prop · FZ03113 · 1975-12-31 00:00:00 — Sådanaomhändertaganden verkställdes i 85 646 och i 92 049 fall.Motsvarande siffror var 93 314 resp. 100360. Dessauppgifler visar att långtifrån alla omhändertaganden leder till lagföring.Delvis hänger detta samman med att i en del fall då omhändertagande har ägt mmåtal underlåts eller fri-kännade dom meddelas därför atl fylleriförseelsen inleanses styrkt. De förutsättningar som skall vara uppfyllda för atl elt omhändertagandeskall få ske sammanfaller inle heller hell och hållet med vad som krävs för detstraffrättsliga ansvarel. a. följer av allmänna principer att det förstraffansvar fordras uppsåt. Av slor praktisk betydelse är vidare att åklagareenligl gällande föreskrifler har befogenhet atl efter lämplighetsprövningavstå från alt väcka åtal i vissa särskilda fall, bl.a. när del gäller personersom har tvångsinlagits eller, i vissa fall, frivilligt ingått på . Del förhäller sig slutligen så alt ettbetydande anlal fyUeriförseelser preskriberas . Preskription inträdernämligen om åtal inle har kunnai delges frän förseelsen. Fylleristraffethar i vårt land mycket gamla anor. De föreskrifter som vid skilda lider hargällt i delta hänseende har alltid hört till de straffbestämmelser somflitigast har diskuterats från olika synpunkler både i lagstifl-ningssammanhangoch i den allmänna debatten. Förslag om avkriminalisering av fylleri väcktes iriksdagen . De olika föreskrifter som harslraffhelagl den akuta bemsningen har i skilda sammanhang omformulerats ochflyttats över från den ena författningen lill den andra ulan någon meraväsentlig ändring i sak, bortsett från all slraffbarhelen i mitten av1800-lalet begränsades till fall av fylleri på allmänna platser.Straffbestämmelsen reviderades senast i samband med den lagstiftning om brollmol slalen och allmänhelen som antogs . Sakligt sell genomfördes därvidden utvidgningen att också fall där berusningsmedlet varil etl annal än starkadrycker kom atl omfattas av straffansvaret. Under förarbetena lill BrBföreslog slrafflagberedningen all fyUeripara-grafen skuUe utgå ur lagen.Paragrafen fördes emellertid över från strafflagen tiU BrB utan ändring i sak. Fyllerislraffets avskaffande har sedan längeframstått som en angelägen reform. Med del synsätt som är kännetecknandeför den allmänna socialpolitiken och därmed även för nyklerhetsvårdensinriktning har det på senare lid kommil alt le sig alltmer orimligt all enbeslämmelse, som straffbelägger den offentliga berusningen som sådan,fortfarande finns Prop.1975/76:113 76 kvar och tillämpas i en sädan omfattning som f. n. ärfallet. De föreskrifter av motsvarande slag som tidigare fanns i ochNorge är nu upphävda sedan flera är tillbaka. De i alltjämt formelltgällande straffbestämmelserna tillämpas inte längre i praktiken. Frågan om fyllerietsavkriminalisering bar behandlats av en särskild utredning,fyllerislraffutredningen, som avlämnade betänkandet (SOU 1968:55 och56) Bot eller böler. Utredningen konstaterar aU, med den ändrade socialagmndsyn och den ökade förståelse för den medicinska aspeklen på alkoholismensom kännetecknar nutidsmänniskan, bestraffningen av fylleriet är otidsenligoch oförenlig med samhällets strävan att komma till rätta med alkoholproblemen.Utredningen föreslår därför att fyUeriel avkriminaliseras. Utredningens förslag har i dennadel tillstyrkts av en praktiskt taget enig remissopinion. Under den lid som hargått sedan utredningens betänkande lades fram har i den allmänna debatten pånykterhets- och kriminalpolitikens område fylleristraffets avskaffande ocksäframstått närmast som en självklarhet. Fylleristraffels avskaffande varemellertid inte huvudpunkten i utredningens förslag. Enligl vad utredningenframhåller utgör avkriminalise-ringsfrågan endasl en del av etl myckel störreproblem, nämligen hur samhället bör la hand om akut bemsade personer och vadett omhändertagande bör syfta till. Frågan om vård och behandling av debemsade utgör alltså huvudproblemet, medan avkriminaliseringen enligtutredningen blir en delfråga av jämförelsevis underordnad karaktär. En grundläggande tanke ifylleristraffutredningens betänkande är att elt omhändertagande av en akutberusad person bör ta sikte på att bereda denne vård och behandling. Enväsentlig del av ulredningens förslag går ul på all denna vård skall förläggaslill särskilda medicinska kliniker, s. k. akutkliniker, som föreslås inrättadepå elt flertal orter i landet. Fyllerister som omhändertas av polisen skallenligt utredningsförslaget föras till sådana kliniker och tas in där för avgiftningoch akutvård. Till verksamheten pä klinikerna skall knytas läkare och annansjukvårdspersonal saml en företrädare för nyklerhelsnämnden på orten.Utredningen har också utarbetat en modell över en akutklinik och därvidingående beskrivit hur verksamheten bör bedrivas för att akutvården skall fädel avsedda innehållet. Den grundsyn som sålunda harpräglat uppläggningen av utredningens arbete har vunnit stor anslutning bådeunder remissbehandlingen och i den : allmänna debatten. För egen del ansluter jagmig självfallet också lill utredningens allmänna betraktelsesätt. Det äralldeles uppenbart att de medicinska, nyklerheisvårdande och allmäntsocialpolitiska problem som möter när det gäller behandlingen avalkoholmissbrukare har en ojämförligt myckel större betydelse än den merabegränsade straffrättsliga frågan om fylleri skall vara kriminaliserat ellerinte. Enligt min mening - som stämmer överens med denuppfattning som de Prop.1975/76:113 77 flesta remissinstanserna har gett uttryck åt - står detvidaie klart aU utredningen med sitt förslag om inrättande av akutkliniker hargett anvisning på ett behandlingsprogram som motsvarar mycket högt stäUda kravnär det gäller vården av akut berusade personer. Under den lid som har gåttsedan utredningen lade fram siU betänkande har de ledande tankar som förslagelbygger pä också haft stor betydelse förden allmänna synen pä den problematiksom det här är fråga om. En mera generell reform i denriktning som utredningen har anvisat när del gäller akutvården måste sålundabetecknas som i och för sig önskvärd. Del är dock som jag ser del av flera skälmindre ändamålsenligt all koppla samman frågan om fylleriels avkriminaliseringmed en så långtgående och resurskrävande satsning på detla vårdområde, som ettgenomförande av utredningsförslaget i denna del skulle innebära. Jag tänker däinte enbart på atl ett genomförande av förslaget ställer sig mycket kostnadskrävande.Det gäUer här vidare värdorganisatoriska och personalmässiga problem som intelämpligen kan bedömas isolerade frän andra frågor på social- ochsjukvårdspolitikens område. Hela frågan om de gmndläggande principema för denframtida nykterhelsvården ligger f n. i stöpsle-ven och kommer att tas upp isamband med behandlingen av socialutredningens slutbetänkande. T.v. mäste deti detla liksom i andra sammanhang bli fråga om en kontinuerlig avvägningmellan olika önskvärda reformer och förbättringar inom hela vårdområdet. Deltautesluter emellertid inte att en utformning av behandlingen av akut bemsningdär vårdsyn-punklema står i förgmnden i och för sig är elt angeläget mål allsträva efter. Delta mål ligger också helt i Unjemed nyklerhetsvårdens nuvarande inriktning. har denna vårdsålunda präglats av en strävan efler ökad samordning och integration med denövriga socialvården och sjukvården. Sjukhusvård framför allt vid psykiatriskasjukhus och psykiatriska kliniker - är ell väsentligt inslag inykterhelsvården. Särskilda alkoholavdelningar har inrättats bl. a. vid fleraav de störte psykiatriska sjukhusen. har den öppna och halvöppnanyklerhetsvårdens resurser ökal kraftigt. I linje härmed har på olika hållbetydelsefulla initiativ tagits tiU förbättringar av vårdinsatsema när delgäller de akut berusade. F.n. inriklas strävandena bl.a. på försök med olikamodeller för en samordning av sociala och medicinska resurser föromhändertagande av människor med alkoholbesvär och alkoholsjukdomar. Del ärnaturligtvis angeläget all den utveckling som sålunda pågår underiäilas så på sikl kan avveckla det system som kännetecknas av atl polisen har altansvara för förvaringen av de personer som det här gäller. Den alltjämt kvarståendestraffbestämmelsen mot fylleri kan emellertid i många avseenden fungera som ettdireki hinder för strävandena till en mera adekvat vård för akut berusadepersoner som tas om hand pä allmän plats. Den kan sålunda bidra till atl konserveraelt synsätt enligt vilket om- 1975/76:113 78 händertagandet av en berusad person i varje fall till endel utgör en repres-siv åtgärd. Härtill kommer naturligtvis också de olyckligakonsekvenser för den mera långsiktiga värden som straffet kan leda tillsärskilt för åter-fallsfyllerister som drabbas av upprepade bötesstraff medåtföljande indrivning eller indrivningsförsök. De olägenheter i dessa ochandra avseenden som är förenade med fylleristraffet har varit välkända. När man i olika sammanhang hardiskuterat kriminaliseringen av fylleriet, torde del vidare sedan lång tidtillbaka allmänt ha ansetts all bötesstraffet inle är något effektivl medelalt motverka alkoholmissbmk. Fylleristraffel har väl snarare bedömts ha sillberättigande som ett medel all avhåUa bemsade från atl uppsöka allmännaplatser. Del har tidigare ibland gjorts gällande att straffet också kunde ha enmera allmänt återhållande effekt när det gäUer tillfällighelsmissbmkare ochatl det med hänsyn härtill skuUe fyUa en viss funktion som nyklerhetspolilisktinstmment. Som har påvisats av fyllerislraffutredningen torde emellertidkriminaliseringen numera knappast i och för sig kunna anses ha några iegentlig mening preventiva effekter. Den s. k. moralbildande verkan som manibland har talat om när det gäller fylleristraffel uppnås bättre på annat säll,främsl genom uppfostran och informaiion i alkoholfrågan. Det är slutligen uppenbart att dennuvarande ordningen på detla område utgör en inte oväsentlig belastning pårättsvårdens samlade resurser. De insatser som läggs ned hos polis,åklagare och domstolar på utredning och lagföring av fylleriförseelser skullemed fördel kunna las tillvara för mera angelägna uppgifter. Delsamma gäller delmyckel ofta reslutatlösa arbetet med indrivning av ådömda böler som ankommer påde exekutiva myndigheterna. Enligl min mening har alla de skälsom sålunda talar för all fylleristraffet utmönstras ur lagen den sammanlagdastyrkan alt del inle kan vara försvarligt att ytterligare skjuta uppavkriminaliseringsfrågan. En tidigare från skilda håll ifrågasatt lösning,enligl vilken man genom etl syslem med ålalsprövningsregler e. d. skulle sältastraffbestämmelsen ur spel för etablerade alkoholmissbmkare men behållaslraffel för s. k. tillfällighelsfylle-rister, är som jag ser del varkenprincipiellt godtagbar eller möjlig atl praktiskt genomföra. Jag förordardärför alt fyUeriel nu hell avskiljs från det straffbara området och all sålunda16 kap. 15 § BrB upphävs. Fyllerislraffets avskaffande bördock inte genomföras som en isolerad åtgärd. Del är angelägel all man i dettasammanhang söker nå fram lill sådana förbättringar när det gäller principemaoch formema för omhändertagande som är möjliga atl genomföra i mera omedelbartsamband med reformen. Fylleristraffels avskaffande aktualiserar vidareöverväganden i fråga om vissa följdverkningar av olika slag som förbinds meden fylleridom. Jag återkommer till dessa frågor i del följande. Jag villemellertid först något beröra de straffrättsliga konsekvensema avavkriminaliseringen. En viktig fråga som har ägnats särskild uppmärksamhet vidremissbe- 1975/76:113 79 handlingen är avgränsningen mellan ä ena sidan sädanabeteenden från en berusad persons sida som i och med avkriminaliseringen blirstraffria och å andra sidan beteenden som omfattas av andra straffbestämmelser.Det gäf-ler här särskilt avkriminaliseringens betydelse för tillämpningen av bestämmelseni 16 kap. 16 § BrB om förargelseväckande beteende. Denna bestämmelse har i 16kap. BrB placerats efter fylleriparagrafen och har begränsats tillatt avse fall där de föregående föreskrifterna i kapitiet inte är tillämpliga.För förargelseväckande beteende enligt 16 kap. 16 § fömtsätts atl någon, iannal fall än som avses med de tidigare beslämmelsema i 16 kap., för oljud påallmän plats eller eljest offentligen beter sig på ett sätt som är ägnat attväcka förargelse hos allmänhelen. Av bestämmelsens avfattning följer alltsåatl den som uppträder bemsad på allmän plats så all det framgår av hansåtbörder och tal inte redan härigenom gör sig skyldig lill förargelseväckandebeleende utan endast till fylleri. För atl han skall kunna dömas även förförargelseväckande beleende fordras all något förargelseväckande momenttillkommer ulöver själva berusningen och de typiska ytlringama av denna. Vid sin diskussion av den nuberörda frågan hänvisar fyllerislraffutredningen inledningsvis till alt det ipraxis synes ha utbildat sig den ordningen alt en fyllerist som uppträderallmänt förargelseväckande t. ex. genom att skräna, antasta förbipasserandeeller lägga sig på gångbanan i allmänhet blir åtalad endasl för fylleri, trotsatt hans uppträdande även kan uppfyUa rekvisiten för förargelseväckandebeteende och eventuellt också annan straffbelagd gäming. Utredningen anser detsjälvklart att sådana beteenden som anses falla inom fylleriets råmärkeninle skall bestraffas sedan fylleriparagrafen har upphävts. De typiska dragen ifylleristens uppträdande bör enligl utredningen accepteras som utslag av hanssjukdomstillstånd och kan efterreformensgenomförande inte anses vara ägnade altväcka förargelse hos allmänhelen. Med hänsyn lill del anförda har ulredningeninle funnil anledning att föreslå någon ändring i den nuvarande bestämmelsenom förargelseväckande beleende. Vad som har anförts om förargelseväckandebeteende kan enligt utredningen i viss utsträckning gälla också andrastraffbara inslag i fylleristens beteende. Utredningens ståndpunkt hargodtagils av de flesta remissinstanserna, däribland RÅ som säger sig inte hanågot alt erinra mot en utveckling av rapporterings- och ätalspraxis i enlighetmed vad ulredningen anför. Andra remissinstanser har ställt sig mera kritiskaoch betonat att en avkriminalisering av fylleriet inte fär leda lill attsådana brott som ofredande, våldsamt motstånd och missfirmelse av tjänstemanlämnas obeivrade. är visserligen ense med utredningen om alt defall då enligt nuvarande praxis fylleriparagrafen i BrB anses ensam tillämpligbör vara straffria i fortsättningen men påpekar svårigheterna att vidrättstillämpningen dra en gräns för det straffria omrädet. 1975/76:113 80 För egen del vill jag när del gäller de rentstraffrättsliga frågorna till en början understryka atl en avkriminalisering avfylleriet inte kan få påverka den sedan läng tid tillbaka upprätthållnagmndsatsen om all självförvållat ms i princip inte ursäktar brott som harbegåtts under msets inflytande. Denna gmndsats har kommit till uttryck i I kap.2 § ahdra stycket BrB där det föreskrivs att om en gäming har begåtis undersjälvförvållat rus eller om gämingsmannen annars genom eget vållande vartillfäUigt från sina sinnens bmk, så får detta inle föranleda alt gämingen ejanses som brott. Frågan om upprätthållandet av denna princip har uppenbarligenen räckvidd som sträcker sig långt vidare än de överväganden som bör göras iförevarande sammanhang. Med hänsyn till den nu berörda principen kan det inleråda någon tvekan om att exempelvis en bemsad person som handgripligenantastar förbipasserande gör sig skyldig till ofredande enligl 4 kap. 7 § BrB,i den mån brottsfömtsätlningarna härtor i övrigt är för handen. Motsvarandegäller om den bemsade gör sig skyldig till annat straffbart beteende t. ex.våldsamt motstånd mot polis. När del särskilt gäller avgränsningen mellanuppträdanden som efter fylleriets avkriminalisering blir straffria ochförargelseväckande beleende Ugger del i sakens natur atl någon skarp gräns intekan dras, delta redan med hänsyn lill all uppfattningen om vad som ärförargelseväckande växlar med tids- och samhällsförhållandena. . Med nuvarandesynsätt torde blottsbeskrivningen i bestämmelsen om förargelseväckandebeteende dock aldrig kunna ges den innebörden atl bertis-ningen som sädanskulle anses falla under lagrummet. Detsamma måste också gälla sådana inslag ien bemsad persons uppträdande som typiskt sett har elt samband medbemsningen och som visserligen medför atl hans tillstånd kan konstaleras avutomstående men ändå inte tar sig några mera uppseendeväckande eller störandeullryck. Med hänsyn lill vissa uttalanden som har gjorts vid remissbehandlingenhar jag övervägl om själva brollsbeskrivningen i bestämmelsen omförargelseväckande beleende borde ändras i syfte atl säkerställa alt den inlei fortsättningen ges ell vidare tillämpningsområde än vad som är avsett. Jaghar emellertid i likhet med fyllerislraffutredningen stannat för all en sådanändring inte är nödvändig. Avskaffandet av straffet förden offentligabemsningen som sådan bör emellertid när del gäller bestämmelsen omförargelseväckande beteende laglekniskt markeras på del sättet atl man larbort den formella begränsningen i bestämmelsens räckvidd som ligger i att denenligl sin lydelse är tiUämplig bara i annat fall än som avses med de tidigareföreskriftema i I6kap. Denna begränsning blir praktiskt sett överflödignär fylleriparagrafen upphävs. De svårigheter som i ett enskilt fall kan föreliggaatt avgränsa del avkriminaliserade området från vad som rättsligt faller undert. ex. bestämmelsen om förargelseväckande beteende får dock mindre praktiskbetydelse med hänsyn till de föreskrifler som finns om rapporteflergifl ochåtalsunderlåtelse. Polisen har sålunda enligl poUsinslmklionen (I972i5ll, PI)en Prop.1975/76:113 81 allmän befogenhet atl avstå från rapportering när det ärfråga om brott för vilket inte är föreskrivet svårare straffan böler och ejheller normerade böter och som med hänsyn lill omständigheterna i delsärskilda fallet är obetydligt. Del lorde i överensstämmelse med vadutredningen och RÅ anfört vara ganska naturligt all rapporteflergifl tillämpasmed en viss toleransmarginal när del gäller lindrigare lagöverträdelser frånen akut bemsad persons sida. I fråga om åtalsunderlåtelse finns del, som förutberörts, vissa bestämmelser som ger åklagare befogenhet att avslå från åtalefter lämplighetsprövning. Vid sidan av de allmänna bestämmelserna härom i 20kap. 7 § (RB) finns i detta hänseende speciella föreskrifter ilagen (1964i 167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare samt ilagen (1954:579) om nyklerhetsvård (Nvl) och andra sociala vårdlagar.Bestämmelsema om åtalsprövning kan självfaUet inte få ges en generelllilllämpning i fråga om broll eller förseelser som begås av bemsade personer,men de kan liksom f. n. ofla användas för all undvika all man genom ingripandemed åtal spolierar möjlighelerna all ge alkoholmissbmkare nödvändig vård. Denallmänna frågan om en ulvidgning av möjligheterna att underlåta åtal när detgäller bl. a. missbrukare av beroendeframkallan-de medel utreds f. n. avåtalsrättskommillén (Ju 1970i 63) vars belänkande väntas föreligga . Vid remissbehandlingen har frånnågot håU gjorts gällande att efiersom bestämmelserna i trafikbroltslagen(I951i 649) om irafiknyklerhetsbrott inte är tiUämpliga på fotgängare ochcyklister, fyUeristraffels avskaffande skuUe dra med sig ett behov av ensärskild straffsanktion för sådana trafikanter för det fall all dessa på gmndav alkoholpåverkan skapar fara i trafiken. Jag anser för min del inle alt delfinns något behov av en komplettering av den gällandetrafikbrotlslagsliftningen i delta hänseende. 1 de fall då ell straffrättsligtingripande kan framstå som motiverat torde praktiskt taget alltid bestämmelseni I § trafikbrottslagen om vårdslöshet i trafik -som avser alla vägtrafikanler- vara tillämplig. Vad jag har anförl i del föregåendehar närmast haft avseende på fylleri i egentlig mening, dvs. alkoholbemsning.Motsvarande synpunkter kan emellertid anläggas på sådana fall då bemsningen harorsakats av annat medel än alkoholdrycker. I denna del liilämpas redan f. n.fylleriparagrafen i så förhållandevis ringa utsträckning atl man med visst fogkan tala om all bestämmelsen har överlevt sig själv. Detta hänger bl. a. sammanmed att i del praktiskt viktigaste fallet, nämligen narkolikabemsning,vårdsynpunk-tema numera står så i förgmnden all del endasl sällan leder lilllagföring. Till frågan om fylleri på militärt område återkommer jag idet följande. 7.2 Nya regler om omhändertagande av berusade personer Vid den debatt som bar förls ifrågan om fyllerislraffets avskaffande har det aldrig på allvar gjorts gällandeannat än att man oavsett lösningen av 1975/76:113 82 den straffrättsliga frågan mäste behålla ett syslem sominnebär att offentligt bemsade personer under vissa fömtsättningar tas om handgenoni del allmännas försorg. Föreskrifter om sådanl omhändertagande harbehållits i , och , trots alt själva bestraffningen avfylleriet har upphört i dessa länder. Att etl ingripande i någon form måsle skeom en person anträffas på aUmän plats i ett sådant tillstånd att han inte kanta vård om sig själv torde också följa redan av del allmänna ansvar för människorsvälfärd som åvilar samhället. Jag har fömt nämnt all gällanderegler ger polisen befogenhet atl la hand om en bemsad person som anträffas påallmän plats och att förvara honom till dess alt han har bUvil nykter. Dellagstöd som f. n. finns för poUsens omhändertaganden utgörs främst av 7 § i denalltjämt gällande förordningen (I84li 58 s. 1) emot fylleri och dryckenskap.Enligl denna beslämmelse får var och en som, överlastad av starka drycker,anträffas på väg eller gala och som inle kan behörigen vårdas på annal sättförvaras i häkte tills han har återvunnit sina sinnens bmk. Om någon på sådanaplatser eller andra allmänna ställen, såsom värdshus, näringsställen och krogar,"i fylleri gör oljud eller förnärmar andras fred och säkerhet" skallhan enligt samma förfallningsrum "ovillkorligen i häkte inmanas"tills han har blivit nykter. Bestämmelser som ger polisenbefogenhet all under närmare angivna förutsättningar verkstäUa omhändertagandenfinns i flera andra förfallningar. Den rent straffprocessuella delen avpolisens verksamhel regleras i RB, som ger polisman rätl atl i vissa fallingripa med tvångsmedel mol personer som är misstänkta för brott och alt iövrigi säkra bevis i brottmål. Enligl beslämmelser i vissa specialförfaitningarkan vidare polisstyrelse i avbidan på annan myndighets beslul omhänderta enperson för all underlätta insättande av lämplig vård eller vidtagande av annanåtgärd. Elt exempel härpå utgör 21 § Nvl. där det föreskrivs allpolisstyrelsen under vissa fömtsättningar skall omhänderta bl. a. farligaalkoholmissbmkare och alkoholmissbmkare som är i trängande behov av omedelbarvård i avvaktan på att tvångsinlagning på allmän vårdanstalt kommer tillstånd. I de fall då polisstyrelse enliglsådan särskild beslämmelse har befogenhet all besluta om omhändertagande avnågon, gäller enligl 1 § lagen (1973i558) om tillfälligt omhändertagande (LTO)all den enskilde polismannen får ingripa i avbidan på polisstyrelsens beslut,om föreskrivna förutsättningar för omhändertagande bedöms föreligga ochdröjsmål med omhändertagande innebär fara för den omhändertagnes eller annansliv eller hälsa eller fara i annal hänseende. Den lagstiftning som åsyftas i 1§ LTO är, fömtom Nvl, barnavårdslagen (1960:97), lagen (1966i 293) om beredandeav sluten psykiatrisk vård i vissa fall saml utlänningslagen (1954: 193). Om någon som kan anlas vara under15 år anträffas under förhållanden som uppenbart innebär överhängande ochallvarlig risk för hans hälsa eller utveckling får vidare polisman enligt 2 §LTO ta hand om den underårige 1975/76:113 83 föratt lämna honom till vårdnadshavare eller barnavårdsnämnden. Avintresse i förevarande sammanhang är också den föreskrifl om omhändertagandesom finns i 3 § LTO.