prop · FY0335 · 1975-12-31 00:00:00 — a. , Frågan om tillträde tUldenna konvention och om därav föranledd lagstiftning avser jag atl inom kortanmäla för Kungl, Maj:l, Mellande nordiska länderna har etablerats etl ännu längre gående samarbete. Genom enhetiiglagstiftning har man sålunda gjort det möjligt att inom verkställadomar och beslut i brottmål i annat land än domslandet. För del ärdessa frågor reglerade i lagen (1963: 193) om samarbete med , ,och angående verkställighet av straff m, m. Vidare kan lagföringför brott med stöd av det s. k, nordiska samarbelsavtalet flyttas över tillannat nordiskt land där den misstänkte är bosatt eller, i vissa fall, där hanuppehåller sig. Enviktig del av del internationella samarbetet i fråga om brottsbekämpningen ärreglerad i skUda bestämmelser och konventioner om utlämning för brott från enstat till en annan. För del utgörs lag-stifttiingen på detta område avlagen (1957: 668) om utiämning för brott (den allmänna utiämningslagen) ochlagen (1959: 254) om uflämning för brott till , , ochNorge (den nordiska utlämningslagen). Lagarna innehåller bestämmelser bl. a.om de minimiviUkor som i varje särskilt fall måste vara uppfyllda för attutlämning skall få ske och om förfarandet i utiämningsärenden. Utlämningslagstiftningenkompletteras av de avtal och konventioner genom vilka i förhållandetill viss eller vissa främmande stater har åtagit sig att under när- 1975: 35 50 mareangivna förutsättningar bevilja utlämning. Den allmänna utlämningslagen byggerpå den europeiska utlämningskonventionen av som harratificerats av . är vidare bundet av särskilda utlämningsavtalmed , Förenta Stater, och samtAustralien. I eninom upprättad promemoria (Ds Ju 1974: 8) har förslaglagts fram som syftar tUl att på vissa punkter anpassa bestämmelserna omutlämning för brott lill kraven på en ökad intemationell samverkan påbrottsbekämpningens område och att skapa möjlighet för viss internationellrättshjälp även utan samband med uflämning. Vidare har eftersträvats att få tUlstånd en bättre överensstämmelse mellan de svenska bestämmelserna på områdetoch de regler som gäller eller kommer att gälla i de nordiska grannländerna. Promemorianhar vid remissbehandlingen i stort setl fått ett gynnsamt mottagande. Delagförslag som har framlagts har i aUt väsentligt tillstyrkts eller lämnatsutan erinran. Från flera håll har understrukils att de föreslagnalagstiftningsåtgärderna kommer att undanröja många av de svårigheter som underårens lopp har mött vid tUlämpning av gällande bestämmelser om utlämning förbrott. Även jag anser atl förslagen i promemorian i huvudsak är ägnade attligga till grund för lagstiftning på de områden som är i fråga. Idet följande behandlar jag huvudpunkterna i den föreslagna lagstiftningen.Bestämmelsernas närmare utformning och vissa särskilda frågor avser jag attåterkomma till i specialmotiveringen. Närdet gäller den allmänna utlämningslagen har i promemorian lill en börjantagils upp frågan om utlämning för brott som har begåtts i . I deltaavseende gäller f, n, att utlämning bortsett från elt undantagsfall fårbeviljas bara för brott som helt eller delvis har förövats utom riket ellerombord på utländskt fartyg eller luftfartyg eller för medverkan tUl sådantbrott. I promemorian föreslås att del sålunda uppställda kravet för utlämningtas bort och all det alltså skall bli möjligt att utlämna också för brott somhar begåtts i . Förslaget står i överensstämmelse med en rekommendationsom har antagits av för brottslighetsfrågor. Vid remissbehandlingenav promemorian har förslaget tillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtligainstanser. För min del anser jag att ett slopande av ifrågavarande viUkor förutlämning är en naturlig följd av det vidgade internationella samarbetet påbrottsbekämpningens område. Det finns sålunda anledning räkna med att det medhänsyn tiU den ökade rörligheten över gränsema kommer att i allt störreutsträckning framstå som ändamålsenligt att ett brott lagfors i annat land ängärningslandet. Jag ansluter mig alltså i denna del tUl promemorians förslag.Jag -vill emellertid understryka att etl upphävande av det principiella kravetpå att brottet skall ha begåtts utom inte innebär att det uppstår nå- gonskyldighet att ullänma för gärning som har förövats här i landet. Om utlämningi ett sådant fall skall beviljas eller inte får bedömas mom ramen för dendiskretionära prövningsrätt som enligt lagen alltid föreligger i dessaärenden. Det är givet atl vid denna bedömning hänsyn i förekommande fall bl. a.kan tas till målsägandens intressen, exempelvis om en utiämning skulle avsevärtförsvåra möjligheten för denne alt föra skadeståndstalan på grund av det brottsom är i fråga. Somframhållits vid remissbehandlingen av promemorian aktualiseras i dettasammanhang frågan om uflämning skall få ske även i fall då åtal för brottetredan har väckts här i riket. F, n. föreligger hinder mol utlämning i dettafall. Något motsvarande utlänmingshinder har inte tagits upp i den nordiska utlämningslagen.Redan under förarbetena tUl den allmänna utlämningslagen övervägdes om väcktåtal för brottet i vissa fall inte skulle behöva hindra utlämning, men detansågs då tillräckligt att utlämning i förekommande fall kunde komma till ståndgenom beslut av Kungl. Maj:t om nedläggande av åtalet (prop. 1957:156 s. 6667). För min del anser jag att de ändamålssynpunkler som talar för allutlämning skaU kunna äga rum för brott som har begåtts här i landet kan görasig gällande med samma styrka också i ett fall då åtal redan har väckts innanframställning om utlämning gjorts. Jag förordar därför att den omständighetenatt åtal i har väckts för brottet inte längre skall utgöra något hindermol utlämning. Det blir med denna utgångspunkt i stället en fråga som fallerunder regeringens fria prövningsrätt, om utiänming skall beviljas trots attåtal för brottet har väckts i . Bifall till framställningen synes böravägras om det i elt enskilt fall skulle te sig stötande att utlämning skereller om utlämning framstår som olämplig med hänsyn till att huvudförhandlinghar påbörjats i eller kostnader och arbete här har nedlagts på förundersökningen.För alt förebygga de komplikationer som kan uppslå, om åtal väcks medan enframställning om utlämning är beroende på prövning, anser jag vidare,likaledes i enlighet med förslag som framförts vid remissbehandlingen, atl detsedan framställning om utlämning har gjorts bör gälla förbud mot åtal för deteller de brott som avses med framställningen. Avslås framställningen, börgivetvis åtalsförbudel inte längre beslå. På motsvarande sätt bör bifall lUlen framställning om utlämning anses utgöra rättegångshinder i brottmålet. Vadnu sagts om förbud mol åtal bör gäUa även utfärdande av strafföreläggande ellerföreläggande av ordningsbot. F,n. föreUgger i princip hinder mot utlämning även när den person som avses medframställningen är åtalad eller föremål för förundersök-nuig för annat brottför vUket fängelse är stadgat eller om han skall undergå fängelsestraff ellerannan anstaltsvistelse i . Utlämning får i ett sådant fall mte ske sålänge hindret beslår. Hindret är alltså av övergående natur. Utlämning får dockske för rättegång i den fram- 1975: 35 52 mandestaten på det villkoret, att den ullänmade senare överlämnas till svenskmyndighet, och del torde i detta fall föreligga befogenhet för regeringen atlmedge att ett kortare straff verkställs innan den utlämnade återförs (jfr prop.1957:156 s. 121). Jag finner, i motsats till vissa remissinstanser, inte tUlräckligaskäl att förorda någon ändring av vad som sålunda gäller. Jag vill dock erinraom atl, i den mån utlämning begärs av den som här i landet är åtalad eller dömdför annat brott, lagföring eller straffverkställighet beteäffande det andrabrottet i vissa fall kan tänkas komma att överflyttas med tUlämpning avbestämmelserna i lag-förings- eUer brotlmålsdomskonventionerna. Utiänmingfår enligt gällande bestämmelser ske endast för gäming som motsvarar brott för vUketenUgt svensk lag är stadgal fängelse . I promemorian föreslåsatt utlämning skall kunna bevUjas även för lindrigare brott, förutsatt attutlämning sker för brott som uppfyller den föreskrivna svårhetsgraden.Förslaget har tillstyrkts av samtliga remissinstanser. Även jag anser att enändring av gällande regler bör ske i det hänseende som förordats ipromemorian. Till bestämmelsemas närmare utformning återkommer jag ispecialmotiveringen. Enligtvad som föreslås i promemorian skall dom i annan främmande stat än den somgjort framställning om utlämning i vissa fall utgöra hinder mot bifall till utlämningsframställningen.Sådant hinder skall enligt förslaget under vissa fömtsättningar föreligga närfråga om ansvar för det aktuella brottet har prövats i den stat där brottetbegåtts eller i stat som har tillträtt den europeiska utlämningskonventionen, brotlmålsdomskonventioneneller lagföringskonventionen. Även på denna punkt står förslaget iöverensstämmelse med en rekommendation som antagits av för brottslighetsfrågor. Jag ansluter mig i likhet medremissinstanserna tUl promemorians förslag i delta hänseende. Vidutlämning enligt den allmänna utiämningslagen måste f, n, från svensk sidauppställas det viUkorel alt den utlämnade närmast efterrättegång och avtjänande av därvid bestämd påföljd inte får på något sätthindras att lämna det land till vUket han har utlämnats, såvida han inte begårnytt brott. Denna immunitetsregel saknar motsvarighet i de nordiskagrannländernas lagstiftaing och någon bestämmelse av angiven innebörd har inteheller tagits upp vare sig i den europeiska utlämningskonventionen eller i de utlämningsavtalsom har ingått med Förenta Stater och . Enligtpromemorians förslag skall den ifrågavarande immunitetsregeln slopas. I dennafråga har delade meningar yppats bland remissinstanserna. Jagvill erinra om alt en immunitelsregel av motsvarande slag fanns redan i den lag(1913: 68) angående utiämning av förbrytare som föregick gäUande allmänna utlämningslag.Gmnden till bestämmelsen angavs vara att den främmande staten inte borde fåbegagna sig av den makt som den genom utlänmingen fått över den utlämnade tUlatt företa andra frUietsinskränkande åtgärder, exempelvis av administrativ art. 1975: 35 53 Denullänmade ansågs böra äga anspråk på att fritt få avlägsna sig ur landet, sedanändamålet med hans utlämnande hade uppfyUts. Även lag gjordes dockundantag för ingripanden på gmnd av nytt brott. Närförslaget tUl allmän uflämnmgslag remitterades tUl lagrådet yttrade dåvarandechefen för (prop. 1957:156 s. 72) att den grundsats somföreskriften uttryckte syntes riktig. Han satte dock i fråga om inte regelnalltför snävt begränsade den utlämningssökande statens befogenheter. Denna statkunde ha ett berättigat intresse av alt hålla kvar den utlämnade också i andrafall än när han hade begått nya brott. Som exempel anfördes att den utlämnadehade ådragit sig gäld som enligt den andra statens lagstiftning kunde föranledaförbud alt lämna riket. Departementschefen ansåg att den utlämnade i varje fallinte borde på grund av utlämningen sättas i särsläUning när det gällde åtgärdersom han hade vidtagit efter utiämningen, I lagrådsremissen föreslogs därför ensådan ändring av villkoret att den utlämnade inte fick hindras att lämna landetpå gmnd av förhållande som låg honom till last före utlämningen. I sittyttrande över lagförslaget ansåg lagrådet (prop, s. 121) emellertid alt frånden utlämnades synpunkt försUtlighe-ten bjöd alt man återgick till den tidigarelydelsen. Departementschefen accepterade lagrådets ändringsförslag utannärmare kommentar. Jagvill inte bestrida att skäl fortfarande kan anföras tiU förmån för den gmndsatssom den nuvarande inomunitelsregeln ger uttryck ål. Det synes emeUertid varatveksamt om regeln, i de fall den skuUe kunna få betydelse, i praktiken ärägnad att utgöra ett verksamt skydd för den utlämnade. Enligt min mening talardärför önskemålet om en bättre överensstämmelse mellan den allmänna utlämningslagenoch de bestämmelser som gäller i andra länder på delta område för atl regelnbör upphävas i samband med den nu aktuella översynen av utlämningsbestämmel-serna.Jag vUl understryka att det intresse som regeln avser att skydda torde kunna tUlgodosesinom ramen för den diskretionära prövning som sker i utlämnmgsärendena och atlutlämning givetvis inte får medges i fall där den person som avses med uflämningsframställningenlöper risk för alt utsättas för förföljelse som riktar sig mol hans liv ellerfrihet eller för andra allvarliga övergrepp eller om utlämning av andra skäluppenbart skulle strida mot humanitetens krav. Jag förordar således alt denberörda bestämmelsen utgår. Vad sedan angår självaförfarandet i utiämningsärenden innebär promemorieförslaget den förenklingen iförhållande lill nuvarande ordning att en utiämningsframstäUning regelmässigtskall kunna remUte-ras till riksåklagaren () ulan föregående regeringsbeslut.Jag biträder liksom remissinstanserna promemorieförslaget i denna del. Frånnågot håll har i delta sammanhang framförts tanken att införa en allmän begränsningav den tid inom vilken etl utlämningsärende skall avgöras. Ett förslag i dennariktning diskuterades redan i samband med tiUkoms- 1975: 35 54 tenav gällande allmänna utlämningslag men avvisades därvid (prop, 1957:156 s, 84),Jag finner inte skäl till ett ändrat ställningslagande på denna punkt. Ipromemorian läggs vidare fram förslag om begränsning av tiden för provisorisktanhållande och om en närmare reglering av övergången mellan sådant anhållandeoch häktning. Förslagen är enligt min mening i huvudsak ägnade att ligga tUl gmndför lagstiftning i dessa frågor. Med hänsyn till vad som anförts vidremissbehandlingen bör dock vissa jämkningar företas av promemorieförslagen idenna del. Jag återkommer härtUl i specialmotiveringen. Närdet gäller transitering innebär promemorieförslaget att även svensk medborgaresom utlämnas från utomnordiskt land till , , eller Norgeskall få föras genom under den för-utsättnmgen alt hinder inte skulleha förelegat för utlämning av honom till den mottagande staten. Förslagetsyftar tUl att undanröja en brist i den svenska lagstiftningen som har påtalatsfrån de övriga nordiska ländernas sida. Erinran mot förslaget har inteframställts vid remissbehandlingen. Även jag godtar promemorieförslaget idetta avseende. Ifråga om (BrB) har i promemorian lagts fram förslag tUl en nyregel som öppnar möjlighet att i vissa fall dela upp en för flera brottgemensamt ådömd påföljd. Avsikten är att detta skall kunna ske i tvåsituationer. Den ena avser det fallet att någon skall begäras utiämnad tillSverige för verkställighet av dom varigenom fängelse, ungdomsfängelse ellerinternering ådömts som gemensam påföljd för flera brott och den främmandestatens lagstiftning lägger hinder i vägen för utlämning beträffande någoteller några av brotten. Den andra situationen är den då fråga uppkommer om verkställighetutomlands av svensk dom som avser två eller flera brott och det på motsvarandesätt enligt den främmande statens lagstiftning möter hinder för verkställighetbeträffande något eller några av brotten. Någon principiell invändning motpromemorieförslaget har inte framställts av remissinstansema. Jag finner föregen del bestämmelser av den föreslagna innebörden påkaUade och ansluter migalltså i princip till vad som förordats i promemorian. Med hänsyn till vissaerinringar som gjorts vid remissbehandlingen bör dock de föreslagnabestämmelserna jämkas något, I enlighet med vad som också har påpekats av vissaremissinstanser bör domstolsförfarandet vid handläggning av mål av denna typregleras utförligare än som skett i promemorieförslaget. Dessa frågorbehandlas närmare i specialmotiveringen där också en följdändring i lagen(1963: 197) om alhnänt krimmalregister behandlas. Vadsom i promemorian föreslagits beträffande den nordiska utlämningslagen syftar ihuvudsak tUl att begränsa antalet fall i vUka särskUt medgivande från svensksida behövs för att den mottagande staten skall få åtala eller straffa denutlämnade för andra brott som har begåtts före utlämningen. Medgivande skallenligt förslaget be- hövasbara när den utlämnade är svensk medborgare eller när det är fråga om politisktbrott. Dessutom skall ett absolut förbud mot åtal och bestraffning gälla i detfallet att dom eller beslut om åtalsunderiåtelse har meddelats i Sverigebeträffande brottet. Promemorian utgår i denna del från ett förslag som harframställts från dansk sida Vid de nordiska departementsöverläggningar som harägt rum angående ändringar i utlämningslagstiftningen. Vid dessa överläggningarhar enighet nåtts om att förslaget bör genomföras. Vid remissbehandlingen avpromemorian har förslaget tillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtligaremissinstanser. Inte heller jag hyser någon betänklighet mot förslagetsgenomförande. Med hänsyn till den nära samhörighet som inte minst i rättsligtavseende råder mellan och dess grannländer är det angeläget att varjemöjlighet att förenkla myndigheternas handläggning av utlämningsärenden utanatt åsidosätta rättsskyddssynpunkter las tillvara. Jag biträder alltsåpromemorieförslaget i detta hänseende. Jagövergår nu till att behandla frågan om införande av bestämmelser om användningav tvångsmedel på begäran av främmande stat utan samband med utlämning. Enligtgällande föreskrifter kan vissa tvångsmedel, bl. a. beslag, användas både i awaktanpå att begäran om utlämning skall göras och sedan sådan framställning harmottagits. Har framstäUnmg om verkställighet av utländsk brottmålsdom gjorts,kan enligt internationeUa verkställighetslagen under vissa förutsättningaregendom som genom domen förklarats förverkad också tas i beslag här i landet.På begäran av utländsk tullmyndighet får vidare svensk tullmyndighet enligtlagen (1973: 431) om utredning angående brott mot utiändsk tullag under vissaförutsättningar tillgripa bl, a, beslag, I övrigt finns det f. n. ingen möjlighetalt verkställa beslag för utländsk myndighets räkning. Som påpekats ipromemorian medför detta atl svensk myndighet i allmänhet inte heller kan fåhjälp av utländsk myndighet med åtgärder i utlandet för säkerställande av beviseller av målsägandes rätt att återfå egendom som frånhänts honom genom brott,eftersom intemationell rättshjälp oftast bygger på ömsesidighel. Vid tiUträdetUl den europeiska konventionen av om inbördes rättshjälp ibrottmål nödgades man från svensk sida också göra ett förbehåll av innebördatt sådan rättshjälp som avser husrannsakan och beslag inte skulle lämnas frånsvensk sida (se prop, 1961: 48 s, 7), Ipromemorian har lagts fram förslag till lag om användning av tvångsmedel påbegäran av främmande stal. Lagförslaget syftar till att göra det möjligt attunder vissa förutsättningar använda institutet beslag på framstäUnmg av främmandestat i de fall då någon är misstänkt, tUlta-lad eller dömd i den främmandestaten för där straffbelagd gärning. Vidare skall husrannsakan få företas föreftersökande av föremål som är underkastat beslag. Förslaget bygger på att,liksom enligt utiämningslagarna, en diskretionär prövning av den utländskastatens framställning 1975: 35 56 Vissa begränsningar med hänsyn tUl beskaffenheten och svårhetsgradenav det brott som det är fråga om har ställts upp. Förutsättningarna för bifalltill en framställning om tvångsmedel har enligt promemorian gjorts snävare närdet gäller begäran från utomnordisk stat än när det är fråga om enframställning från något av de nordiska grannländerna. Både när det gäller fömtsättningarnaför beslut om tvångsmedel och beträffande förfarandet i ärenden av denna typknyter förslaget an till bestämmelserna i den allmänna resp. den nordiska utlämningslagen.När de särskUda förutsättningarna är uppfyllda, skall enligt förslaget beslagi princip kunna användas i de fall som anges i 27 kap, 1 § (RB).För att ett föremål skall kunna tas i beslag skall det alltså skäligen kimnaantas att det har betydelse för utredning om brott, att det har avhänts någongenom brott eUer att det är förverkat på grund av brott. Beslagtagen egendomskall enligt promemorieförslaget överlämnas tUl den främmande staten, varvidsärskilda villkor skall kunna föreskrivas. Ingenav remissinstanserna har motsatt sig att bestämmelser införs som ger möjlighet atlulan samband med utiämning besluta om beslag och husrannsakan på begäran avfrämmande stat. Från flera håll har understrukits att bestämmelserna fyller ettstort praktiskt behov. Även jag anser det påkallat att föreskrifter av det slagsom avses i promemorian införs, I likhet med vad som anförts i promemorian ochav flertalet remissinstanser fuiner jag det vidare lämpligast alt föreskriftermeddelas i form av en särskild lag i ämnet. Angåendeden nya lagens omfattning har olika meningar yppats vid remissbehandlingen.Från några håll har gjorts gällande att föreskrifter även om användning avkvarstad och skingringsförbud på begäran av främmande stat bör tas in i lagen.Jag är medveten om att etl behov finns av bestämmelser i dessa avseenden.Enligt min mening skulle det emellertid föra för långt att i samband med denbegränsade reglering som åsyftas införa föreskrifter om användning avkvarstad och skingringsförbud för utländsk myndighets räkning. Frågan ominförande av sådana föreskrifter har nära samband med del övergripande spörsmåletom förutsättningarna för verkställighet i av utländska domar sominnebär betalningsförpliktelser. Frågan bör därför behandlas i annat sammanhangän det nu förevarande. Jag anser också att det skulle föra för långt att somrikspolisstyrelsen föreslagit låta den nya lagen omfatta även sådana ingripandeåtgärder som kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Promemorieförslagetinnebär att ett föremål på begäran av främmande stat i princip skall kimna tasi beslag inte bara när föremålet behövs för utredningsändamål i den stat somgjort framstälhimgen eller har frånhänts någon på grund av brott utan också närdet kan antas vara förverkat på grund av brott. Vid remissbehandlingen av promemo- 1975: 35 57 rianhar RA uttalat att tillämpningen kan bli vansklig när det gäller beslag avföremål som kan antas vara förverkat enligt reglerna i en främmande stat. Föregen del stäUer jag mig också tveksam till promemorians förslag i denna del.En utländsk broltmålsdom som går ut på förverkande kan som förut sagts undervissa förutsättningar verkställas i enligt bestämmelserna i intemationellaverkställighetslagen. Denna lag medger också (18 §) att egendom som omfattas aven förver-kandeförklaring tas i beslag, sedan framställning om verkställighethär i landet har gjorts. Även om promemorieförslaget går längre än den internationellaverkställighetslagen och öppnar möjlighet för beslag redan innan lagakraftägandedom har meddelats i den främmande staten, synes det olämpligt att reglerafrågan om beslag för annan stats räkning av egendom som kan antas varaförverkad vid sidan av de bestämmelser som finns i nyssnämnda lag. Frågan ombestämmelserna i den internationella verkställighetslagen bör utvidgas tillatt avse också beslag innan dom har meddelats i den främmande staten kan intetas upp i detta sanunanhang. Jag förordar således att den lag om användning avtvångs medel som det nu är fråga om begränsas till att avse beslag av föremålsom behövs for utredningen i den främmande staten eller som har avhänts någongenom brott. Vidremissbehandlingen av promemorian har justitiekanslern (), utan att i och försig motsätta sig promemorieförslaget, ifrågasatt om inte ett utnyttjande avbeslagsinstitutet efter utiändsk fällande dom i reaUteten innebär att mantillägger utiändsk brottmålsdom exigibilitet såvitt avser utiämnande till målsägandeav egendom. JK har mol bakgrund härav övervägt om inte regleringen borde görasi annan form än som föreslagits. Om man emeUertid över huvud taget vill öppnamöjlighet att på begäran av främmande stat ta i beslag egendom som frånhänlsmålsägande genom brott, skulle det enligt min mening vara föga ändamålsenligtatt begränsa möjligheten för en sådan åtgärd till de fall då dom inte harhunnit meddelas i utlandet.