prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — För min del vill Jag liksom utredningen understryka att deredovisade beräkningarna har vissa bristfälligheter och att de endast kan ge enungefärlig uppfattning om de premiehöjningar som kan uppstå till följd av dennya lagstiftningen. Klart är emellertid att premiehöjningarna för större delenav fordonsägarkollektivet kommer att hållas på en måttlig nivå. Detta pris fårockså anses väl värt att betala med hänsyn till det förstärkta skyddet vid trafikskador,framför allt när det gäller personskador. Utredningens siffror tyder på att relativt storakostnadsökningar kommer alt drabba ägare av mopeder och motorcyklar. Somtidigare har framhålhts är emellertid dessa uppgifter särskilt osäkra. Det börvidare påpekas att premien för mopeder är låg och att därför premieökningen,räknad i absoluta tal, inte blir särskilt hög. Jag vill också framhålla att enmera nyanserad premiesättning kan åstadkommas, om man genomför mitt förslag omatt ersättningen för personskador skall slutligt utgå ur vållande fordonsförsäkring. Detta innebär att sådana personskador beträffande moped- ochmotorcykelförare, som har vållats av andra fordonskategorier, inte kommer attbelasta trafikförsäkringarna för mopeder resp. motorcyklar. De höjda premiersom kan bli följden av den nya lagstiftningen kommer därför alt till slor delbekosta ett bättre skydd för moped- och motorcykelförarna själva i fall då deskadas till följd av eget vållande eller genom olyckshändelse. Påpekas bör emellertid också att en differentiering avtrafikförsäkringspremier kan ske på många olika sätt. Vid sidan avfordonskategorin kan man beakta bl. a. försäkringstagarens erfarenhet, hur ochvar fordonet används samt belastning på försäkringen. Som Jag redan tidigarehar nämnt är detta inte någon lagstiftningsfråga. Det kan emellertid förutsättasatt försäkringsanstalterna och försäkringsinspektionen med uppmärksamhetföljer skadeutvecklingen efter det att de nya reglerna har trätt i kraft ochgör sådana anpassningar av premierna att differentieringen framstår som rimligoch rättvis. 5.10 Ikraftträdande m. m. Enligt utredningens förslag skall den nya trafikskadelagenträda i kraft den Ijanuari 1976. Utredningen har härvid förutsatt attproposition läggs fram i sådan tid att fattar beslut om den nyalagstiftningen före utgången av . De övergångsproblem som hänför sigtill den nya lagstiftningens inverkan på försäkringsavtalen kan enligtutredningens mening lösas genom atl trafikförsäkringsgivarna frivilligt vidtarvissa åtgärder i förväg. Angående den närmare innebörden av dessa åtgärder fårjag hänvisa lill betänkandet (s. 352 ff.) Samtliga trafikförsäkringsanslalterhar meddelat utredningen att de är beredda att lillämpa de föreslagnaövergångsanordningarna. Enligt vad Jag har inhämtat har också anordningarna iviss omfattning redan börjat flllämpas. Prop.1975/76:15 101 För min del anser Jag att den nya Iraflkskadelagensjälvfallet bör träda i kraft . Framför allt är detangeläget att de nya reglerna om skydd vid personskador kan börja tillämpasutan dröjsmål. Som utredningen har anfört är det också önskvärt attikraftträdandet av Iraflkskadelagen samordnas med ikraftträdandet av de nyareglerna om personskada i skadeståndslagen. Enligt vad som har föreslagits iprop. 1975:12 skall dessa regler gälla fr. o. m. . Flera skäl talar alltså för atl trafikskadelagen sätts ikraft som utredningen har föreslagit, alltså den 1 januari 1976.Jag har emellertid funnit att proposition inte kan läggas fram i sådan tid attlagen kan antas av . Orsaken härtill är främst lagenskomplicerade karaktär och de ändringar som har fått göras i förhållande tillutredningens förslag, något som i sin tur har medfört att man enligt min meningbör inhämta lagrådets yttrande innan proposition läggs fram. Detta betyder attriksdagen inte kommer att kunna fatta beslut på grundval av propositionenförrän . Att under sådana förhållanden sätta lagen i kraftredan vid årsskiftet skulle innebära att försäkringsanstalterna fick alltförkort tid för det förberedelsearbete som den nya lagen nödvändiggör. Deövergångsanordningar som redan har böflat vidtas bygger också på den förutsättningenatt beslut fattas mer än före lagens ikraftträdande. Med hänsyn till det sagda föreslår jag attIraflkskadelagen sätts i kraft . Detta betyder visserligen attlagen träder i kraft senare än de föreslagna ändringarna i skadeståndslagen, omriksdagen på den punkten beslutar i enlighet med vad som har föreslagits iprop. Om några särskilda åtgärder inte vidtas, skulle detta innebäraatt del kommer atl gälla andra regler om Jämkning av skadestånd pågrund av medvållande pä trafikområdet än inom skadeståndsrätten i aUmänhet. Ensådan situation bör uppenbariigen undvikas. Problemet kan emellertid lösas så,att man i bilansvarighetslagen för in nya medvållanderegler som får gälla fråndet att ändringarna i skadeståndslagen träder i kraft tUl desstrafikskadelagen börjar tillämpas. Jag återkommer till dessa regler ispecialmotiveringen. 1 övrigt torde det inte uppstå några särskildaolägenheter, om trafikskadelagen sätts i kraft efter ändringarna iskadeståndslagen. Beaktas bör bl. a. att de nya regler om bestämmande aversättning vid personskada som har lagts fram i prop. 1975:12 blir tillämpligaäven på trafikområdet, i och med att ändringarna i skadeståndslagen träder ikraft. Lika litetsom uiredningen anser Jag att den nya lagen kräver några särskildaövergångsbestämmelser. Äv allmänna civilrättsliga grundsatser följer att äldrelag allflämt skall tillämpas i fråga om skadefall som har inträffat föreikraftträdandet och alt den nya lagen undantagslöst blir tillämplig päskadefall som inträffar därefter. De övergångsanordningar somtrafikförsäkringsgivarna har åtagit sig att vidta medför att det inte behövsnågra övergångsbestämmelser i fråga om den nya lagens inverkan på trafikförsäkringsavtalsom gäller f. n. eUersom kommerall ingås fram till ikraftträdandet. 5.11 Följdändringar i annan lagstiftnuig I samband med atl trafikskadelagen sätts i kraft börbilansvarighetslagen, trafikförsäkringslagen och lagen (1939:776) med vissabestämmelser rörande trafikförsäkring å motorfordon, som nytflas av staten, m.m. upphävas i sin helhet. Skadeståndslagen innehåller i 3 kap. 8 § en föreskrift omatt reglerna i 3 kap. om principalansvar inte skall gälla i fråga om skada somen arbetstagare har vållat såsom förare av motorfordon, i den mån ersättningför skadan skall utgå enligt trafikförsäkringslagstiftningen. Paragrafen börbehållas i sak oförändrad. Hänvisningen lill nuvarande regler omtrafikförsäkring m. m. bör dock ersättas av en hänvisning till trafikskadelagen. I 15 § andra stycket lagen (1967:663) om tillägg tillvissa trafiklivräntor finns regler om den slutliga fördelningen mellantrafikförsäkringsanstalterna av kostnaderna för sådana tillägg. Somjag skallåterkomma till i specialmotiveringen bör en mindre ändring göras i dettalagrum. 1 förordningen (1946:175) med vissa bestämmelser rörandeskadeståndsskyldigheten för förare av motordrivet fordon, som tillhör ellernytflas av staten, har meddelats bestämmelser som mycket starkt begränsarskadeståndsskyldigheten för sådana förare. Begränsningen gäller också fordonsom inte omfattas av bilansvarighetslagen, i den mån staten skulle ha haft ettansvar mot den skadelidande om denna lag hade varit tillämplig. Ansvaret förföraren begränsas till situationer då han under färden har gjort sig skyldigtill grov vårdslöshet i trafik, rattfylleri eller rattonykterhet eller då hanhar orsakat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller brukat fordonetutan lov. Vad föraren nödgas utge till tredje man får han kräva åter av staten,om inte någon av de angivna .situationerna föreligger. Till skillnad frän förordning omfattar denföreslagna trafikskadelagen t. v. inte motorredskap. I övrigt rör de bådaförfattningarna i allt väsentligt samma slag av fordon. De regler omskadeståndsansvar som Jag har förordat innebär att fordonsförareenligt den nya lagen blir skadeståndsskyldiga i ännu mindre omfattning änenligt förordning, i den mån trafikskadeersättning kan utgå. Beaktas bör emellertid att det inte är alla skador somomfattas av det nya ersättningssystemet. De föreslagna reglerna innebär sålundaatt skador på det egna fordonet och därmed befordrad egendom samt skador på fordonsägarens,förarens eller brukarens egendom utanför fordonet ersätts endast om detföreligger vållande e. d. på något annat fordons sida. 1 den mån så icke ärfallet kan föraren ådra sig skadeståndsskyldighet enligt bestämmelserna iskadeståndslagen. 1 sådana situationer kan statens förare teoretiskt sett kommai ett sämre läge än , om 1946 års förordning upphävs utan att ersättasav särskilda regler för statliga fordon. Detsamma gäller förare av motorredskapoch områdesfordon. 1 praktiken torde emellertid knappast några nackdelaruppstå. Prop.1975/76:15 '03 det här är fråga om är nästan undantagslöst arbetstagare istatens flänst. Enligt 4 kap. 1 § skadeståndslagen är arbetstagare ansvarig förskada som han vållar genom fel eller försummelse i flänsten endast i den månsynneriiga skäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet,arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter.Det skydd detta lagrum ger torde i stort sett vara likvärdigt det som följer av1946 års förordning. Bestämmelserna i 4 kap. 1 § skadeståndslagen har enligt 6kap. 4 § (i paragrafens lydelse enligt prop. 1975:12) tillämphghet också påandra än arbetstagare i inskränkt betydelse, t. ex. värnpliktiga ochstuderande. Med hä.isyn härtiU torde det vara myckel sällsynt alt statligamotorfordon lovligen förs av någon under sådana omständigheter att 4 kap. 1 §inte är tillämplig. Det finns enligt min mening inte skäl att behålla ensärregleting för sädana fall. 1 likhet med utredningen föreslår jag därför att1946 års förordning upphävs. 1 7 § tredje stycket lagen (1972:435) om överlastavgiftoch 35 § vägtrafikskattelagen (1973:601) finns hänvisningar tillbilansvarighetslagen. Till följd av att sistnämnda lag nu skall upphävas måstedessa bestämmelser ändras. 1 dettasammanhang vill Jag också beröra de bestämmelser om statligt förarskydd som ärintagna i kungörelsen (1969:113) om sådant skydd, (ienom dessa bestämmelsermedges förare av oförsäkrade statiiga fordon förmåner som motsvarar denfrivilliga förarplalsförsäkringen. Skyddet gäller för skada till följd avolycksfall som drabbar föraren under färd med fordonet eller när han under enkort stunds uppehåll i färden befinner sig i eller på fordonet eller i dessomedelbara närhet. Genom den nya lagstiftningen får förare samma rätt tillersättning för personskada som andra som skadas i följd av trafik med fordonet.Det nuvarande skyddet för förare sträcker sig dock något längre i det avseendetatt det kan omfatta sådana skador vid uppehåll som inte kan anses ha uppkommiti följd av trafik med fordonet. Att endasi av denna anledning behålla ensärskild förarplalsförsäkring torde dock inte bli aktuellt. 1 och med attförarplatsförsäkringar sålunda torde bli överflödiga bör också motsvarandestatliga skydd upphöra. Frågan om upphävande av kungörelse får tas uppvid regeringssammanträde . Delsamma gäller övriga regeringsförfattningarsom kan behövas med anledning av den nya trafikskadelagen. I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementetupprättats förslag till 1. trafikskadelag, 2. lag om ändringi lagen (1 91 6:3 12) angående ansvarighet för skada i följd avautomobiltrafik, 3. lag om ändringi skadeståndslagen (1972:207), 1975/76:15 104 4. lag om ändringi lagen (1967:663) om tillägg till vissa trafiklivräntor, 5. lag om ändringi lagen (1972:435) om öveflastavgift, 6. lag om ändringi vägtraflkskattelagen (1973 :601). Beträffandelagförslagen under 5 och 6 har samråd ägt rum med chefen för . Förslagen torde få fogas till protokollet i detta ärendesom bilaga 3. 7.1 Förslaget tUl trafikskadelag Paragrafen, som motsvarar 1 § andra punkten och 2 § förstastycket i utredningens lagförslag, innehåUer en inledande bestämmelse om lagenstillämpnirrgsområde. Trafikskadelagenär i princip tillämplig på motordrivet fordon. 1 första stycket anges atlbegreppet motordrivet fordon har samma innebörd som i fordonskungörelsen(1972:595). Med motordrivet fordon förstås alltså "fordon som förframdrivande är försett med motor, dock ej flygplan eller sådan eldrivenrullstol som är alt hänföra till cykel". Med fordon avses i sin tur"anordning på hjul, band, medar eller liknande som är inrättad för färd påmarken och ej löper på skenor". Första stycket innehåller också vissa undantag fråntrafikskadelagens tUlämpningsområde. Som jag har närmare utvecklat i denallmänna motiveringen (avsnittet 5.2) bör lagen f. n. inte tillämpas påmotorredskap. Härmed förstås enligt fordonskungörelsen "motordrivetfordon som är inrättat huvudsakligen som arbetsredskap och som är konstrueratför en hastighet av högst . och endast med svårighet kan ändras tillhögre hastighet". Frågan huruvida lagen skall göras tillämplig även pådessa fordon får tas upp på nytt i samband med att man avgör frågan omregistreringsplikten för dem. T. v, tillämpas i stället skadeståndsbestämmelsernai skadeståndslagen vid sådana skador som orsakas av ett motorredskap. Beträffande ett slags motorredskap skall emellertidtrafikskadelagen tiUämpas . I hittillsvarande rättspraxis harbilansvarighetslagen i elt visst fall ansetts tillämplig på sådanagaffeltruckar som enligt kungörelsen (1952:45) angående klassificeringen avvissa gaffeltruckar är att hänföra till motorredskap (se NJA 1965 s. 468). Deangivna gaffeltruckarna torde även falla under trafikförsäkringslagen (se SOU1974:26 s. 159 f). Med hänsyn härtiU har Jag ansett att de nu bör föras inunder trafikskadelagen. Ett undantag från trafikskadelagen har vidare gjorts förmotordrivet fordon som är avsett att föras av gående, t. ex.gräsklippningsmaskin, snöplog och jordfräs. De är fl n. undantagna från ettflertal bestämmelser i vägtrafiklagstiftningen. Lika litet somtrafikskadeutredningen har jag ansett det påkallat att dessa fordon omfattas avtrafikskadelagen. 1975/76:15 105 I ett fall utvidgas lagens tillämpningsområde tUl att avseäven fordon som inte är motordrivet fordon. En bestämmelse härom finns i andrastycket av förevarande paragraf. Bestämmelsen innebär att om exempelvis ensläpvagn har kopplats till ett motordrivet fordon, så skall lagens regler omskada i följd av trafik med motordrivet fordon tillämpas påfordonskombinationen i dess helhet. Om passagerare i släpfordonet skadas iföljd av trafik med det motordrivna fordonet, skall alltså ersättning enligt10 § första stycket utgå enbart från trafikförsäkringen för detta fordon, ävenom skadan har uppkommit vid kollision med annat motordrivet fordon. Denna paragraf, som motsvarar 3 § i utredningenslagförslag, innehåller bestämmelser om trafikförsäkringsplikten. Paragrafenkompletteras av 3 och 4 §§, där vissa undantag ges från denna skyldighet.Försäkringsplikten är straffsanktionerad genom bestämmelserna i 31 §. Vidarekan domstol enligt 32 § första stycket meddela vitesföreläggande om fullgörandeav försäkringsplikt. Enligt förevarande paragraf omfattar försäkringspliktendels vafle motordrivet fordon som är eller skall vara registrerat här i landetoch inte är avställt, dels vafle annat motordrivet fordon som används här itrafik. 1 förhällande till den motsvarande bestämmelsen i 1 § trafikförsäkringslageninnebär detta en utvidgning av försäkringsplikten genom att varje fordon som ärregistreringspliktigt och inte avställt måste vara försäkrat, oavsett om detanvänds i trafik eller inte. Beträffandefordon för vilket s. k. interimslicens har utfärdats föreligger interegistreringsplikl. Sådant fordon är alltså försäkringspliktigt bara när detanvänds i trafik. Detsamma är fallet med t. ex. mopeder. Liksom f. n. skall försäkringsplikten fullgöras avfordonets ägare. Innehas fordonet av någon som har förvärvat det genomavbetalningsköp skall dock försäkringsplikten fullgöras av förvärvaren, oavsettom han formellt är ägare eller ej. Denna bestämmelse överensstämmer mednuvarande regler. Den har emellertid kompletterats med en föreskrift om attdetsamma skall gälla när någon har förvärvat fordonet under äganderättsförbehållutan att det är fråga om avbetalningsköp i teknisk mening. I utredningens förslag har bestämmelserna omförsäkringsplikten utformats så alt de även kan tillämpas på den som har hyrtetl fordon genom s. k. leasingkontrakt, otn sådan förhyrare åläggsregistreringsplikt. Hithörande frågor övervägs f. n. inom leasingutredningen(K 1972: 06). Enligt min mening bör frågan om försäkringsplikten i dessa fallavgöras först i samband med att ställning tas tUl leasingutredningens förslag.Om sådan förhyrare anses böra åläggas försäkringsplikt, får man då ocksåöverväga hur paragrafen bör tekniskt utformas för atl läcka in detta fall. Enligt 6 § upphör avtal om trafikförsäkring först viss tidefter det att avtalet har sagts upp, t. ex. på grund av underlåtenpremiebelalning. Denna föriängning av försäkringsavtalets giltighel innebär attstraffansvar enligt 31 § för underiåtenhet att fullgöra försäkringsplikt intekan uppkomma förrän denna tidsfrist har löpt ut. 1 denna paragraf, som motsvarar 4 § första stycket iutredningens lagförslag, uppställs vissa generella undantag frånförsäkringsplikten. Till en böflan föreskrivs att staten är befriad fråntrafikförsäkringsplikt. Detta överensstämmer med vad som gäller f. n. enligt 4§ första stycket trafikförsäkringslagen. Vidare undantas fordon under tid då det har tagits ianspråk av staten enligt rekvisitions- eller förfogandelagstiftning eller, ivissa fall, enligt skriftligt avtal. Dessa undantag motsvarar dem som f. n.gäller enligt 1 § lagen (1939:776) med vissa bestämmelser rörandetrafikförsäkring å motorfordon, som nytflas av staten, m. m. Även om staten inte är skyldig att hålla trafikförsäkringkan det i vissa fall förekomma att staten ändå tecknar sådan försäkring. I vadmån detta får ske regleras i cirkuläret (1954:325) med föreskrifter rörandeförsäkring av staten tillhörig egendom, m. m. Om möjligheten atttrafikförsäkra statliga fordon utnytflas, utgår ersättning från dennaförsäkring på samma sätt som från andra försäkringar. Beaktas bör dock altstaten enligt 21 § kan åta sig att stå självrisk med obegränsat belopp. Beträffande fordon, som omfattas av undantaget frånförsäkringsplikten enligt denna paragraf och som också saknar försäkring,svarar staten enligt 16 § för den trafikskadeersättning som skulle ha utgåttfrän fordonets trafikförsäkring om sådan hade funnits. Enligt denna paragraf, som motsvarar 4 § andra stycket iutredningens lagförslag, kan regeringen föreskriva undantag fråntrafikförsäkringsplikten i två fall. Det ena fallet avser motordrivna fordon som tillhör vissfrämmande stat. En motsvarande möjlighet för regeringen att befria främmandestat från försäkringsplikt gäller f. n. enligt 4 § traflkförsäkringslagen, dockendast under förutsättning av ömsesidighet. Sådant förordnande har meddelatsendast beträffande fordon som tillhör stat vilken är bunden av 1959 årsEuroparådskonvention om trafikförsäkring eller som tillhör delstat i sådanstat. Kravet på ömsesidighet har inte tagits med i trafikskadelagen. Ipraktiken torde ändå alltid ömsesidighet vara en förutsättning för befrielsefrån traflkförsäkringsplikten i hithörande fall. För skada som orsakas av utländskt statsägt fordon, vilketmed stöd av förevarande bestämmelse har undantagits från trafikförsäkringspliktoch som också saknar trafikförsäkring, svarar svenska staten enligt 16 § för 1975/76:15 107 den trafikskadeersättning som skulle ha utgått frånfordonels trafikförsäkring om sådan hade funnits. Det andrafallet där regeringen kan föreskriva undantag från trafikförsäkringspliktengäller motordrivet fordon som utan att vara statsägt är registrerat ellerhemmahörande i främmande stat. Meddelas sådant förordnande, åligger det desvenska trafikförsäkringsanstalterna att ersätta skador som fordonet kan kommaatt orsaka i . Detta följer av 17 §. Av 30 § framgår att anstalterna ifrågor som rör detta ersättningsansvar företräds av entrafikförsäkringsförening. De föreslagna bestämmelserna om befrielse fråntrafikförsäkringsplikt beträffande utländska, icke statsägda fordonöverensstämmer i sak med de nuvarande reglerna härom i 5 §trafikförsäkringslagen. Där uppställs emellertid som ett ytterligare villkorför sådan befrielse att försäkring för fordonet är gällande hos utländskförsäkringsgivare. Detta villkor har inte tagits med i förevarande paragraf.Det kan nämligen sältas i fråga om elt sådant villkor är väl förenligt med deavtal som gäller det nordiska trafikförsäkringsområdet samt avtal medEG-staterna om tilllämpning av EG-direktiv på fordonstrafiken mellanSverige och bl. Dessa överenskommelser förutsätter attmotorfordon, som är registrerat i annat nordiskt land eller i något av deövriga länder som har anslutit sig till EG-systemel, skall få införas till ochanvändas i trafik i utan att bevis om svensk eller utländsktrafikförsäkring företes. Beträffande fordon som är registrerat ellerhemmahörande i stat som inte berörs av de nu nämnda överenskommelserna böremellertid det nuvarande kravet på att försäkring är gällande hos utländskförsäkringsgivare alUjämt i princip upprätthållas. Någon uttrycklig lagregel avdetta innehåll har jag dock inte ansett erforderlig. I kungörelsen (1963:655) med särskUda bestämmelserangående försäkring å motorfordon som införts för tillfälligt brukande i riketåterfinns f. n. vissa föreskrifter om rätten att i bruka utländsktfordon utan svensk trafikförsäkring. Dessa föreskrifter tar sikte på sådanafordon som omfattas av de nämnda internationella överenskommelserna.Förslag kommer senare att läggas fram för regeringen att i en särskildförordning ta upp föreskrifter om undantag i vissa fall för utländsktmotordrivet fordon från försäkringsplikt enligt trafikskadelagen.Föreskrifterna bör i princip omfatta samma kategorier fordon som avses i 1963års kungörelse. Denna kungörelse bör då upphävas. Paragrafen, som motsvarar vissa delar av 5 § iutredningens lagförslag, innehåller bestämmelser om tUlstånd förförsäkringsanstalt att meddela trafikförsäkring och om skyldighet att meddelasådan försäkring. Enligt första stycket, som i sak överensstämmer med 6 §trafikförsäkringslagen, får trafikförsäkring meddelas endast avförsäkringsanstalt som Prop.1975/76:15 108 har fått tUlstånd därtill av regeringen. Vidare föreskrivsatt försäkringsanstalt som har fått sådant tillstånd är skyldig att på begäranmeddela traflkförsäkring. I tillstånd kan dock medges att försäkringsanstaltenmeddelar trafikförsäkring endast ål personer som tillhör viss yrkesgrupp ellerintressegrupp eller som är bosatta inom visst område. Första stycket innehåller också en bestämmelse omskyldighet för trafikförsäkringsanstalt att utfärda bevis om meddeladtrafikförsäkring. En motsvarande bestämmelse finns f. n. i 6 § tredje styckettrafikförsäkringslagen. Enligt den bestämmelsen ankommer det på regeringen attfastställa formulär till .sådant bevis. Denna uppgift skall emellertid enligtförevarande paragraf i fortsättningen ligga på försäkringsinspektionen. Tillskillnad från utredningen har Jag ansett att frågan om försäkringsbevisallflämt bör regleras i lag och inte enbart i administrativ ordning.Bestämmelser om skyldighet för mopedförare att medföra försäkringsbevis finnsi 33 §. 1 andra stycket, som motsvarar 10 §trafikförsäkringslagen, föreskrivs att om regeringen återkallar tillstånd förförsäkringsanstalt att meddela trafikförsäkring, så skall den som har tagittrafikförsäkring hos anstalten och som är skyldig att ha sådan försäkring ta nytrafikförsäkring för fordonet inom efter det att beslutet omåterkallelse har kungjorts i Post- och . Under remissbehandlingen har Motormännens riksförbundanfört att det inte är realistiskt att förutsätta att den enskildeförsäkringstagaren skall hålla sig underrättad om huruvida tillstånd förförsäkringsanstall har blivit återkallat.