prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — Iallmänhet räcker boet i här aktuella fall inte till betalning av fordringar somsaknar förmånsrätt. Det kan då vara vilseledande och föranleda onödigt arbeteatt låta borgenärerna över lag bevaka. Vilka utdelningsberättigade fordringarsom föreligger i här avsedda konkurser bör i regel kunna utredas på annat sätt.Kommittén tillägger att ett förerddat anmälnings-och anmärkningsförfarandenumera gäller vid ackordsförhandling utan konkurs. Kommittén anför vidare att det inte heller behöver gesmöjlighet till rättslig prövning av tvistiga fordringar inom konkursens ramsåsom vid ordinär konkurs. Sådan prövning kan inte ske i ett ackordsförfarande.Förhållandena i här aktuella fall får enligt kommittén förutsättas vara såklara att det hela kan ordnas upp ändå. Kvarstående tvistefrågor får vid behovprövas på utdelningsstadiet. Över huvud bör enligt kommitténs mening regler omförfarandet meddelas främst i den mån det är nödvändigt frånrättssäkerhetssynpunkt. I gengäld får möjligheten att gå över till ordinärkonkurs hållas öppen för fall, då den enklare vägen skulle visa sig oframkomligoch tillgångarna kan antas vara tiUräckligt stora för att kunna ge utdelning iordinär konkurs. Enligt kommitténs mening bör institutet rättens ombudsmankunna undvaras i det summariska förfarandet. Kontrollen över förvaltningen fårordnas på annat sätt. Frågan om kontrollen över förvaltningen vid ordinärakonkurser tas inte upp i nu förevarande etapp av kommitténs arbete. Kommitténförutskickar emellertid att institutet rättens ombudsman kan komma attersättas av ett annat allmänt organ. 1975/76:210 54 nämner här kronofogdemyndighetema som tänkbarakontrollorgan. Det enklare förfarandet bör enligt kommittéförslaget kunnaanvändas oavsett om gäldenären är fysisk eller juridisk person. Ordinär konkursutgör det normala förfarandet, när tiUgångama kan antas räcka till merabetydande utdelning eller när rättsliga eller andra komplikationer kan befarasvid konkursutredningen och boet kan antas täcka kostnaderna för handläggning avkonkursen i ordinär form. De skäl som motiverar att återvinning skall kunna äga rumvid ordinär konkurs kan enligt kommittén åberopas också för att egendom skallkunna återvinnas vid förenklad konkurs. Genom att återvinningstalan kan förasvid förenklad konkurs behöver ordinärt konkursförfarande inte utverkas enbart iåtervirmingssyfte. Beträffande tillämpningsområdet för ett förenklatförfarande anför kommittén att det i allmänhet är tillgångamas omfattning somträder i förgrunden när det gäller att bedöma ett konkursbos beskaffenhet. Dethar därför synts lämpligt att i lagen särskilt ange att boets omfattning skallbeaktas vid valet av handläggningsform. Kommittén anför vidare att man kundetänka sig att som villkor för förenklad handläggning föreskriva att tillgångamasvärde inte får överstiga ett visst belopp. En sådan reglering blir emellertidonödigt stel. Ofta saknas f.ö. tillförlitliga värden vid tiden förkonkursbeslutet. Någon fix beloppsgräns synes därför inte böra stäUas upp ilagen. Enligt kommitténs mening bör vid tUlämpningen normalgränsen ligga vidomkring (penningvärde). Härvid åsyftas tillgångamas värdeenligt förefintlig bouppteckning eller motsvarande. Konunittén anmärker attdetta värde erfarenhetsmässigt ligger högre än det verkliga värdet. Närbouppteckning eller motsvarande saknas, får en grov uppskattning avtillgångamas sammanlagda värde göras. Med hänsyn till förändringarna ipenningvärdet är det enligt kommittén mest ändamålsenligt att uttrycka detungefärliga maximi beloppet i ett lämpligt antal basbelopp enligt lagen(1%2:381) om allmän försäkring. Mot bakgrund av det som har sagts finnerkommittén normalgränsen kunna gå vid summan av sju basbelopp, dvs. för år 1974drygt . Av konunitténs statistiska undersökning hos 15 tingsrätterframgår att antalet avslutade ordinära konkurser, i vilkatillgångarnas bouppteckningsvärde var högst , motsvarade ungefärhälften av samtliga ordinära konkurser. För landet i dess helhet uppskattar kommitténantalet ordinära konkurser, i vilka tillgångarnas värde inte översteg nämndabelopp, till omkring 700. Enligt förslaget skall emellertid hänsyn tas inte baratill boets omfattning utan även till övriga förhållanden. Tillgångamas ochskuldernas beskaffenhet samt antalet borgenärer som kan komma i fråga förutdelning är också av betydelse. Kommittén understryker att engrundförutsättning för att den summariska konkursformen skall få tillgripas äratt boutredningen 1975/76:210 55 ochavvecklingen av boet kan antas bli enkel. I tveksamma fall kan det många gångervara lämpligt att välja den enklare handläggningsformen. Om det senare' visarsig nödvändigt eller ändamålsenligt och förutsättningarna i övrigt äruppfyllda, kan övergång till ordinär konkurs äga rum. Enligt kommittén fårkonkursdomaren på grundval av det föreliggande materialet göra en samladbedönming i fråga om valet av lämplig form för handläggning av konkursen. Denrekommenderade normalgränsen i fråga om tillgångarnas omfattning bör kunnaöverskridas, om särskilda skäl föranleder att konkursen handläggs i förenkladform. Förhållandena kan i övrigt vara så uppenbart enkla och klara attkonkursen bör handläggas i förenklad ordning. Om egendom återvinns i förenkladkonkurs och tillgångarnas sammanlagda värde därigenom kommer att överskridanormalgränsen, kan förhållandena ändå vara sådana att det förenklade förfarandetbör fortsätta. Å andra sidan kan enligt kommittén omständigheterna i detsärskilda fallet föranleda att ordinärt konkursförfarande bör äga rum, trotsatt tillgångamas värde kan antas Ugga betydligt under normalgränsen. Boet kannänUigen i övrigt vara komplicerat och svårutrett. Kommittén räknar med attcirka 600 av sådana konkurser, som f.n. handläggs i ordinär form, skallkunna handläggas som förenklade konkurser enligt förslaget. Detta är mer än entredjedel av de nuvarande ordinära konkursema. 1 det följande ställerkommittén frågan hur konkursdomaren skall kunna bedöma förutsättningarna förförenklad handläggning av konkursen. Vid tiden för konkursbeslutet ärutredningen om gäldenärens ekonomiska förhåUanden ofta knapphändig. Konmiitténpåpekar att enligt gällande lag konkursdomaren trots detta skall i anslutningtill konkursbeslutet avgöra om konkursen bör handläggas som ordinär konkurseller som fattigkonkurs, dvs. om boet kan antas räcka till betalning avkostnaderna för en ordinär konkurs. Kommittén framhåller att om ramen för detförenklade förfarandet vidgas gränsdragningen mot ordinär konkurs ändrarkaraktär. Konkursdomaren kan sålunda behöva göra en mera allmän bedömning avkonkursboets beskaffenhet. Det kan enligt kommitténinte gäma komma i fråga att låta konkursbeslutet anstå i avvaktan på närmareuppgifter om beskaffenheten av gäldenärens bo. Konunittén anför att man kundetänka sig att behandla alla konkurser lika fram till förstaborgenärssammanträdet och därefter när fylligare utredning om boetsbeskaffenhet står till buds ta ställning till om konkursen skall handläggas iena eller andra formen. Det synes emellertid kommittén inte lämpligt att ensådan ordning skall gälla generellt. 1 de flesta fall är det nämligen redanfrån början klart, om konkursen bör handläggas som ordinär eller som förenkladkonkurs. Att i sådana fall skjuta upp ställningstagandet tiU förstaborgenärssammanträdet skulle fördröja eller komplicera förfarandet. En relativtomfattande procedur dras i gång kanske alldeles i onödan. Eventuellt kimde manlåta bevak- 1975/76:210 56 ningstid m.m. börja löpa först sedan det har avgjorts, omett ordinärt konkursförfarande skall genomföras eller inte. Detta menar dock kommittén innebära en avsevärd tidsutdräkt i de fall då ordinärkonkurs ' sedan verkligen kommer till stånd. Enligt kommitténs mening bör man kunna behålla detnuvarande systemet med viss påbyggnad. FörhåUandena gestaltar sig olikaberoende av om det är gäldenären själv eller borgenär som har ansökt omkonkursen. Om gäldenären har gjort konkursansökan, kan konkursdomarengenom den förteckning som avses i 8 § KL få en åtminstone ungefäriig bild avboets omfattning och beskaffenhet i övrigt. I nämnda paragraf sägs attförteckning över boets tillgångar och skulder m.m. bör fogas vid gäldenärskonkursansökan. Från de synpunkter som är aktueUa i förevarande sammanhang börenligt kommitténs mening kravet på ingivande av bouppteckning skärpas genom attordet "bör" ersätts med "skall". Den föreslagna lydelsenmarkerar på ett bättre sätt vikten av att bouppteckning ges in. Även genomandra ingivna handlingar eller meddelade upplysningar kan konkursdomaren få enuppfattning om boet, när konkursansökningen har gjorts av gäldenären. När konkursansökan har gjorts av borgenär, föreliggernormalt inte någon bouppteckning. Kommittén framhåller att konkursdomaren iregel redan vid tiden för konkursbeslutets meddelande torde kunna något så närbedöma inte bara boets tillräcklighet i förhåUande till konkurskostnaderna utanäven dess omfattning och beskaffenhet i övrigt. Kommittén menar att i devanligt förekommande fall då konkursansökningen har gjorts avkronofogdemyndighet denna ofta torde kunna lämna förhållandevis fylligauppgifter om gäldenärens ekonomiska belägenhet. Fömtsättningarna att överblickasituationen vid borgenärs ansökan ökar emellertid, om man föreskriver attkonkursdomaren skall förelägga gäldenären att länma en kortfattad redogörelseför sin ekonomi. Även om underlåtenhet av gäldenären att efterfölja ett sådantföreläggande inte bör vara förenad med någon särskild sanktion, börbestämmelsen enligt kommittén ändå göra verkan i önskad riktning. Beträffande såväl gäldenärs som borgenärs ansökan gällerenligt konunittén att en konkursansökan givetvis inte får avvisas endast av denanledningen att det saknas tillräckligt underlag för bedömning av om ordinärteller förenklat förfarande bör tillgripas. I tveksamma fall kan det enligtkonunitténs mening ofta vara tillrådligt att låta konkursen börja som förenkladkonkurs. Kommittén berör även frågan om ställande av säkerhet skallpåverka valet av handläggningsform. I denna del påpekar kommittén bl.a. att omdet öppnas möjlighet att föra återvinningstalan vid förenklad konkurs och omutredning beträffande brott skall göras även vid sådan konkurs, intressetuppenbarligen minskar av att kunna utverka ordinär konkurs 1975/76:210 57 genom att ställa säkerhet. Andra förbättringar av detsummariska konkursförfarandet har samma verkan. Redan med hänsyn härtill kannuvarande regler om ställande av säkerhet böra omprövas. Enligt kommitténs mening bör det ankomma på konkursdomarenatt i sista hand pröva och avgöra, om ordinär eller förenklad konkurs skalltiUgripas och om en konkurs skall avskrivas. Den som önskar att ett ordinärtkonkursförfarande skall komma till stånd eller att en påbörjad konkurs skall fortsättabör vara hänvisad till att hos konkursdomaren förebringa sakskäl till stöd försin uppfattning. I anslutning härtill påpekar kommittén att en konkurs inte fårförlängas i syfte att ytterligare egendom skall tillfalla gäldenären underkonkursen. Mot bakgrund av främst det nu anförda anser kommittén övervägandeskäl tala för att bestämmelsema om ställande av säkerhet upphävs. Det kunde enligt kommittén synas konsekvent att göraövergång från ordinär konkurs till förenklat förfarande möjlig i fall då boetmed hänsyn till omfattningen och övriga förhåUanden visar sig vara av enkelbeskaffenhet. En sådan ordning skulle emellertid knappast fylla någon praktiskfunktion vid sidan av möjligheten att från början föranstalta om förenkladkonkurs utan skulle snarare medföra risk för komplikationer. Man bör enligtkommitténs mening hålla fast vid den funktion som 186 § KL har f.n., nämligenatt ge möjUghet att få slut på en ordinär konkurs där tiUgångama inte kan antasräcka till någon utdelning till borgenärerna. Den vedertagna beteckningen fattigkonkurs på det nuvarandesummariska förfarandet är enligt kommitténs mening inte lämplig. Om detsummariska förfarandet skall kunna användas även när det finns tiUgångar somräcker till utdelning, blir benämningen än mindre passande. Beteckningenförenklad konkurs bör i stället begagnas och komma tiU uttryck i lagtexten.Benämningen ordinär konkurs bör enligt kommitténs uppfattning kunna användaspå det förfarande som enligt systematiken i KL är det normala, dvs. konkursvarom kungörelse enligt 19 § utfärdas. 1 lagtekniskt hänseende föreslår kominittén attbestämmelserna om det förenklade förfarandet tas upp i 9 kap. KL. I likhet medvad fallet nu är i fråga om fattigkonkurs hänvisar de nya bestämmelserna pååtskilliga punkter till de regler som gäller i fråga om ordinära konkurser.Liksom de nuvarande reglerna om fattigkonkurs avser de föreslagnabestämmelserna om förenklad konkurs endast handläggningen sedan konkurs harbeslutats. De materiellrättsliga reglerna i KL skall över lag gälla itiUämpliga delar även vid förenklad konkurs, i den mån avvikande föreskriftinte har föreslagits. Kommittén har inte ansett det vara påkallat att i lagensärskilt ange de bestämmelser som sålunda skall tillämpas också när konkursenhandläggs i förenklad form. Efter förslag av lagberedningen har vid den reform somunder skett beträffande konkurslagstiftningen ur KL utmönstrats vissaregler som har väsentligen administrativ karaktär. Kommittén uttalar att densökt Prop.1975/76:210 58 atttillämpa samma principer som lagberedningen i fråga om uppdelning avförfattningsinnehållet mellan lag och förordning. Kommittén utgår från attadministrativa bestämmelser konuner att utfärdas bl.a. beträffande skyldighetenför konkursdomaren att underrätta olika myndigheter om konkursen. 3.2.2Förvaltningen av konkursboet m.m. OmtiUämpningsområdet för fattigkonkurs utvidgas så som har föreslagits, måsteenligt konunitténs uppfattning också ökade befogenheter tillerkännasförvaltaren, som skall ha hand om boet och i övrigt vara verksam i konkursen.Han bör bl.a. få föra talan om återvinning. Även annan talan i rättegång börenligt konunittén kunna föras på konkursboets vägnar och förlikning om osäkereller tvistig tillgång kunna ingås. Gäldenärens rörelse bör i förekommandefall kunna drivas vidare eller återupptas. Dessutom bör indrivning avgäldenärens utestående fordringar, försäljning av boets egendom och utdelningav befintliga eller influtna medel tUl borgenärema kunna äga rum. Befogenheternabör över huvud utvidgas så att förvaltaren kan företräda boet och handla pådess vägnar. Enligtkonunittén krävs givetvis bouppteckning även vid förenklad konkurs. Enfullständig sådan berättelse om boets tillstånd som avses i 55 § KL synesdäremot inte behöva upprättas i de enklare fall som kommer i fråga här. Detskulle enligt konunittén normalt både fördyra och förlänga proceduren utan attge motsvarande utbyte. Uppgift om orsakerna till gäldenärens insolvens, såvittde kunnat utrönas, bör dock lämnas. Enligt22 § andra stycket 4 ackordslagen (1970:847, AckL) skall god-mansberättelse vidförhandling om offentligt ackord innehålla uppgift om huruvida egendom harfrångått gäldenären under sådana förhållanden att den kan bli föremål föråtervinning. Motsvarande upplysning om eventuella återvinningsmöjligheter börenligt kommitténs mening lämnas vid förenklad konkurs och f.ö. även vid ordinärkonkurs. Vidarebör enligt kommittén i samband med förenklad konkurs anges, om det finns skäliganledning att anta att gäldenären gjort sig skyldig till brottsligt förfarandemot sina borgenärer och, i så fall, på vilken grund. Uppgifter i nu nänmdahänseende skall enligt gällande lag lämnas i ordinära konkurser men inte ifattigkonkurser och bringas till åklagarens kännedom (se 55 och 218 §§ KL,jfr även 217 §). Misstanke om gäldenärsbrott skall även anmälas av gode mannenvid förhandling om offentligt ackord (se 22 § andra stycket 4 AckL). Det finnsenligt kommittén inte någon anledning att på denna punkt ha en avvikandeordning vid förenklad konkurs. Den omständigheten att konkursen handläggs iförenklad form, t.ex. på grund av att tillgångar till betalning av kostnademaför ordinär konkurs saknas, hindrar inte att eventuell bakomliggande 1975/76:210 59 brottslighet kan vara av allvarlig beskaffenhet. En ökningav upptäcktsrisken får även en brottsförebyggande effekt. Att det finns ettpraktiskt behov av att stärka borgenärsskyddet i förevarande hänseende harenligt konunittén dokumenterats i flera sammanhang. Bestämmelsema i KL om bokföringsskyldighet (57 §) ochmedelsplacering (58 § första stycket första punkten och andra stycket) börenligt konunittén göras i princip tillämpliga på det förenklade förfarandet.Ofta torde boet emellertid vara av så ringa omfattning att tillämpning av bokförings-och placeringsbestänunelsema inte blir aktuell. De angivna uppgiftema ligger enligt kommittén i linje meddem som skall fullgöras av förvaltaren i ordinär konkurs. Liksom vid ordinärkonkurs bör det åligga förvaltare i förenklad konkurs att beakta borgenärernasgemensamma rätt och bästa samt att vidta de åtgärder som främjar en förmånligoch snabb utredning av boet (jfr 53 § KL). Om förfarandet skulle övergå tillordinär konkurs, bör förvaltaren kunna fortsätta automatiskt sominterimsförvaltare. Den av kommittén föreslagna ordningen innebär bl.a. attolika bestämmelser i och utanför KL om konkursförvaltares befogenheter ochskyldigheter m.m. blir i princip tiUämpliga även vid förenklad korUcurs. Enligtkommittéförslaget gäller inte några formella begränsningar i förvaltarens rättatt på boets vägnar föra talan i rättegång, t.ex. om återvinning. Om tillgångarna i konkursboet är så stora att borgenärernakan få utdelning, aktualiseras regelmässigt frågor om försäljning av egendomeller liknande förvaltningsåtgärder. Omständighetema kan enligt kommittén intesällan vara sådana att egendom i boet bör säljas innan en beedigadbouppteckning föreligger. Som exempel nämner kommittén att egendomen är utsattför förskämning eller förstörelse eller kräver aUtför kostsam vård. Medel kanockså behövas för betalning av boets utgifter. Vidare kan det finnas skäl attacceptera ett fördelaktigt anbud som kanske inte återkommer. I sådana fall kanförvaltaren enligt kommitténs förslag sälja egendomen. När beedigadbouppteckning föreligger skall enligt konunittéförslaget boets egendomförsäljas så snart det lämpligen kan ske om ej annat är föreskrivet. Kommittén framhåller beträffande förenklad konkurs därgäldenären är dödsbo att undantag från regeln att förvaltare skall förordnassynes vara befogat. F.n. utses god man förhållandevis sällan i samband meddödsbos fattigkonkurser. Av 21 kap. 1 § ÄB följer att dödsbodelägare kan befriasig från personligt betalningsansvar för den avlidnes skulder genom att inomviss tid föranstalta om egendomens avträdande till förvaltning avboutredningsman eller till konkurs. Ansökan om att dödsbo skall försättas ikonkurs torde ofta göras uteslutande i syfte att personligt ansvar för denavlidnes skulder inte skall kunna utkrävas. Någon egentlig konkursutredningbehövs då i allmänhet inte. En godtagbar bouppteckning efter 1975/76:210 60 den döde måste dock föreUgga. Enligt kommitténs mening börförvaltare kunna avvaras i dödsbokonkurser, när boet inte kanantas räcka till någon utdelning. Med hänsyn härtill föreslår kommittén att,när gäldenären är dödsbo, förvaltare behöver utses endast om särskilda skälföreUgger. Om dödsboets borgenärer kan beräknas få utdelning inom den förenkladekonkursens ram, bör givetvis förvaltare alltid förordnas, påpekar kommittén.Likaså kan förvaltare behöva utses för att upprätta sådan bouppteckning som kangodtas i konkursen. Även andra särskilda skäl att utse förvaltare kan tänkasföreligga. Bland borgenärerna återfinns i regel staten såsominnehavare av bl.a. skatte- och avgiftsfordringar. Dessa uppgår ofta tillbetydande belopp och är dessutom i stor omfattning förenade med allmänförmånsrätt. Med hänsyn till statens specieUa ställning som skatteborgenär börenligt kommitténs mening förvaltaren i förekommande fall höra vederbörandekronofogdemyndighet beträffande viktigare förvaltningsåtgärder. Kommittén angeratt även andra av förvaltningen särskilt berörda borgenärer eller företrädareför borgenärer bör höras, t.ex. innehavare av företagsinteckning och olikaarbetstagarorganisationer. I överensstämmelse härmed föreslås en bestärrunelseerdigt vilken förvaltaren i viktigare frågor skall höra sådana borgenärer somsärskilt berörs av förvaltningen, dvs. som kan konuna i fråga för utdelning(185 a § 2 fjärde stycket i kommittéförslaget). Det torde enligt kommittén merasällan bli aktueUt att höra borgenärer som saknar förmånsrätt. Bestämmelsen omsanuåd i kommittéförslaget skall inte tolkas så att förvaltaren kan undandrasig ansvaret för avgörandet av olika förvaltningsfrågor. Beslutanderättenligger med andra ord hos förvaltaren. Samråd kan enligt konunittén t.ex. böraske vid bedönming av om återvinningstalan eller annan talan bör väckas för konkursboetsräkning. Även i fråga om fortsatt drift av gäldenärens rörelse eller omförsäljning av egendom av större värde bör de särskilt berörda borgenäremassynpunkter normalt inhämtas. Utfornmingenav lönegarantisystemet vid ordinära konkurser berörs inte av förslaget. Denföreslagna ordningen med förenklade konkurser kräver däremot jämkningar ilönegarantilagen. En central fråga är därvid enligt kommittén vilket organ somvid förenklad konkurs skall pröva i vad mån betalning enligt lönegarantin skallutgå för fordran i konkursen. Prövningen kan inte som vid ordinär konkurs knytas till ett bevaknings- och anmärkningsförfarande. Enligt kommitténsmening kan det inte komma i fråga att beträffande sådana förenklade konkursersom närmast motsvarar fattigkonkursema överge det numera inarbetade systemetmed administrativ prövning hos kronofogdemyndigheterna. Man kunde enligtkommittén möjligen överväga att låta förvaltaren pröva löne- ochpensionsfordringar enligt garantin i de förenklade konkurser där utdelningförekommer och där den rätt till betalning i konkursen som följer medfordringarna ändå måste prövas. Med den nu antydda löspingen skulle 1975/76:210 61 man få tre olika system: ett där prövningen ankommer påkronofogdemyndighet, ett där förvaltaren prövar och ett för ordinära konkursersom bygger på bevaknings- och anmärkningsproceduren. Detta synes kommitténopraktiskt och medföra risk för att utbetalning av lönegarantimedel fördröjs.Enligt konunitténs mening är det mest ändamålsenligt att kronofogdemyndighetemai alla förenklade konkurser får i administrativ ordning avgöra, om betalningenligt lönegarantin skall utgå för fordran i konkursen. Vad angår förvaltningsorganet vid förenklad konkurs harinom kommittén uppkommit fråga, om man bör föreskriva en ordning enligt vilkenkronofogdemyndighet alltid skall vara förvaltare i sådana konkurser.Konrunittémajoriteten (inklusive två av konunitténs experter) är negativ sådan lösning och menar att den naturligaste och lämpligaste lösningen äratt till förvaltare utses någon som uppfyUer de kvalifikations- ochbehörighetskrav som kommittén anser böra gälla förvaltare i övriga konkurser.En sådan lösning innebär i allmänhet att advokater eller andra personer med juridiskutbildning utses. En ledamot av kommittén () anser med instämmandeav två av konunitténs experter att kronofogdemyndighet alltid bör varaförvaltare vid förenklad konkurs. KommittémajoritetenframhåUer att ett grundläggande krav på konkursförvaltning är att den bedrivsopartiskt, så att viss eller vissa borgenärer inte gynnas framför andra. Det ärockså viktigt, att förvaltningen utåt framstår som opartisk och neutral.Kommittémajoriteten pekar på några drag i det föreslagna förenklade förfarandetsom är av intresse i detta sammanhang. Antaletkonkurrerande fordringar torde bli större än i de nuvarande fattigkonkurserna,och utdelning till borgenärer kommer därför att kunna äga rum i ett stort antalfall och i inte obetydlig omfattning. Det torde vanUgen inte bli aktuellt medutdelning till andra än förmånsberättigade borgenärer. I och för sig kanemeUertid även utdelning till borgenärer utan förmånsrätt komma i fråga.