prop · FZ03210 · 1975-12-31 00:00:00 — I andrakonkurser görs prövningen av förvaltaren i konkursen. Kommittén föreslår att kronofogdemyndigheten får ta handom lönegarantiprövningen i alla förenklade konkurser. Denna inställning hargodtagits av samtliga remissinstanser. Även jag kan ansluta mig tillkommittéförslaget på denna punkt. Jag återkommer till frågan vid behandlingenav förslaget till ändring i lagen om statlig lönegaranti vid konkurs (seavsnitt 6.4). Några remissinstanser har föreslagit attkronofogdemyndigheterna bör få ta hand om iönegarantifrågoma också i alla andrakonkurser. Med anledning härav vill jag framhålla att lönegarantiprövningen iförvaltarkonkurs i prop. 1975/76:19 har föreslagits ändrad i väsentligahänseenden. Ändringen leder till att prövningen kan ske betydligt snabbare . Med hänsyn härtiU anser jag tillräckliga skäl inte föreligga att såvittgäller de större konkurserna nu frångå principen att förvaltaren prövar lönegarantianspråken. Vid tillgångskonkurs skall enligt gällande reglerförsäljning av boets egendom normalt inte ske förrän förstaborgenärssammanträdet har ägt rum. I undantagsfall kan dock försäljning kommatill stånd tidigare. Enligt 61 § andra stycket KL får sålunda försäljninggenast ske av lös egendom som är utsatt för förskänrming eller snar förstörelseeller som hastigt faller i värde eller fordrar alltför kostsam vård. Vidare kanförsäljning ske till bestridande av utgifter för boet. Försäljning fömtsättersamtycke från rättens ombudsman. Kommittéförslaget går längre än 61 § KL i fråga om rättför förvaltaren att sälja egendom på ett tidigt stadium. Kommittén menarnämligen att många omständigheter kan ge anledning till en snar försäljning ochtar bl.a. upp det exemplet att tillfälle till en god affär yppas. Enligtkonunittéförslaget skall förvaltaren vidare ensam få besluta att försäljningskall ske. Sedan gäldenären har avlagt bouppteckningsed skall enligt kommittéförslagetboets egendom säljas så snart det kan ske, om armat inte är föreskrivet. Det är enligt min mening viktigt att förvaltaren närkorUcurs handläggs enligt den enklare handläggningsformen får relativt friahänder att agera. Kommitténs förslag om att egendom i konkursboet skall säljasredan på det inledande stadiet av konkursen har också lämnats utan erinran avalla remissinstanser utom en. Derma instans befarar att det kan föranledaanmärkningar från missnöjda intressenter om egendomen är såld innan 1975/76:210 155 borgenärerna har hunnit bevaka sin rätt. Jag anser dessafarhågor överdrivna. Jag vill särskUt framhåUa att kravet på sanuåd mellanförvaltare och berörda borgenärer som jag strax skall beröra ger garantierför att olämpliga försäljningar inte kommer till stånd. Att i fråga om förvaltarensrätt att sälja boets egendom dra paralleller med de nuvarandetillgångskonkurserna anser jag felaktigt. Det borgenärssammanträde som i dessakonkurser bildar skiljelinje i fråga om rätt till försäljning har betydelsefrämst för frågor om förvaltarval. Någon motsvarighet härtill föreslås inte ifråga om mindre konkurser. Jag anser mig därför kunna gå något längre än vadkommittén har föreslagit. För att förfarandet skall påskyndas bör enligt minmening förvaltaren sälja egendomen i boet så snart det kan ske, om annat inteföreskrivs. Han bör således inte behöva avvakta att gäldenären har avlagtbouppteckningsed. Givetvis får regeln om boets försäljning inte inkräkta pågäldenärens s.k. beneficium (se 97 §). Till den närmare innebörden av förslagetåterkommer jag i specialmotiveringen till 185 c §. Om förvaltaren, när konkurs handläggs enligt den enklarehandläggningsformen, skall få ensam fatta beslut även i sådana frågor därannars samtycke av rättens ombudsman krävs, är det enligt min mening väsenUigtatt borgenärerna får ett större inflytande över förvaltningen än de har vid denuvarande förvaltarkonkursema. Det av kommittén föreslagna sanuådsförfarandet hargodtagits av de flesta remissinstanserna. Kritiska röster saknas dock inte. Entingsrätt menar således att förvaltarens skyldighet att samråda medborgenärerna kan inskränkas till att gälla de borgenärer som särskilt berörs avden ifrågavarande förvaltningsåtgärden. TCO föreslår att sanuådsskyldighetengörs obligatorisk i alla frågor. anser att väckande avtalan normalt innebär ett så känsligt ställningstagande att beslut härom börförutsätta ett direkt samtycke från berörda borgenärer. Med hänsyn till det sätt på vilket tillämpningsområdet förden enklare handläggningsformen har avgränsats anser jag inte attsamrådsskyldigheten behöver inskränkas till sådana borgenärer som är berördajust av viss förvaltningsåtgärd. Att å andra sidan vidga samrådsskyldighetentill att gälla alla förvaltningsfrågor anser jag leda till ett för tungrott förfarande.Mot bakgrund härav anser jag mig i allt väsentligt kurma godta det av kommitténföreslagna sanuådsförfarandet. Med anledning av vad en remissinstans haruttalat om behovet av direkt samtycke från borgenärema för väckande av talanvill jag påpeka att inledande av process eller inträdande i en redan pågåenderättegång nästan undantagslöst måste betraktas som en för boet mycketbetydelsefull händelse. Det finns därför anledning för förvaltaren att fästastor vikt vid borgenärernas uppfattning i denna fråga. Nära frågan om hur borgenärernas inflytande överkonkursförvaltningen bör komma till uttryck ligger frågorna om i vilkenomfattning och 1975/76:210 156 på vilket sätt borgenärema bör hållas informerade angåendekonkursförloppet. Enligt nu gällande regler får borgenärerna sin primärainformation om konkursen genom att beslut om konkurs kungörs (19 och 185 §§KL). Om konkursen skall handläggas som fattigkonkurs skall detta anges ikungörelsen. I fråga om andra korUcurser gäller enligt 12 § konkursförordningenatt sådana borgenärer som har upptagits i bouppteckningen skall kallas tillborgenärssanunanträdet. Kallelsen skall irmehålla vissa närmare uppgifter omförvaltningen av konkursboet. Under konkursens förlopp skall borgenärema kallasäven tiU andra sanunanträden, bl.a. för att klara upp tvistiga fordringar.Närmare regler om borgenärssammanträde finns i 8 kap. KL. Vid fattigkonkurs fårborgenärerna normalt inte någon ytterligare information om konkursen utöverden ursprungliga kungörelsen. Kommittéförslaget bibehåller nuvarande regler om attbeslut om konkurs skall kungöras. Enligt förslaget skall vidare i kungörelse omförenklad konkurs anges att konkursen handläggs som sådan konkurs. Kommitténanser det däremot inte nödvändigt med någon bestämmelse enligt vilkenkonkursdomaren skall särskilt underrätta borgenärer eller kalla dem tillsanunanträde. Reglema om borgenärssammanträden i 8 kap. KL skall över huvudtaget inte vara tillämpliga vid förenklad konkurs. Någraremissinstanser framhåller att man vid det förenklade förfarandet måste ta storhänsyn till borgenärernas informationsbehov, eftersom bevakning inte skall skeoch borgenärerna därför ofta måste sväva i ovisshet om huruvida derasfordringar har uppmärksammats. En hovrätt ifrågasätter om inte med den avkomnuttén valda lösningen förfrågningar hos förvaltaren kan komma att krävastörre arbetsinsats och bli dyrare än om särskilda underrättelser tiUställs dekända borgenärerna. Ackordscentralen menar att underrättelser bör lämnas tillborgenärer med oprioriterade fordringar, om det kan förutses att dessa intekonuner att få utdelning. Ackordscentralen tillägger att sådana underrättelserär behövliga också med hänsyn till borgenärernas bokföring, kreditförsäkringarm.m. anser att alla borgenärer med förmånsberättigadefordringar bör underrättas om tiden för edgång för att i samband därmed kunnarätta till felaktigheter i bouppteckningen beträffande sina fordringar. Av vad jag har anfört i det föregående följer att närkonkurs handläggs i det enklare förfarandet det stora flertalet borgenärer isynnerhet de med oprioriterade fordringar kommer att vara uteslutna frånmöjlighet till utdelning. Normalt måste detta förhållande stå klart för varjeenskild borgenär på samma sätt som det nu gör vid fattigkonkurs. 1 tveksammafall kan också en enkel förfrågan hos konkursdomaren eller förvaltarenundanröja oklarhet på denna punkt. vill jag emellertid framhålla attdet inte skulle innebära några mera betydande svårigheter eller kostnader, omkonkursdomaren får till uppgift att vid handläggning enligt den enklare formeninformera varje känd borgenär om konkursen. 1975/76:210 i.S7 informationen får den utformningen att därav framgår attvederbörande l>orgenärs fordran har uppmärksammats och huruvida enligttillgänglig utredning utdelning kan påräknas, bör onödiga förfrågningar hoskonkursorganen minska och borgenärerna utan besvär få behövligtunderlag för bokföring m.m. Med hänsyn till att behovet av irUormation vidhandläggning enligt den enklare ordningen får anses vara större än vidhandläggning i ordinär form anser jag övervägande skäl tala för attkonkursdomare åläggs att underrätta borgenärerna i de berörda hänseendena. Dettorde fä ankorruna på regeringen att utfärda behövliga föreskrifter härom. Någol behov av att underrätta borgenärerna eller vissa avdem om tiden för edgång anser jag inte föreligga. Endast få borgenärer kan haett direkt intresse av tidpunkten för edgång och kommunikation mellan dessa ochkonkursboets förvaltningsorgan i fräga om fordrans storlek m.m. kan ske påenklare sätt. Som kommittén har påpekat bör vidare kontakterna mellanförvaltaren och de borgenärer som berörs av förfarandet kunna utformas på ettbetydligt enklare sätt än enligt reglerna i 8 kap, KL om borgenärssammanträden.Med tanke pä de relativt sett fåtaliga borgenärer som här normalt kommer ifräga torde samrådet mellan förvaltaren och borgenärerna i stället kunna skeformlöst per telefon e,d, Den reform beträffande mindre konkurser som jag nu harangett inriktningen för innebär att förvaltningen av konkursboet får en ändradkaraktär i jämförelse med vad som är fallet i nuvarande fattigkonkurser.För-valtarfunktionen blir i flera hänseenden jämförbar med den vid ordinärkonkurs. Således skall även i mindre konkurs utredning ske av eventuellaåtervinningsmöjligheter och av frågan huruvida gäldenärsbrott har ägt rum.Finns tillgångar i boet blir det aktuellt att sälja egendomen. Vidare skallklarläggas vilka borgenärer som finns och utdelning ske i mån av tillgångar.Den nya handläggningsformen kan beräknas bli tillämplig i av allakonkurser. Det är därför av vikt att förvaltningsuppgiften handhas på ett sättsom motsvarar de nya krav som ställs på förvaltningen i mindre konkurser. Frågan vem förvaltaruppgiften skall ligga på har blivitföremål för delade meningar inom kommittén. Majoriteten föreslår (medinstämmande av två av kommitténs experter) att i fråga om förvaltare vidförenklad konkurs skall gälla samma kvalifikationskrav som för förvaltare iordinär konkurs. Det innebär att i regel advokat eller annan juridiskt utbildadperson kommer i fräga. Såväl enskilda som allmänna advokatbyråer skall enligtdetta alternativ (advokatalternativet) kunna anlitas. Det kan anmärkas attkommittén föreslår att kvalifikationskraven för förvaltare i ordinärkonkurs skall skärpas (se vidare avsnitt 5,3), En 1975/76:210 158 ledamot av kommittén anser (med instämmande av två avkonimitténs experter) alt kronofogdemyndighet bör handha förvaltarskapet iförenklad konkurs (kronofogdealternativet). Reservanten menar att dennamyndighet har särskilda föriilsätiningar att handha förvaltningsuppgifterna isådana fall. Också vid remissbehandlingen har åsikterna gått starktisär på denna punkt. Advokataltemativet har fått gehör hos inånga instanser,bl.a. JK, RÅ, hovrätten över och , D(N, bankinspektionen, RRV,kommerskoUegium, , industriverket, två länsstyrelser,fyra tingsrätter, de två största kronofogdemyndigheterna, handelskammarförbundet,, domareförbundet och nästan alla näringslivsorganisationer,Tie instanser en länsstyrelse, en tingsrätt och TCO förordar en mellanvägoch menar att konkursdomaren bör kunna få välja mellan advokat- ochkroiiofogdealternativen. Klart för kronofogdealtemativet uttalar sig RPS.statskontoict, RSV, en länsstyrelse, ett 15-tal kronofogdemyndigheter,iitiediiingen otn säkerhetsåtgärder m.m, i skatteprocessen, och . Diskussionenom lämpligt förv;illningsoigan i mirulre konkurser har i både betänkandet ochremissyttrandena kretsat kring i första hand tre frågor. Ett principielltspörsmål är om kronofogdealtemativet låter sig förena med kravet på attkonkiirsförvaltningen skall bedrivas opartiskt, så att ingen borgenär gynnasframför annan. Såviii kommittémajoiileten som de remissinstanser vilka föroidaradvokatalternativet har hävdat att kronofogdemyndig-heterna somkonkursförvaltare skulle få en mindre lämplig dubbelställning med tanke påbl.a. myndigheternas roll vid indrivning av skatter och andra samhälleligafordringar. Från andra håll hävdas dock att advokatalternativet inte heller ärinvändningsfritt såvitt gäller kravet på opartiskhet. För det andra har fråganom vilket alternativ som bäst tillgodoser kravet på effektiv förvaltning ståtti förgrunden, 1 sammanhanget kan anmärkas att remissinstanserna allmänt haranslutit sig till kommitténs åsikt att kronofogdemyndigheterna i och för sighar erforderlig kompetens för att handha förvaltarfiinktionen. För det iredjehar naturligt nog frågan om vilket alternativ som kostnadsmässigt har destörsta fördelama diskuterats. Härutöver har också berörts vissa andra spörsmålav betydelse för vem som skall ha förvaltaruppgiften. Jag syftar främst påfrågor om det skall vara möjligt att låta en minilre konkurs gå över i ordinärkonkurs och hur en reform påverkas av den pågående utredningen avdistriktsindelningen inom exekutionsväsendet, jaggår närmare in på de olika argument som kan anföras för och emot de tvä alternativenkan det vara på sin plats att i korthet beskriva kronofogdemyndigheternasorganisation och uppgifter. Landet ärsedan exekutionsväsendets förstatligande år l%5 indelat i 81kronofogdedistrikt, 1 varje distrikt finns en kronofogdemyndighet. 1975/76:210 159 för kronofogdemyndigheten är en kronofogde (i de trestörsta distrikten en kronodirektör). Vid åtskiUiga kronofogdemyndigheter finnsytterligare en eller flera kronofogdar. I kronofogdekarriären ingår ävenbiträdande kronofogdar och kronofogdesekreterare. För tillträde till dennakarriär krävs i princip juris kandidatexamen och notariemeritering. Vid sidanav denna grupp finns icke lagfaren personal i exekutionskarriären(krono-kommissarier och kronoassistenter). Kronofogdes uppgifter som utmätningsmandelegeras i avsevärd utsträckning till personal i exekutionskarriären. Härtillkommer tjänstemän i kontorskarriären samt förvaltningspersonal. Vid ingången av /75 fanns inomkronofogdedistrikten inrättade totalt 2.708 tjänster, varav 210 ikronofogdekarriären, 1.317 i exekutionskarriären, 1.150 i kontorskarriären och31 för förvaltningspersonal. 1 30 kronofogdedistrikt är all personalstationerad på en och samma ort (centralorten). I .övriga distrikt finnspersonal stationerad på en eller flera orter utanför centralorten.Kronofogdemyndighetema lyder i vissa hänseenden under länsstyrelserna.Centralmyndighet för exekutionsväsendet är RSV. Kronofogdemyndigheternas arbetsuppgifter består tillövervägande del i handläggning av s.k. aUmänna mål, dvs. mål om uttagande avskatter, böter eller andra på indrivning beroende medel. I dessa mål är statenborgenär. Statens intressen tas till vara av utmätningsmannen, dvs.kronofogden. Övriga mål som handläggs av kronofogdemyndigheterna kallasenskilda mål. Hit hör bl.a. mål där enskild borgenär begär verkställighet avdom eller arman exekutionstitel genom utmätning eller införsel. En viktiguppgift för kronofogdemyndigheterna är vidare att i fattigkonkurs pröva ombetalning enligt den statliga lönegarantin skall utgå för fordran i konkursen(se avsnitt 2.4). Exekutionsväsendets distriktsindelning, arbets- ochpersonalorganisation m.m. utreds f.n. av kronofogdemyndighetsutredningen (Kn1974:03). Utredningen skall med ledning av de av fastställdariktiinjema för indelningen av landet i kronofogdedistrikt (prop. 1972:1 bil.14, CU 1972:7, rskr 1972:70) klarlägga behovet av exekutiv personal av olikakategorier på olika stationeringsorter så att fullgod service åt allmänhetenskall kunna lämnas till rimliga kostnader för den exekutiva organisationen. Deåsyftade riktlinjerna iimebär bl.a. att man skall undersöka möjligheterna attskapa större arbetsenheter för att åstadkomma en mer enhetlig ochändamålsenlig organisation samt en bättre rekrytering och utbildning. Vid sinaöverväganden skall utredningen beakta att kronofogdemyndighetema kan få vidgadeuppgifter till följd av reformer på utsöknings- och konkursrättens områden. De alternativa lösningar i fråga om valet av förvaltningsorgani mindre konkurser som har utkristalliserats vid kommittébehandlingen skiljersig från varandra på en principiellt viktig punkt. 1975/76:210 160 utgår från att man som förvaltare anlitar främst juristvid enskild eller allmän advokatbyrå, irmebär kronofogdealtemativet att enstatlig myndighet, kronofogdemyndigheten, fullgör förvaltarfunktionen. Dettaaltemativ iimebär givetvis så till vida en nyhet att vi i nuvarandekonkurssystem inte har någon motsvarande uppgift lagd på ett offentligt organ.Jag vill dock erinra om att det i samband med rättshjälpsreformen uttryckligenhar förutsatts att allmän advokatbyrå skall anlitas för uppdrag som god man vidfattigkonkurs, se prop. 1972:4 s. 281 och 283 samt 4 § instruktionen (1973:249)för de allmänna advokatbyråema. När sådant uppdrag har lämnats till allmänadvokatbyrå, har uppdraget dock formellt sett alltid gått tiU den enskildejuristen vid byrån och inte till byrån såsom särskUt offentligt organ.Kronofogdealternativet irmebär på denna punkt att man tar ett steg vidare påden redan inslagna vägen och anlitar en myndighet som sådan förförvaltningsuppdraget. Jag kan för egen del inte se något principiellt hinder idetta hänseende. Remisskritiken mot kronofogdealternativet synes inte hellergälla det förhållandet att ett offentligt organ som sådant utses att fullgöraförvaltarfunktionen utan inrikta sig på valet av just kronofogdemyndigheten fördenna uppgift. Härvidlag är det särskilt kravet på förvaltarens objektivitetsom har kommit i blickfältet. Kommittémajoriteten menar att redan kronofogdemyndighetensnuvarande dubbelställning i vissa exekutiva mål är diskutabel från principiellsynpunkt. En vidare utveckling på samma väg såvitt gäller förvaltarskapet i mindrekonkurser inger majoriteten betänkligheter framför allt med tanke på fall dåutdelning till borgenärerna kommer i fråga och statens borgenärsintressekonkurrerar med andra fordringsägares. Kravet på att förvaltningen i mindrekonkurser inte bara skall vara utan också uppfattas som opartisk och neutralökar enligt komnuttémajoriteten i styrka bl.a. med hänsyn till att någonrättens ombudsman inte avses skola finnas i sådana konkurser. Det börunderstrykas att kritiken mot kronofogdealternativet i förevarande hänseendeavser risken för bristande opartiskhet och neutralitet gentemot enskUdaborgenärer. Kommittén har varit enig om att kronofogdemyndighet bör kunna varaförvaltare i konkurs där det bara finns skattefordringar. På denna punktföreligger sålunda knappast delade meningar om att kronofogdealtemativet kangodtas. Advokatalternativet har som jag nämnt tidigare fått ettstort antal förespråkare vid remissbehandlingen. Dessa remissinstanserinstämmer över lag i kommittémajoritetens bedömning av kravet på förvaltningensobjektivitet. Från en del håll pekas på att kronofogdemyndighet som förvaltarekan försättas i besvärliga situationer. Sålunda framhåUer attdet t.ex. måste anses som klart olämpligt att kronofogde som företrädare förkonkursbo skulle föra talan mot staten i fråga om skatt som har påförtsgäldenären. Även andra fall av intressekollision nänrms i de remissyttrandendär advokataltemativet förordas. 1975/76:210 161 De remissinstanser som ansluter sig till kronofogdealtemativetbestrider i allmänhet att advokataltemativet erbjuder störte garantier för attförvaltaren intar en opartisk och oberoende ställning än det förraalternativet. Man pekar även på att risken för intressekonflikter inte tordevara mindre med kronofogdemyndighetens nuvarande dubbla ställning vid verkställighetsåtgärderän när det gäller att avveckla ett mindre konkursbo. Kronofogdeföreningenuttalar att trots de invändningar som kan riktas mot kronofogdemyndighetensdubbelroll systemet enligt föreningens erfarenhet har fungerat ipraktiken utan att sakligt underbyggda klagomål om bristande objektivitet harkurmat framställas. Statensekonomiska intressen i de mindre konkursema har av en del remissinstanseranförts som skäl för att staten också får ta hand om förvaltningen avkonkursbona. Flera remissinstanser menar att samhället i vart fall måste ha enbetydligt bättre insyn i konkursförfarandet . Från några hållifrågasätts om inte samhällets intressen påkallar att förvaltaren har enställning förenad med ämbetsansvar. För egendel ser jag saken på följande sätt. har i sin verksamhetofta en dubbel funktion. I allmänna mål uppträder myndigheten dels somexekutivt organ, dels som företrädare för staten som borgenär. I enskilda måldäremot har myndigheten enbart den exekutiva funktionen. Förekommer detbeträffande samma gäldenär såväl allmänt som enskilt mål, inträder densituationen att kronofogdemyndigheten skall verka för att såväl statensborgenärsanspråk tillgodoses i det allmänna målet som den enskilde borgenärensintresse tillbörligt beaktas i det andra målet. Den angivna ordningen hartillämpats länge utan att några egentliga olägenheter av den har kommit tillsynes. Detta förhållande bekräftas bl.a. av vad kronofogdeföreningen har anförti sitt remissyttrande i detta ärende. Det bör i sammanhanget påpekas atttjänsteman hos kronofogdemyndighet enligt nuvarande regler inte är jävig enbartav den anledningen att han företräder statens fiskala intresse i allmänt mål,se 6 § utsökningslagen (UL) och 60 § 1 mom. uppbördslagen (1953:272). Enligtdessa regler gäller för utmätningsman i princip samma jäv som irättegångsbalken är föreskrivna i fråga om domare. Som ett undantag härifrånhar stipulerats att jäv mot utmätningsman inte får grundas på åtgärd som hanhar vidtagit på tjänstens vägnar (dvs. som exekutiv förtättningsman). Sammaundantag har föreslagits av lagberedningen i förslaget tiU ny utsökningsbalk(se SOU 1973:22 s. 123). Beredningens ståndpunkt i denna del har allmäntgodtagits vid remissbehandlingen av balkförslaget. dubbelställning i exekutiva mål har kurmat accepterasberor naturligen främst på att myndigheten som företrädare för statensborgenärsintresse inte kan direkt jämföras med en representant för en enskildborgenär. Det torde vara tillräckligt att här peka på de viktigasteskillnadema. Tjänsteman hos kronofogdemyndighet har inte något 11 1975/76. 1975/76:210 162 personligt intresse av att indrivningsverksamheten utövaspå visst sätt, t.ex. så att en borgenär gynnas framför annan. Han handlar ocksåunder samma ansvar som andra offentliga tjänstemän och är sålunda underkastaddisciplinansvar enligt statstjänstemannalagen (1965:274), om han skulleåsidosätta vad som åligger honom i tjänsten. verksamhetär vidare liksom annan statlig verksamhet på flera sätt underkastad offentligkontroU, t.ex. genom JK och ombudsmän. Härtill kommer detskadeståndsansvar för det aUmänna som kan göras gäUande om fel ellerförsummelse har skett vid myndighetsutövning. Som jag har berört har om utseende avförvaltare av hävd låtit dominerande borgenärsintressen få stort inflytandeöver förvaltarvalet. Det har ansetts ligga i boets intresse att den som hardet största intresset av att förkovra boet också får ta hand om uppgiften. Ettuttryck för denna tanke är bestämmelsen i 47 § KL enligt vilken borgenär somhar utsetts till förvaltare inte får undandra sig uppgiften. har kuimat bygga på det berörda systemet hänger samman medatt konkursförfarandet till sin natur är sådant att resultatet avförvaltningsåtgärderna kommer alla borgenärer till del.