prop · FY0378 · 1975-12-31 00:00:00 — Eftersom det stora flertalet krigsmän tjänstgör till följd avvärnplikt och inte på grund av tjänsteavtal, är utrymmet begränsat för eritillämpning av den privaträttsliga grundsyn som kommittén anlagt vidutformningen av ett nytt ansvars- 1975: 78 137 system för den civila sektorn av offentlig verksamhet. Detfinns emellertid enligt kommitténs mening anledning överväga om inteförenklingar i det militära ansvarssystemet kan genomföras utan att manåsidosätter de intressen som reglema är avsedda att trygga. Kommittén anser altdet omfattande utredningsarbete som måste föregå en så genomgripande reformligger utanför ramen för kommitténs utredningsuppdrag men förordar alt enöversyn av det militära ansvarssystemet i dess helhet kommer till stånd. Endastförslag tUl en begränsad reform avseende anslällda krigsmän med typiskt civUaarbetsuppgifter läggs därför fram. Det föreslås sålunda alt anställda krigsmänmed sådan tjänstgöring skall omfattas av samma ansvarsregler som föreslagilsför den civila personalen. Belänkandet innehåUer också förslag tiU ett fåtalföljdändringar i 21 kap. BrB om brott av krigsmän. De tidigare berörda förslagen om avskaffande av avsättningoch suspension som brottspåföljder och införande av ett avskedandeinstitutavser även anslällda krigsmän. Kommitténs förslag lämnas i princip utan erinran av ÖB,chefen för flygvapnet och SR. Chefen för armén anser det alltjämt vara lämpligast attkrigsmän följer ett enhetiigt mUilärt disciplinsystem oavsett om tjänstenutförs vid civilt statligt verk eller vid truppförband. Liknande synpunkteranförs av TCO. 12 Följdändringar i 17 kap. 12.1 Kommittén Med hänsyn tUl det samspel som råder mellanansvarsreglerna för offentliga funktionärer samt de sanklionsbeslämmelser intagna i 17 kap, BrB som riktar sig mot tredje man och har till syfte altförhindra obehöriga påtryckningar på utövarna av offentiig verksamhet föreslårkommittén vissa följdändringar i nämnda sanktionsbestämmelser. Sålunda föreslås att de i 1, 2 och 4 §§ upptagnabrottstyperna (våld eller hot mot tjänsteman, förgripelse mot tjänsteman ochvåldsamt motstånd) skall avse angrepp endast på person som utövar offenlligmyndighet. Vidare innebär förslaget atl den i 5 § samma kapitel behandladesärskilda brottstypen missfirmelse mot tjänsteman skall utgå och atl gärningarav detta slag skall bestraffas endast som förolämpning enligl 5 kap,3 § BrB. Stadgandet i 5 kap. 5 § BrB att förolämpning inle 1975: 78 138 fåråtalas av annan än målsägande bör enligt kommittén förses med enundantagsbestämmelse av innebörd att förolämpning mot någon i eller för hansutövande av offentiig myndighet får åtalas av åklagare efter angivelse avmålsägande om åtal av särskilda skäl finnes påkallat ur allmän synpunkt.Kommittén föreslår också att den mot 17 kap. 5 § BrB svarande bestämmelsen i 7kap. 4 § 7 tryckfrihetsförordningen om ansvar för missfirmelse mot tjänstemansom sker i tryckt skrift skaU ändras till att avse endast förolämpning motnågon i eller för hans utövning av offentiig myndighet. Vidareföreslås att straffbestämmelsen i 17 kap. 7 § om bestickning ändras så att denpersonkrets som skyddas mot detta brott överensstämmer med den krets som skallvara underkastad ansvar för mutbrott. Dei 14 § och 15 § första stycket första punkten samma kapUel intagna stadgandenaom obehörig tjänsteutövning resp. föregivande av allmän ställning föreslåsersatta av en ny regel av innehåll att den som obehörigen ger sig ut för attutöva offentiig myndighet skall dömas för föregivande av allmän ställning.Någon ändring av påföljden böter eller fängelse föreslås inte. Deföreslagna ändringarna lämnas utan erinran av JK och poststyrelsen. JKförordar dock atl bestämmelsen i 7 kap. 4 § 7 tryckfrihetsförordningen skallutgå helt. RÅlillstyrker förslaget att upphäva 17 kap. 5 § BrB men anser i likhet medöveråklagaren i åklagardistrikt och att den föreslagnaåtalsregeln i 5 kap. 5 § BrB är alltför restriktiv. Förutsättningen "avsärskUda skäl" bör enligt RÄ:s mening ulgå. Vidare anser RÅ liksomöveråklagaren i alt strafflatituden i denföreslagna straffbestämmelsen i 17 kap, 15 § BrB är alltför låg med hänsyn tillalt bestämmelsen kommer att omfatta även kvalificerade fall där det kanföreligga behov av att använda tvångsmedel. RÅ föreslår därför alt nu gäUandelatitud för grovt brott bibehålls. Förslagetatt upphäva straffbestämmelsen i 17 kap. BrB om missfirmelse mot tjänstemanavstyrks av överåklagaren i samt länsstyrelserna iStockholms län och . Enligt länsstyrelsernas mening föreliggerbehov av ett särskilt ämbetsskydd främst för sådan personal som utför polisiäraoch exekutiva arbetsuppgifter. Juridiskafakulteten vid anser det vara tvivelaktigt om denföreslagna lagtexten i 17 kap. 1 § BrB medger en sådan av kommittén angiventolkning att den funktionär i vars befattning ingår att utöva myndighet är skyddadi all verksamhet i befallningen såsom förrättning, utredningsarbete etc. Detsynes enligt fakulteten vara 1975: 78 139 onödigtatt ha speciella stadganden som skyddar en del av tjänstemannens verksamhet itjänsten men inte hela denna verksamhet, eftersom de vanliga reglema i 3 och 4kap. BrB kan tillämpas vid beivrande av angrepp på tjänsteman i eller för hanstjänst och möjlighet därvid finns att vid straff mätningen beakta att angreppetavsåg hans tjänst. Även överåklagaren i är kritiskmot utformningen av 17 kap. 1 § BrB. 13.1Principerna för ett nytt sankfionssystem Detnuvarande ämbetsansvarssystemet framstår som föråldrat och behäftat medåtskilliga brister. Särskilt anmärkningsvärt är att så gott som varje förseelsei tjänsten åtminstone principiellt sett är straffbelagd. Bestämningen av detjänstemannagrupper, som är underkastade straffansvar och/ellerdisciplinansvar, bygger vidare på mycket vaga och oenhetliga kriterier. I storutsträckning är bägge ansvarsformerna tillämpliga utan att någramotiv för denna reglering står alt finna. Härtill kommer att uppsägnmg ofla kantUlämpas alternativt till de offenlligrältsliga påföljderna. De reformer somföreslås av ämbelsansvarskommiitén går i huvudsak ut på en avsevärdinskränkning av det straffbara området, en rationellare bestämning av denpersonkrets som skall vara underkastad straffansvar samt ett närmande mellanden offentiiga och den privata arbetsmarknadens sanktionssystem. Dessariktiinjer anser jag, i likhet med flertalet remissinstanser, vara väl ägnadeatt läggas tUl grund för utformningen av ett nytt sanktionssystem avseendeoffentiiga arbets- och uppdragstagare, i det följande sammanfattade underbeteckningen offentliga funktionärer. 13.2Avtalsförbudet i 3 § statstjänstemannalagen Statstjänstemannalagen(1965:274, omtryckt 1974: 1009) äger, med vissa undantag, tUlämpning påanställning med staten som arbetsgivare och tjänsteman som arbetstagare. Somtidigare har nämnts anställs numera i pruicip alla arbetstagare hos staten somtjänstemän. Enligt 3 § statstjänstemannalagen gäller i anställningsförhållandepå vilket lagen är tillämplig vad som är bestämt i avtal. Avtal får dock inteträffas om inrättande eller indragning av tjänst eller tjänsteorganisationensutformning i övrigt, om myndighets verksamhet eller om anställnings- eller Prop.1975: 78 140 arbetsvUlkorsom regleras i lagen eller i författning vartill lagen hänvisar eller enligtlagen tiUhör regeringens, eller myndighets beslutanderätt. Har avtalträffats i strid mot detla förbud är avtalet i denna del utan verkan. En istort sett motsvarande bestämmelse finns i 2§ kommunaltjänstemannalagen(1965:275, ändrad : 1010). Enav statstjänsteman i tjänsten begången förseelse mot gällande lag eller annanförfattning, t. ex. statstjänstemannalagen, allmänna verksstadgan, instruktioneller arbetsordning, kan enligt gällande rätt föranleda vid sidan av dencivUrättsliga påföljden uppsägning när det gäller andra tjänstemän änfullmaktshavare m. fl. straffrättsligt ansvar eller, om förseelsen är avringare beskaffenhet och tjänstemannen är underkastad disciplinansvar,disciplinpåföljd. Om tjänstemannen däremot bryter mot bestämmelse i avtal,torde varken straffr'åttsligt ansvar eller disciplinansvar kunna utkrävas utani stället är det endast privaträttens sanklionssyslem som träder in. Dennareglering är uppenbarligen inle tillfredsställande. I likhet med kommitiénanser jag därför att ett nytt sanktionssystem skall kunna tUlämpas inom alladelar av det offentliga anställningsförhållandet och således oberoende av omden förseelse som skall beivras utgör ett brott mot avtal eller motförfattning. Ensådan ordning skall enligt kommitién nås genom alt man anlägger enprivatr"ättslig syn på hela det offentliga anställningsförhållandet, vilketdärmed blir alt se som till alla delar avlalsgrundat. Laglekniskt skall enligtkommitténs förslag en sådan ordning åstadkommas genom alt föreskriftema i 3 §statstjänstemannalagen och 2 § kommunaltjänstemannalagen att avtal inte fårträffas om vissa angelägenheter ersätts av bestämmelser som anger att det iavtal inle får föreskrivas inskränkning i rätt för arbetsgivaren att ensambesluta om dessa angelägenheter. Efter dessa lagändringar skall det kunna sessom en avtalsförpliklelse för arbetstagaren att uppfylla de villkorarbetsgivaren uppställer på de områden där hans ensidiga bestämmanderätt inlefår inskränkas genom avtal. föreslagna lösningen kritiseras av vissa remissinstanser såsomägnad att komplicera förvallningsprocessen och leda tiU missförstånd. Ett parremissinstanser uttalar uppfattningen att det eftersträvade resultatet kan nåsulan den föreslagna lagändringen. Eftersamråd med statsrådet vUl jag anföra följande. Jag delar uppfattningenatt den föreslagna lagändringen inle är nödvändig. Ytterligare en anledning attavstå från lagändring är att arbetsrättskom-mUtén (In 1971: 03) i sitt nyligenframlagda slutbetänkande. Demokrati på arbetsplatsen (SOU 1975: 1), haraktualiserat frågan i ett slörre sammanhang och alt det därför är olämpligtatt nu föregripa de överväganden som denna kommittés arbele kan leda till. Pågrund av det anförda förordar jag att den nuvarande ordningen med avtalsförbudi berörda Prop.1975: 78 141 stadgandeni statstjänstemannalagen och kommunaltjänstemannalagen t. v. behålls. Detgmndläggande motivet för både straffrättsliga och utomstraffrättsligasanktioner är enligt ämbetsansvarskommitténs förslag samhällsmedlemmarnasintresse av att offentliga funktioner utan ovidkommande hänsyn fullgörs på ettriktigt sätt. De straffrättsliga sanktionerna föreslås knutna till deallvarligaste angreppen mot detla intresse, vUket innebär en omfattandeavkriminalisering i förhåUande till vad som gäller . Det föreslås sålundaatt de nuvarande straffbestämmelserna i 20 kap. (BrB) ersätts avtre nya ansvarsregler, nämligen om oriktig myndighetsutövning, om mutbrott ochom brott mot tystnadsplikt. Straffansvar för vanliga tjänstefel föreslåsalltså bortfalla. Genom de föreslagnaändringarna i BrB vinner man den fördelen att såväl kretsen av ansvariga personer som det straffbara området bestäms efler mera rationella kriterier än har varit fallet som domstolar och åklagare befrias från handläggningen av mindre allvar liga förseelser. Ty även om det, såsom senare skall beröras, bör finnas möjlighet att ställa den offentlige arbetsgivarens beslut om disciplin påföljd för en sådan förseelse under domstols prövning, torde man kunna räkna med alt sådana mål blir färre till antalet än vad ålalen för tjänstefel är f. n. , En avkriminalisering avtjänstefel innebär inte att straffrättsliga sanktioner för förseelser itjänsten av andra funktionärer än dem som utövar myndighet bortfaller helt. mån tjänsteförseelsen är av allvarligare slag kan den sålunda inte sällanvara att hänföra under annan bestämmelse i BrB, exempelvis 8 kap, 1 § (stöld),10 kap. 5 § (trolöshet mot huvudman) eller 13 kap. 6 § (allmänfarligvårdslöshet). Jagansluter mig alltså till de av kommittén föreslagna allmänna principerna fördet straffrättsliga sanktionssystemets utformning, vilka även har tillstyrktseller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. Den centralastraffbestämmelsen i kommitténs förslag är stadgandet om oriktigmyndighetsutövning. I överensstämmelse med principen att det nyasanktionssyslemet bör utformas efler de offentliga funktionernas art och intebero av sådana förhållanden som Ijänstemannaslällning eller liknande angesinle någon särskild personkrets i den föreslagna lagtexten. Ansvarsregeln äravsedd att gälla var och en som utövar offentlig myndighet oberoende av hansrättsförhållande till det allmänna. Innebörden av begreppet myndighetsutövningblir alltså avgörande för bestämmelsens tillämpningsområde. Begreppetmyndighetsutövning förekommer i 3 kap. 2 § första stycket skadeståndslagen (1972: 207). Enligt denna bestämmelse skaU slalen 1975: 78 142 ellerkommun ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållasgenom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för varsfullgörande staten eller kommunen svarar. I motiven tiU denna lag (prop. 1972:5 s. 311 f) uttalade jag bl. a, att ett utmärkande drag för deförvaltningsakter, som betecknas som utövning av offentlig myndighet, är altdet rör sig om beslut eller åtgärder som ytterst är uttryck för samhälletsmaktbefogenheter och att de kommer till stånd och får rättsverkningar för elleremot den enskilde i kraft av offentiigrättsliga regler, inte på grund av avtaleller i övrigt regler av privattältslig natur. Jag konstaterade vidare att enbeskrivning av uttrycket myndighetsutövning med utgångspunkt i dessa kriterierstämmer väl överens med de uttalanden om begreppets innehåll som jag gjorde ianslutning tUl 3 § första stycket i förslaget till förvaltningslag (prop, 1971:30 del 2 s. 331). Myndighetsutövning karakteriserades i det sammanhanget somutövning av befogenhet att för enskild bestämrria om förmån, rättighet,skyldighet, disciplinär bestraffning eller annat jämförbart förhållande.Begreppet myndighetsutövning används också-i 11 kap. 6 § tredje stycket och 7 §nya regeringsformen (RF). Enligt den första av dessa bestämmelser kanförvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövnmg överlämnas till bolag,förening, samfällighel eller stiftelse genom lag, medan den senare bestämmelseninnehåller förbud för myndighet också och kommuns beslutande organ att bestämma hur förvaUningsmyndighet i särskUt fall skall besluta i ärendesom rör bl. a. myndighetsutö-vning. Beträffande innebörden av begreppethänvisade jag i förslaget tUl ny regeringsform m. m. 1973: 90 s. 397)tiU vad jag hade anfört i förslaget till förvaltningslag. Kommitiénanmärker att den innebörd som kommittén tillagt begreppet myndighetsutövningär väl förenlig med den beskrivning av begreppets innehåll som har gjorts imotiven tUl förvaltningslagen (1972: 290) och skadeståndslagen och att mansåledes vinner den fördelen att begreppet i allt väsentligt får samma innebördi såväl skadeståndsrättslig och förvallningsrättslig som straffrättsliglagstiftning. Ilikhet med kommittén anser jag det vara lämpligt alt vid utformningen avförevarande straffbestämmelse utgå från begreppet myndighetsutövning. Jagdelar också kommitténs uppfattning att det är en fördel om detta begrepp får ihuvudsak samma innebörd inom olika områden av lagstiftaingen. Det måsteemellertid beaktas att de berörda bestämmelserna i förvaltningslagenoch skadeståndslagen både sinsemellan och i förhållande tUl den föreslagnastraffbestämmelsen företer stora skillnader i fråga om tillämpningsområde ochsyfte. Föreskriften i förvaltningslagen avser sålunda att avgränsa de ärendendär regler om aktinsyn, kommunikation, beslutsmotivering och underrättelse ombeslut skall tillämpas. Det är alltså här endast fråga om sådan myndighetsutövningsom mynnar ut i bindande beslut, medan såväl stadgan- Prop.1975: 78 143 deti skadeståndslagen som straffbestämmelsen avses skola vara tilllämpliga ocksåpå sådan myndighetsutövning som lar sig uttryck i faktiska ålgärder som intehar föregåtts av formliga beslut. Vidare har bestämmelsen i skadeståndslagenen huvudsaklig reparätiv funktion medan straffbestämmelsen i första hand skaUtUlgodose preventiva syften. Gemensamt för all behörigmyndighetsutövning är att den ytterst har sin grund i lag eller annanförfattning. Missbruk av myndighet föreligger då de för myndighetens behörigautövande gällande reglerna överträds. Oriklig myndighetsutövning kan föreliggaäven om ett fatlat beslut i och för sig är materiellt riktigt men harmeddelats endast sedan visst ovidkommande vUlkor har uppfyUts.Myndighetsutövning kan också innebära skyldighet att vara verksam i visstavseende och en underlåtenhet alt handla kan i sådana fall utgöra oriktigmyndighetsutövning, såsom då åklagare underlåter att åtala brott eller dåutfärdande av stämning fördröjs i syfte att åtahpreskription skall hinnainti-äda. Det påpekas av kommitténatt ett beslut som typiskt sett innefattar myndighetsmissbmk kan vara behäftatmed fel som gör att det redan från början är alt betrakta som ogUtigt ochdärför inle behöver undanröjas efler besvär. Ett sådant beslut bör enligtkommitténs mening inte föranleda tillämpning av den föreslagnastraffbestämmelsen. Denna uppfattning kritiseras av ett par remissinstanser,som framhåller att även ett OgUtigt beslut kan ha faktiska verkningar ochföljaktligen medföra förfång eller otillbörlig förmån för det allmänna eUerför någon enskild samt alt också grova fall av myndighetsmissbmk med kommitténsståndpunkt skulle kunna gå fria från ansvar. Det kan i detta sammanhangfinnas anledning att skilja mellan två typfall av nullitet, nämligen ogiltighetpå grund av befogenhetsöverskridande och ogillighet tiU följd av bristandebehörighet. Att ett beslut är att anse som en nullitet på grund av att enbehörig funktionär har överskridit sin befogenhet att utöva myndighet tordevara sällsynt. Funktionären torde i ett sådant fall få sägas ha utövatmyndighet, även om resultatet inte blivU det av gärningsmannen avsedda (jfrprop. 1972: 5 s. 504). Har gärningen för det allmänna eller någon enskildmedfört förfång eller otillbörlig förmån som inle är ringa, börstraffbestämmelsen alltså vara tiUämplig. Ettlikartat fall är att en funktionär utayttjar sin möjlighet till maktutövninggenom att företa faktiska ålgärder som faller utom ramen för hans befogenheter.Som exempel kan anföras att en polisman på sin fritid med slöd av sinlegitimation omhändertar en person för att trakassera denne eller bereder sigtillträde till en privatbostad för att verkställa "husrannsakan" ochta egendom i "beslag" för en enskild persons räkning (jfr prop.1972: 5 s, 505). Även här torde det vara fråga om missbruk av myndighet i denbemärkelse som anges i den föreslagna straff- Prop.1975: 78 144 bestämmelsen.I den mån gärningen på annan gmnd är särskilt belagd med straff, exempelvis somolaga frihelsberövande, hemfridsbrott eller egenmäktigt förfarande, skall dockden nya bestämmelsen i 20 kap. 1 § BrB enligt vad jag återkommer tillinte tillämpas. Vid bestämmande av straff för det allmänna brottet bör detgivetvis anses som försvårande att det har begåtts under myndighetsutövning. I det andra typfallet avnullitet är beslutet ogiltigt emedan det fatlats av en uppenbarligen obehörigperson. I detta fall framgår redan av begreppsbestämningen att det inte kanvara fråga om någon myndighetsutövning och att den föreslagnastraffbestämmelsen följaktligen inte kan bli tillämplig. I stället tordegärningen regelm'ässigt falla under den av kommittén föreslagnaansvarsbestämmelsen rörande föregivande av allmän ställning. TUl dennabestämmelse återkommer jag i ett senare sammanhang. Den föreslagnaansvarskrelsen består av personer som har att utöva myndighet. Kommitiénframhåller alt den som i underordnad ställning bereder ärenden utan att självfatta beslut eller på annat sätt biträder den som har beslutanderätt i principinte kan drabbas av ansvar enligt straffbestämmelsen. Denna ståndpunktkritiseras av en remissmstans som anser det vara högst väsentligt från denenskUdes synpunkt att även förberedande ålgärder i beslutsförfarandet kommeratt omfattas av ett straffansvar. En annan remissinstans förordar att detstraffrättsliga an svarsområdet på denna punkt skall sammanfalla med detområde som har fastställts för det aUmännas skadeståndsansvar. Enligt 3 kap. 2§ andra stycket skadeståndslagen svarar sålunda staten eller kommun föi skadasom vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning Imotiven till förslaget till skadeståndslag (prop. 1972: 5 s. 502) uttalade jagbl. a. att bestämmelsen i 3 kap. 2 § andra stycket samma lag genom den valdaformuleringen kommer att omfatta åtskilliga beslut eller åtgärder som ingårendast som led i myndighetsutövningen men sm är reglerade av offentligrällsligaföreskrifter och indirekt kan få rättsliga konsekvenser för den enskilde,liksom också vissa andra handlingar som slår i elt mycket nära tidsmässigt ochfunktionellt samband med myndighetsutövningen. Jag konstaterade också att felsom begås på det förberedande stadiet av ett förvaltningsärende exempelvisförsummelse vid ärendets föredragning eller vid avgivande av yttrande i ärendet inte sällan leder till att den enskilde lider skada även i de fall då någonanmärkning inte kan riktas mot den som har träffat det slutliga avgörandet.Vidare konstaterade jag alt upplysning, som myndighet lämnar angåendemyndighetsutövning inom det egna verksamhetsområdet, regelmässigt får ansessom elt sådant led i myndighetsutövningen eller åtminstone ha etl så intimtsamband med denna alt skadeståndsansvar bör kunna åläggas med stöd av nämndabestämmelse om skada vållas lill följd av alt upplysningen är felaktig. Detär från rättssäkerhetssynpunkt av största vikt alt tillämpningsområdet för enstraffbestämmelse anges på ett så klart och entydigt sätt att ansvar endastdrabbar gärningar som anses straffvärda. Kravet på pregnans blir självfalletstarkare ju aUvarligare den påföljd är som straffbudét föreskriver. Vad jaganförde i förslaget till skadeståndslagen angående omfattnmgen av det allmännasskadeståndsansvar för fel eller försummelse vid myndighetsutövning ger vidhanden alt en motsvarande utformning av straffbestämmelsen rörande oriktigmyndighetsutövning skulle innebära ett alltför långtgående och svårbeslämbartstraffansvar. Jag ansluter mig därför tUl den av kommittén föreslagnaavfattningen. Av denna framgår att straffansvaret avser den eller de personersom fattar det beslut eller vidtar den åtgärd som utgör myndighetsutövningen.Föredragande eller annan som är närvarande vid den slutliga handläggningenutan att formellt delta i beslutsfattandet kan således inte drabbas av ansvar,även om han enligt föreskrift i instruktion e. d. haft att anmäla skUjakligmening och underlåtit att göra detta. Det bör emellertid beaktas att den som,utan att formellt delta i det beslut eller den åtgärd som innefattar självamyndighetsutövningen, genom fel eller försummelse under ärendets handläggninglikväl har förorsakat ett oriktigt resultat, som har medfört förfång ellerotUlbörlig förmån för det allmänna eller någon enskild, kan drabbas av ansvarför medverkan tUl oriktig myndighetsutövning enligt de allmännamedverkansreglerna i 23 kap. 4 § BrB även om beslutsfattaren ay subjektiva.skälinte kan ställas tUl ansvar. Varje,medverkande skall ju enligt dessa reglerbedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som Ugger honom lill last. Skulleinte heller någon som har deltagit i ärendets handläggning vara straffrättsligtansvarig för det oriktiga resultatet, kan disciplinansvar komma i fråga. Oavsettom sttaffrättsligt eller disciplinrättsligt ansvar kan utkrävas är detslutligen som har nämnts ingalunda uteslutet att rätt tUl skadeståndändå kan föreligga för den som har tillfogats skada. Att detskadeståndsrällsliga ansvaret på så sätt sträcker sig längre än detstraffrättsliga är inte heller någon nyhet som kan ge anledning till principiellabetänkligheter. Ledamöter av beslutandestatliga eller kommunala församlingar .