållas sådana förstärkande ord som'väsentligen' och 'uppenbart' eller om dessa kan utgå eller bytas mot andrauttryck. Enförutsättning för att tvångsförvaltning skall komma till stånd är vidare atldet finns anledning anta att rättelse inte kommer atl ske. Departementschefenuttalade under förarbetena att frågan om rättelse kan väntas ske måste bedömasschematiskt och att man utan vidare borde kunna anta att rättelse inte kommeratt ske om fastighetsägaren försummat fastighetens skötsel under en längre tidoch inte kan presentera några fasta planer på upprustning (prop. 1 ett relativt avgjort mål om tvångsförvaltning upphävde enhovrätt en hyresnämnds beslut om tvångsförvaltning under motivering attutredningen i hovrätten inte gav stöd för antagande att rättelse inte skullekomma att ske. Hovrätten synes därvid särskilt ha syftat på uppgifter om attfastighetsägaren omkring efter beslutet om tvångsförvaltning påbörjatvissa åtgärder på en annan fastighet beträffande vilken tidigare beslutadtvångsförvaltning upphävts. Det kan enligt min mening ifrågasättas om man viden revision av lagstiftningen bör utgå från att det finns anledning att tahänsyn till åtgärder som fastighetsägaren har vidtagit sedan talan omtvångsförvaltning anhängigjorts. Innan de myndigheter eller organisalioner, somfår föra talan om tvångsförvaltning, inger ansökan därom till hyresnämnden, harde som regel sökt få ändring till stånd på frivillig väg. Om fastighetsägareninte då brytt sig om att vidta några åtgärder torde det finnas små utsikter atthan senare kommer att vidta rättelse. Tar man bort kravet på att det skallfinnas anledning antaga att rättelse inte kommer att ske, uppnås attförvaltaren kan med större säkerhet bedöma utsikterna för att etl beslut omtvångsförvaltning kan komma att ändras i högre instans. Ju.65 Skr 1975:4 96 genomförandeav hyresprocesskommitténs förslag om endast en överinstans till hyresnämndenleder till att prövningstiden minskar, anser jag att de sakkunniga bör övervägai vad mån ändring av lagen bör ske på denna punkt. Beträffandeformerna för förvaltningen gäller det av skäl som antytts framför allt attfå till stånd ett system som innebär att fastighetsägaren helt avkopplas frånvarje möjlighet att påverka förvaltningen. De bestämmelser som gerfastighetsägaren möjlighet att vidta vissa förvaltningsåtgärder bör utmönstrasur lagstiftningen. Detta innebär inte att förvaltaren bör få samma befogenhetersom en ägare. Beslut av större vikt, t. ex. alt ta upp lån eller att intecknafasligheten, bör liksom f. n. fordra hyresnämndens medgivande. Det bör i sådanafall vara hyresnämndens sak att inhämta fastighetsägarens mening. Nuvaranderegler om förvaltarens skyldighet atl lämna årlig redovisning för förvaltningenbör i princip behållas. Redovisningen bör emellertid lämnas till hyresnämnden istället för såsom f. n. till fastighetsägaren. Nämnden bör självfalletöversända en kopia av redovisningen till fastighetsägaren så att denne skallbli i stånd att klandra redovisningen om det finns fog för det.Fastighetsägaren skall också liksom ta upp intäkterna av fastigheten isin deklaration. Under beaktande av möjligheterna alt få anstånd medavlämnande av deklaration bör de sakkunniga undersöka om den tid inom vilkenredovisning skall lämnas, en månad från kalenderårets utgång, kan förlängas. Iett par fall har det förekommit att ägare av tvångsförvaltad fastighet vidupprepade tillfällen begärt redogörelse av förvaltaren för olika åtgärder somdenne vidtagit. De sakkunniga bör undersöka om det behövs ändringar ilagstiftningen för atl del skall bli helt klart att förvaltaren inte är skyldigatt till fastighetsägaren lämna sådan redogörelse. Nären fastighet ställts under tvångsförvaltning måste förvaltaren skyndsamt utredabl. a. vilka rättigheter som besvärar fastigheten och vem som innehar dessarättigheter. Uppenbarligen är det av väsentlig betydelse att fastighetsägarenbidrar med de upplysningar som han kan lämna. Om fastighetsägaren intar ennegativ attityd och underlåter att lämna korrekta eller fullständigaupplysningar eller om han saknar kännedom om vissa förhållanden kan detinträffa att förvaltaren får svårigheter t. ex. då det gäller att ta upp lånför upprustning av fastigheten. Det har också förekommit att förvaltare intekunnat få klarhet i vilka hyresrätter som funnits i fastigheten. Ett sätt attkomma tillrätta med berörda problem kan vara att införa ettkungörelseförfarande enligt vilket okända rättighetshavare kallas att anmälasig vid äventyr att deras rättigheter annars upphör attbesvära fastigheten. De sakkunniga bör överväga om detta kan vara en framkomligväg och om i så fall reglerna kan utformas efter förebild av bestämmelserna omkallelse på okända borgenärer. Fastighetsägarenbör anses skyldig att biträda förvaltaren med upplysningar om bl. Underlåter fastighetsägaren att lämna upplysning om upplåtenrättighet, bör han som regel ådra sig skadeståndsskyldighet mot den som efterkungörelseförfarandet mister rättigheten. För att förhindra att fastighetsägareeller annan bevakar rättighet för vilken skälig ersättning inte utgått ellersom tillkommit i uppenbart syfte att försvåra förvaltningen, bör övervägas attlåta hyresnämnden pröva om anmälda eller redan kända rättigheter tillkommit föratt motverka tvångsförvaltningen. Förfarandet vid anmärkning mot 97 Kommittéer; Ju:65 bevakadfordran i konkurs kan möjligen tjäna som förebild. Det bör vara möjligt förhyresnämnden att ogiltigförklara upplåtelse av rättighet som fastighetsägarengjort före beslutet om tvångsförvaltning. Oftabehöver en genomgripande upprustning av huset ske. Ett sådantupprustningsarbete måste planeras . Med hänsyn härtill måstetvångsförvaltningen kunna pågå än som f. n. gäller. Ettalternativ är att man förlänger tiden till exempelvis med möjlighet tillytterligare förlängning med två eller i sänder. Etl annat alternativ äratt man inte bestämmer förvaltningstidens längd förrän förvaltaren fått utredahur förvaltningen bör läggas upp, dock senast från förvaltningensbörjan. Behövs omfattande åtgärder kan en längre förvaltningstid bestämmas. Enviss övre gräns, t. ex. , bör emellertid i så fall föreskrivas. Även viddetta alternativ bör möjlighet till förlängning finnas. De sakkunniga börundersöka vilket av dessa alternativ som bäst möjliggör en rationellplaneringoch genomförande av upprustningsarbeten. 1 den mån det befinnslämpligt bör även andra alternativ kunna komma i fråga. Gällandelag torde innebära, att frågan om tvångsförvaltning kan komma till stånd måstebedömas beträffande varje fastighet för sig. En tvångsförvaltning beträffandeen fastighet kan alltså utsträckas till fastighetsägarens övriga fastigheterendast om även dessa senare fastigheter är i sådant skick som förutsätts ilagen. De ekonomiska förutsättningarna för tvångsförvaltning skulle förbättrasom det var möjligt att ställa en fastighetsägares hela innehav av fastigheterunder tvångsförvaltning så snart förutsättningarna härför föreliggerbeträffande en fastighet. Därigenom skulle överskott som uppkommer vidförvaltningen av fastigheter som är i godtagbart skick ev. kunna utnyttjas förupprustning av vanvårdad fastighet. En sådan utvidgning av möjligheterna tilltvångsförvaltning kan inte anses oskälig mot fastighetsägaren eftersom enfastighetsägare som misskött en fastighet knappast kan förväntas sköta andrafastigheter bättre. Enligtgällande lag kan fastighetsägare som för egen del förfogar över utrymme inom entvångsförvaltad fastighet åläggas att för detta utrymme ge bidrag tilltvångsförvaltningen. För att förbättra de ekonomiska förutsättningarna förtvångsförvaltningen bör i stället genomföras en ordning som innebär attfastighetsägaren under tvångsförvaltningen får betala ersättning motsvarandehyra för det utrymme han disponerar. Om denna ersättning inte eriäggs börförvaltaren ha möjlighet att avhysa ägaren från utrymmet i fråga. Underlagens giltighetstid har det varit stora svårigheter att skaffa lämpligförvaltare. Till förvaltare skall utses bolag, förening eller inrättning sombedriver fastighetsförvaltning eller annan som har erfarenhet av sådanförvaltning. Under förarbetena övervägdes (prop. 1970:133 s. 70) attförvaltningen skulle få uppdras åt nämnd. Chefen för justitiedepartementetansåg emellertid att olägenheter var förknippade med en sådan lösning, främstmed hänsyn till den möjlighet som finns att överklaga nämnds beslutgenom kommunala besvär. En annan olägenhet ansågs vara att en nämndkunde tänkas företräda intressen som var svårförenliga med förvaltarskapet.Däremot borde enligt departementschefens uppfattning tjänsteman ellerförtroendeman i nämnd kunna utses om han i övrigt var lämplig för uppdraget. Bostadssaneringslagen(1973:531) ger kommunen en framträdande roll när det gäller att få till ståndsanering av bostadsbeståndet. Tvångsförvaltningslagen är avsedd att utgöra ettviktigt hjälpmedel för kommunen vid Ju:65 Skr 1975:4 98 tillämpningen av bostadssaneringslagen. Det framstår dåsom naturligt att kommunen får påta sig ett ansvar för att tvångsförvaltningenkommer till stånd. De sakkunniga bör överväga om kommunen kan åläggasskyldighet att ge anvisning på lämplig förvaltare exempelvis ett kommunaltbostadsföretag eller tjänsteman. Det börstå de sakkunniga fritt att inom ramen för utredningsuppdraget ta upp ävenandra frägor än dem som jag här uttryckligen har nämnt. Utredningen har under liden hållit etlsammanträde. Utredningens arbete beräknas pågå . (Ju 1974:13) Tillkallade enligt Kungl. Maj:ts bemyndigande den 7 juni1974 för alt pröva frägan om särskilda regler för kontroll avföretagskoncentration inom massmediebranschen (se Post- och Inrikes tidn. Ordförande: , A. , generaldirektör Ledamöter: , redaktör, led. av riksdagenHemelius, J. , bankofullmäktig, led. av Hirschfeldt, S. ,chefredaktör , , lantbrukare, led. av , N.Lennart, fil. kand., led. av Ström, , avdelningschef, led. Expert: , . L., departementsråd (fr.o.m. den 21augusti 1974) Sekreterare: , N. , hovrättsassessor(fr.o.m. den ) , 2 tr., 111 28 , tel. (sekreteraren) Direktiv (anförande av statsrådet tillstatsrådsprotokollet ): har en utveckling ägt rum inommassmediesektorn som på olika sätt kan påverka informations- och kulturutbudet,den fria opinionsbildningen och den allmänna debatten. Många faktorer ärhärvidlag av betydelse. I detta sammanhang skall endast en aspekt på problemettas upp, nämligen den utveckling mot större företagsenheter som förekommit inommassmediesektorn liksom f. ö. på andra håll inom näringslivet. Denna utvecklinghänger samman med de särskilda ekonomiska svårigheter som ofta möter mindremassmedieföretag. På pressens område har särskilda åtgärder vidtagits isyfte att stödja tidningsföretag. Här kan nämnas besluten om inrättandet avpressens 99 Kommittéer; Ju;66 lånefond och införandet av samdistributionsrabatt fördagstidningar (prop. 1969:48, SU 1969:107, rskr 1969:251). Hit hör också detdirekta produktionsstöd som utgår till de s. k. andratidningarna(prop. 1971:27,KU 1971:32, rskr 1971:180). De presstödjande åtgärder som beslöts åren 1969 och1971 har sedermera förstärkts i olika omgångar, senast detta år (prop. 1974:74,KU 1974:23, rskr 1974:178). tillkallade chefen för finansdepartementetmed stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande en utredning, pressutredning,(Fi 1972:07) för att utreda pressens förhållanden. Utredningen har i uppgiftatt göra en allmän bedömning av utvecklingen inom olika massmedier varvidtekniska, ekonomiska, marknadsmässiga och organisatoriska faktorer skall vägasin. Huvuduppgiften är samarbets- och rationaliseringsfrågor inomtidningsbranschen samt formerna för statens stöd till pressen. Direktiven förpressutredningen innehåller ingenting om att utredningen skall undersökamöjligheten att införa lagstiftning som motverkar uppkomsten avtidningsmonopol. Utredningen har emellertid under sitt arbete uppmärksammat denpågående tendensen till fortlöpande ägarkon-centration inom tidningsbranschen.Utredningen gör en kartläggning av ägareförhållandena inom den svenskadagspressen och utvecklingen . Detstatliga stöd som utgår till pressen kan i och för sig sägas motverka depågående tendenserna till företagskoncentration inom tidningsbranschen. Någotstatligt stöd som kan få sådan verkan utgår dock inte beträffande andramassmedia än tidningar och tidskrifter. Några åtgärder av annat slag änstödåtgärder för att motverka uppkomsten av kommersiellt styrda monopol inommassmediebranschen har över huvud taget inte företagits från det allmännassida. Inom vissasektorer av massmediebranschen sker f. n. en snabb teknisk utveckling. I fleraländer har kabel-TV-syslem redan tagits i bruk. Också i värt land förekommerförsök med sådana syslem faslän i liten skala. Utomlands utvecklas olika typerav videogram, främst kassett-TV och bildskivor. används redan inomundervisning och annan utbildning i vårt land. Bildskivor har ännu inte börjatmarknadsföras i men man får räkna med att så kommer att ske inom eninte avlägsen framtid. Det synes sannolikt att den tekniska utvecklingen såsmåningom medför att vi får nya typer av massmedieföretag med betydandemöjligheter att påverka informations- och kulturutbudet, opinionsbildningen ochden allmänna debatten. Detta kommer att medföra helt nya problem. Det finns enpåtaglig risk att företag med beiydande inflytande inom de traditionellasektorerna av massmediebranschen också kommer att försöka skaffa sig storaägariniressen i de nya typer av företag som kan väntas. En sådan utveckling ärägnad att väcka starka betänkligheter. I andra länder finns exempel på attstatsmakterna försöker hindra att massmedieföretag etablerar sig i nya sektorerinom branschen. Gällandelagstiftning i innehåller vissa bestämmelser som kan ha intresse idetta sammanhang. Dit hör främst lagen (1916:156) om vissa inskränkningar irätten att förvärva fast egendom m. m. (I9I6 års lag; ändrad senast 1973:307)samt lagen (1953:603) om motverkande i vissa fall av konkurrensbegränsning inomnäringslivet (konkurrensbegränsnings-lagen; ändrad senast 1972:733). lag innebär att det allmänna har vissamöjligheter att förhindra att massmedieföretag kommer under utländsk dominans.Kontrollmöjligheterna härvidlag är emellertid inte fullständiga. Ju.66 Skr 1975:4 100 fåtill stånd en vidgad kontroll övervägs f. n. av utredningen (Ju 1973:17) omutländska övertaganden av svenska företag. lag är emellertid ocksåbegränsad såtillvida att den endast tar sikte på fall när utländska intressenförvärvar eller kan kom ma att förvärva ett svenskt företag.Den nyssnämnda utredningen har inte att överväga någon utvidgning av lagenstillämpningsområde. lag kan alltså inte användas för kontroll avsamgåenden mellan rent svenska företag. Ävenmöjligheterna att ingripa enligt konkurrensbegränsningslagen är begränsade i defall som här avses. En konkurrensbegränsning föreligger bl.a. när ett företageller en företagsgrupp intar en så betydande ställning på marknaden attkonkurrensen härigenom faktiskt är begränsad. En förhandling med stöd av lagenhos kan gå ut på att undanröja missbruk av en sådanställning. Förhandlingen kan däremot inte gå ut på att undanröja självaofullkomligheten i näringslivets struktur. Den kan t. ex. inte ta sikte på attdela upp ett företag i flera. Konkurrensbegränsningslagenär i behov av översyn. Chefen för meddelade sålunda i ettinterpellationssvar (RD 1973:151 s. 145) att det inomhandelsdepartementet övervägdes en översyn av konkurrensbegränsningslagen.Riksdagen har också utgått från att en sådan översyn kommer till stånd (NU1974:10, rskr 1974:83). Imassmediebranschen råder speciella förhållanden som gör det särskilt angelägetatt kunna övervaka och ingripa mot icke önskvärda företagskoncentrationer. Detfinns här andra intressen än i fråga om näringslivet i allmänhet som träder iförgrunden. Massmedieföretagen har i första hand betydelse foropinionsbildningen i vårt land. Det är avgörande för mångfalden i denpolitiska och kulturella debatten att det finns ett tillräckligt antal frånvarandra fristående massmedieföretag. Drivs företagskoncentrationen inommassmediebranschen så långt att kommersiellt styrda oligopol eller rent avmonopol uppstår kan yttrandefriheten i realiteten bli beskuren. För att dettaskall inträffa fordras i själva verket inte att monopoliseringen elleroligopoliseringen drivs särskilt långt. Det kan i detta sammanhang räcka medatt peka på de risker för den reella yttrandefriheten som uppkommer när det ien region av landet endast utges en daglig tidning. Föratt vi skall kunna bevara och förstärka en mångfacetterad massmediebranschfordras åtgärder av olika slag. Presstödet är en sådan åtgärd. Men det räckerinte. Enligt min mening är situationen sådan att vi måste undersökamöjligheterna att införa en effektiv lagstiftning som kan förebygga ickeönskvärd företagskoncentration inom massmediebranschen. Särskilt angeläget terdet sig att hindra uppkomsten av konglomerat med en dominerande ställning inomflera sektorer av massmediebranschen. Beträffande sådana konglomerat kan detockså vara nödvändigt att ha regler som gör det möjligt att upplösa en redanuppkommen monopol- eller oligopolsituation. Despeciella förhållanden som råder inom massmediebranschen kräver enligt minmening att lagstiftningen läggs upp på ett annat sätt än vad som kan varalämpligt för företag i allmänhet. Jag föreslår att särskilda sakkunnigatillkallas för denna uppgift. Utgångspunkten för de sakkunnigas arbete bör varaatt vi behöver regler som gör det möjligt att förhindra att kommersiellt styrdaoligopol eller monopol uppkommer inom någon del av massmediebranschen. Framför alltär det, som nämnts, viktigt att man kan förhindra sådanföretagskoncentration som tar sig uttryck i att ett massmedieföretag köper uppett massmedieföretag inom en annan gren av 101 Kommittéer: Ju:66 branschen.Detta förhållande understryks särskilt av den tekniska och kommersiellaulveckling som är att vänta inom massmediebranschen . Övervakningenfrån det allmännas sida måste kunna bli effektiv. Koncenlrationsutvecklingeninom näringslivet i allmänhet följs f. n. av statens pris- och kartellnämnd.Detta sker med stöd av bestämmelserna i lagen (1956:245) om uppgiftsskyldighetrörande pris- och konkurrensförhållanden. De sakkunniga bör särskilt undersökai vad mån den uppgiftsskyldighet som föreligger enligt denna lag bör skärpasnär det gäller företag inom massmediebranschen. a. bör övervägas om inteföretag inom massmediebranschen bör åläggas skyldighet att i förväg anmälaplanerade överenskommelser om samgående eller andra former av samarbete företagenemellan. Ett sådant system förutsätter måhända att ett avtal om samgående ellerandra former av samarbete inte blir rättsligen gällande förrän en viss tidförflutit efter det att anmälan om avtalet gjorts till vederbörande myndighet. Jagär medveten om att det kan vara nödvändigt att acceptera samgåenden mellanmassmedieföretag, när samgåendet får till följd att något av de berördaföretagens fortsatta existens tryggas därigenom. Det kan exempelvis förhållasig så att det enda alternativet till en nedläggning av ett massmedieföretag äratt det går samman med ett annat massmedieföretag. Sådana samgåenden får inteförhindras genom de nya regler som de sakkunniga skall utarbeta. Det måsteockså vara möjligt för det allmänna att ställa villkor för att samgående ellerannat samarbete mellan massmedieföretag skall kunna godtas. Reglerna måstealltså vara så konstruerade att en flexibel tillämpning blir möjlig. Isammanhanget bör också påpekas att vissa typer av samarbete mellanmassmedieföretag -t.ex. avtal om gemensam tryckning-kan vara av sådant slag attsamarbetet inte är ägnat att påverka de berörda företagens opinionsbildandeverksamhet. Sådant samarbete måste självfallet kunna komma till stånd. Särskildaproblem uppkommer när det gäller att ta ställning till frågan vilket organ somskall pröva i vad mån samgående eller annat samarbete mellan massmedieföretagkan godtagas eller om villkor skall uppställas för samgåendet resp. samarbetet.Med hänsyn till den betydelse massmedieföretagen har för opinionsbildningenoch den allmänna debatten är det vikligt att allmänheten har förtroende för detprövande organets kompetens och förmåga att avgöra ärendena ulan otillbörligthänsynstagande till de partsintressen av skilda slag som kan komma att berörasav ärendena. Prövningen bör anförtros åt ett från regeringen fristående organ befintligt eller för ändamålet särskilt tillskapat. Från vissa synpunkter kundemarknadsdomstolen te sig som ett naturligt alternativ. domstolen ingåremellertid inte ledamöter med särskild sakkunskap i fråga om de intressen somfrämst gör sig gällande i detta sammanhang. Om prövningen skall anförtrosmarknadsdomstolen måste därför de sakkunniga överväga att ändra reglerna ommarknadsdomstolens sammansättning så att det i domstolen ingår personer medsärskild kännedom om massmediebranschen, villkoren för den allmännaopinionsbildningen och kulturlivet när ärenden rörande massmedieföretag skallprövas av domstolen. Uppgiften att övervaka utvecklingen inommassmediebranschen och föra talan vid domstolen rörande olämpligaföretagskoncentrationer bör i så fall naturiigen ankomma pånäringsfrihetsombudsmannen. Vilka förstärkningar i fråga om personal m. m. somkan bli erforderliga får övervägas närmare av de sakkunniga. Ju;66 Skr 1975:4 102 Desakkunniga bör även överväga möjligheten att tillskapa ett särskilt organ som idomstolsliknande former kan pröva ärenden enligt den nya lagstiftningen. 1 ettsådant organ bör i så fall, förutom en kvalificerad domare, ingå personer medekonomisk sakkunskap, personer med särskild kännedom om massmediebranschen ochvillkoren för den allmänna opinionsbildningen och personer med särskildkännedom om kulturlivet. Väljes detta alternativ bör de sakkunniga även prövafrågan om övervakningen inom massmediesektorn bör handhas av någon annanmyndighet än . Ävenandra alternativ än de nu nämnda bör kunna övervägas, i den mån de uppfyllerkrav på en fristående och kvalificerad prövning. Ettsärskilt problem är vilka kriterier som bör uppställas för prövningen avärenden enligt den nya lagen. De sakkunniga bör noga överväga denna fråga. Manfår räkna med att det kan visa sig svårt att närmare precisera kriterierna i enlagtext. Under alla omständigheter måste emellertid i motiven lill enlagsriftning i möjlig mån redovisas vilka faktorer som skall tillmätasbetydelse och efter vilka riktlinjer prövningen bör ske. Reglernasom gör det möjligt att bryta upp existerande företagsbildningar finns bl. a. iFörenta staterna. Enligt den amerikanska lagstiftningen kan domstol förordna oms. k. diverstiture, dvs. försäljning på den allmänna marknaden av alla aktiereller tillgångar som ett företag förvärvat i annat företag i syfte att skaffasig ett bestämmande inflylande över detta. Amerikanska domstolar kan ocksåförordna om s. k. dissolution, dvs. upplösning av en marknadsdominerandekoncern i ett flertal från varandra helt fristående enheter. Mot bakgrund av desärskilda förhållanden som råder inom massmediebranschen bör de sakkunniga övervägaom regler av sådant slag kan vara påkallade även i vårt land när det gällerföretagskoncentrationer av typen konglomerat med intressen inom olika sektorerav massmediebranschen. Enlagstiftning av det slag som skisserats syftar till att stärka den reellayttrande- och tryckfriheten genom att skapa garantier för en mångstämmig ochfri samhällsdebatt.