prop · FY0335 · 1975-12-31 00:00:00 — Någon verkställighet i vanlig mening av denutländska domen blir det inte heller fråga om enligt det förfarande somförutsätts i promemorian. Den beslagtagna egendomen skall från svensk sidaendast överlämnas till den främmande staten, varvid förbehåll kan uppställasfrån svensk sida. De egentliga verkställig-hetsålgärderna, i den mån sådanaäger rum, ankommer på den främmande siatens myndigheter. Jag vill ocksåunderstryka alt det enligt promemorians ståndpunkt som jag delar inte skaUföreligga någon som helst skyldighet att bifalla den främmande statens begäranutan att man här liksom när det gäller utlämning skall ha en rätt lill friprövning av framställningen. Mot bakgrund av del anförda anser jag inte hinder föreliggamot att den nya lagen i princip får tillämplighet också när dom har meddelatsutomlands. 1975: 35 58 Sammanfattningsvisförordar jag således atl en lag om användning av tvångsmedel på begäran avfrämmande stat införs av huvudsakligen det innehåll som har föreslagits ipromemorian med den skillnaden att lagen enligt mitt förslag inte fårtillämpning på egendom som har förverkats eller kan antas vara förverkad genombrott. 1enlighet med det anförda har inom upprättats förslag tiU 1. lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott, 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , 4. lag om användning avtvångsmedel på begäran av främmande stat, 5. lagom ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister. Förslagen torde få fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. 7.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1957: 668) om utlämning för brott Iöverensstämmelse med den nya regeringsformen har i förslaget orden"Konungen" och "statsrådet" bytts ut mot ordet"regeringen" (jfr prop. 1974: 35 s. 65). Vidare har i förekommandefall "riksåklagarämbetet" ändrats till "riksåklagaren". I 3 § föreskrivs f, n, attutlämning får frånsett visst undantagsfall bevUjas endast för gärning, somhelt eller delvis har förövats utom riket eller ombord på utländskt fartygeller luftfartyg, eller för medverkan därtill. Enligt förslaget skall 3 §upphävas, I denna fråga hänvisas till vad som har anförts i den allmännamotiveringen. Idenna paragrafs första stycke, som inte föreslås ändrat, föreskrivs som villkorför att utlämning skall få ske att den gärning för vilken utlämning begärs motsvararbrott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse . Harpersonen dömts för gämingen i den främmande staten, gäller vidare som villkorför utlämning atl den ådömda påföljden skall utgöra minst frihetsstraff i fyramånader eller annat omhändertagande på anstalt . Idepartementspromemorian har föreslagits ett nytt andra stycke med detinnehållet att om utlämning sker för gärning som avses i första styc- 1975: 35 59 ket,uflämning får medges också för gärning som motsvarar brott för vUketenligt svensk lag är stadgat Imdrigare straff än fängelse i mer än ett år.Avsikten med förslaget har varit att göra det möjligt att utlämna även för brottsom mte uppfyUer kraven på svårhetsgrad, när det är fråga om flera brott ochåtminstone ett av dem fyller kraven. Vid remissbehandlingen har promemoriansförslag utsatts för viss kritik av RA som har framhållit att den föreslagna a-vfatlnmgeninte i tillräcklig grad löser de svårigheter som uppstår vid fråga om utlämningav en person som i främmande stat har dömts till gemensamt straff för ettjämförelsevis grovt brott och för lindrigare brott. Med anledning härav harpromemorians förslag omarbetats. Enligt departementsförslagets avfatt-nmg harmöjligheten tiU utlämning när det är fråga om flera brott utvidgats till attavse även andra fall än dem som avsågs i RA:s remissyttrande. Iandra stycket enligt departementsförslaget föreskrivs att om utlämning skallske tUl främmande stat för gäming som avses i första stycket, utlämning fårmedges även för annan gäming som motsvarar brott enligt svensk lag. Härigenomblir det möjligt att, om utlämning begärs exempelvis för två brott varav ettuppfyller kraven enligt första stycket, bevUja utlämning också för det andrabrottet, även om detla enligt svensk lag inle kan föranleda fängelse i mer änett år eller den som avses med utlämningsframställningen har dömts för brottettill lindrigare påföljd än frihetsstraff . Föreskriften fårsålunda aktualitet i flera olika situationer. Om någon i den främmande statenmisstänks dels för ett brott som i skulle ha kunnat föranleda fängelsei och dels för ett lindrigare brott, kan med stöd av andrastycket utlämning bevUjas även för det lindrigare brottet. Motsvarande gällerom personen redan har dömts för det lindrigare brottet, oavsett om påföljdenär av sådan beskaffenhet som fömtsätts i första stycket andra punkten eller ej.Föreligger i stället del fallet att personen har dömts för det grövre brottet tUlfrUietsberövande , kan på samma sätt utlämning ske även förett lindrigare brott, vare sig utlämningsframställningen beträffandesistnämnda brott grundar sig på dom eller endast på misstanke. En förutsättningär i samtliga fall att även det lindrigare brottet är straffbart enligt svensklag. Givetvis får inle något annat utiämningshinder föreligga, såsom attbrottet enligt svensk lag skulle ha varit preskriberat. Bestämmelseni tredje stycket avser det fallet att den som begärs utlämnad har dömts tUlgemensam påföljd som innebär frihelsberövande dels för eneller flera gärningar som enligt svensk lag motsvarar brott för vilket ärstadgat fängelse , dels för lindrigare brott. I denna situationkan det i regel inte avgöras hur stor del av den gemensamma påföljden sombelöper på vart och ett av brotten. För att skapa möjlighet tiU uflämning äveni sådana fall föreskrivs 1975: 35 60 enligtförslaget att utlämning får äga rum, om den gemensamma påföljden utgör minstfrihetsstraff i fyra. månader eller annat omhändertagande under motsvarandetid. Det förutsätts att utlämning begärs för samtliga brott som avses med dengemensamma påföljden. En förutsättning är vidare att samtliga dessa brott ioch för sig kan föranleda utlämning med hänsyn till de övriga bestämmelserna ilagen. Stycket avser alltså inte det faUet alt gemensam påföljd har ådömts delsför ett brott för vilket svensk lag stadgar fängelse och delsför en lindrigare gärning som äger övervägande karaktär av politiskt brotteller för vUken straff skuUe vara förfallet enligt svensk lag, I detta fall kansåväl enligt gällande rätt som enligt förslaget utlämning beviljas enbart fördet grövre brottet och delta endast om det med hänsyn till påföljdens längdoch övriga omständigheter framgår att frihetsstraff i minst fyra månaderbelöper på det grövre brottet. Om uflämningbegärs för verkställighet av straff som delvis har verkställts bör, somanfördes i lagens förarbeten (prop, 1957:156 s. 46), regeln i förevarandeparagraf tillämpas så att den kvarstående delen skall vara av den angivnatidslängden ; Anledning all, som från något håll föreslagits,uttryckligen ange detta i lagtexten anser jag inte föreUgga. Iandra stycket av denna paragraf föreskrivs f. n. att framställning om utlämningskall gmndas på häktningsbeslut i den främmande staten i det fall att dom intehar meddelats där. Med hänsyn till den möjlighet som i 4 § andra stycket enligtden föreslagna bestämmelsen öppnas alt i samband med utlämning för grövre brottbevUja uflämning även för brott, som i inte kan bestraffas med fängelsei , synes ett ovUlkorligt krav av delta slag inte längre kunnabibehållas. Man får nämligen räkna med att del i utländsk lagstiftning, liksomenligt svensk rätt, kan finnas vissa begränsningar i möjligheten att användahäktning när det gäller lindrigare brott. I överensstämmelse med önskemål somframförts vid remissbehandlingen har paragrafen i förslaget därför ändrats såatt utiämningsframstäUning i fall som avses i 4 § andra stycket kan grunda sigpå annan utredning än häktningsbeslut. Om utiänming begärs för engärning som motsvarar brott för vilket svensk lag stadgar fängelse i mer än ettår och för lindrigare brott, måste utlämningsframstäUningen således gmndas påhäktningsbeslut såvitt gäller det grövre brottet, medan de sannolika skälenalt personen begått det lindrigare brottet får visas på annat sätt, exempelvisgenom utdrag av fömndersökningsprotokoll eller liknande. Iöverensstämmelse med vad som anförts i den aUmänna motiveringen har enligtförslaget första stycket ändrats på det sättet att den omständigheten att åtalför det uppgivna brottet har väckts här i landet inte längre skall utgöra hmdermot utiänming. Utiämningshinder föreligger sålunda inte heller i det falletatt åtal har väckts av målsägande. Som fömt anförts kan emellertid målsägandensintressen beaktas vid den diskretionära prövningen av ärendet, Igällande lydelse av första stycket las vidare som utiämningshinder upp detfallet att beslut om eftergift av åtal har meddelats i , Som anmärkts avnågra remissinstanser används termen åtalseftergift inte längre i lagtext.Huvudregeln om åtalseftergift fanns tidigare i 20 kap, 7 § RB, där detföreskrevs att åklagare under närmare angivna förutsättningar fick eftergeåtal, I samband med BrB:s tillkomst ändrades terminologm i detta lagrum genomlag (1964:166) om ändring i . Enligt bestämmelsens nuvarandelydelse föreskrivs alt åklagare under de angivna fömtsättningarna "måbesluta att icke tala å brott". Termen åtalseftergift torde tidigare haavsett, förutom beslut enligt 20 kap. 7 § RB, sådana beslut att inte väckaåtal som i övrigt meddelades med stöd av allmän bestämmelse såsom 1 och 2 §§lagen (1944: 215) om eftergift av åtal mot vissa underåriga, 69 § barnavårdslagen(1960: 97) och 57 § lagen (1954: 579) om nyklerhetsvård. Beslämmelsema i 1 och2 §§ lagen om eftergift av åtal mot vissa imderåriga har ersatts medföreskrifter av samma innebörd i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelserom unga lagöverträdare, medan beslämmelsema i de båda andra lagarna behållits médi sak oförändrad lydelse. En motsvarande regel fmns numera också i 21 § lagen(1964: 450) om ålgärder vid samhällsfarUg asocialitel (jfr prop. 1964: 128 s,98 och 116), Termenåtalseftergift användes däremot inte för att beteckna beslut att underlåta åtalsom meddelades med stöd av sådana särskilda åtals-prövningsregler som fanns istrafflagen beträffande flera av de där upptagna brotten och som i princip fömtsatteen prövning från åklagarens sida endast om åtal i det särskilda fallet var påkallat"ur allmän synpunkt". Systemet med särskUda åtalspröyningsregler avdenna typ har överförts till BrB (se t. ex, 3 kap, 11 §, 4 kap. 11 § och 6 kap.11 §). Vidremissbehandlingen av promemorian har förslag från några håll väckts om enändring av lagtexten på det sättet att utlämningsförbudet skulle konuna attomfatta alla faU då åklagaren beslutat att inte väcka åtal, oavsett gmnden förbeslutet. Jag anser mig emellertid mte kunna tilhnötesgå det sålunda väcktaförslaget. Vad till en början avser det fallet att åklagare i harbeslutat alt inte väcka åtal på grund av bristande bevisning, synes det mtefinnas anledning att låta ett sådant beslut utgöra ett absolut hinder mot utiämning.Den främmande staten kan ju förfoga över annat utrednmgsmaterial som i högregrad än det 1975: 35 62 materialsom var tillgängligt för den svenska åklagaren styrker misstanken att personeni fråga har gjort sig skyldig tUl det uppgivna brottet. Med större fog skulleman kunna överväga att låta förbudet utvidgas till att avse fall då åtalunderlåtils med stöd av särskild åtalsprövningsregel i BrB. Enligt min meningskulle emellertid även en sådan utvidgning av del absoluta utlämningsförbudetkunna föra för långt. Ett beslut att inte väcka åtal som meddelats med stöd avsärskild åtalsprövningsregel är visserligen tUl sin innebörd likartad med ettbeslut enligt 20 kap, 7 § RB, men reglerna skiljer sig både när det gäller förutsättningamaför och den rättsliga betydelsen av besluten i fråga. Jag anser därför att ufläm-ningsförbudetbör begränsas till att avse fall, då beslut atl inte väcka åtal har meddelatsmed stöd av 20 kap. 7 § RB eller motsvarande bestänunelse i annan särskildförfattning, dvs. sådana fall då enligt tidigare terminologi åtalseftergiftmeddelades. Härunder ryms även det fallet att regeringen med stöd av 11 kap.13 § andra stycket nya regeringsformen har meddelat beslut om s. k. abolition.Det anförda hindrar inte att ett beslut att underlåta åtal på annan grund kanbeaktas vid regeringens prövning i utlämningsärendet. Genomtredje stycket hav i överensstämmelse med vad som anförts i den allmännamotiveringen införts elt nytt hinder mot utlämning. Hindret avser det falletatt lagakraftägande dom har meddelats i annan stat än den stat som har gjortframställning om utlämning. Föreskriften knyter an till bestämmelsen i 2 kap.5 a § BrB som föreskriver all när fråga om ansvar för gärning har prövats genomlagakraftägande dom meddelad i främmande stat där gärningen förövats eller istat som tillträtt brotlmålsdomskonventionen, lagföring inte får ske här iriket för samma gärning, om den tilltalade har frikänts från ansvar ellerförklarats skyldig till brottet utan att påföljd ådömts eller om ådömd påföljdhar verkställts i sin helhet, håller på att verkstäUas eUer har fallit bortenligt lagen i den främmande staten. Förslaget innebär alt i de fall då lagföringsålunda inte får ske i inte heller utlämning till annat land än del därdomen meddelats får medges. Jag avser som tidigare nämnts att anmälafrågan om tillträde till den europeiska lagföringskonventionen, ochjag ämnar i samband härmed föreslå atl 2 kap. 5 a § BrB görs tillämplig ocksåpå domar som meddelats i stal som har tillträtt denna konvention. På grundhärav har i tredje stycket av förevarande paragraf enligt förslagetföreskrivits utiämningsför-bud också när dom har meddelats i stat som tiUträtt lagföringskonventionen.Med hänsyn till den rekommendation som, enligt vad som anförts i detföregående, har utarbetats inom för brottslighetsfrågorhar enligt förslaget utiämningsförbudet vidare gjorts tillämpligt när detgäller dom i stat som har tillträtt den europeiska utlämningskonventionen.Eftersom är bundet även av vissa bilaterala utiämningsavtal, föreslås utlänmingsförbudetutsträckt också tUl fall där dom har meddelats i stat med vilken slutitsådant avtal. 1975: 35 63 Deundanlag från huvudregeln om utlämningsförbud som föreskrivs i fjärde stycketenligt förslaget stämmer överens med motsvarande undantag i 2 kap. 5 a § andrastycket BrB. I förslagethar beträffande denna paragraf inte gjorts någon annan saklig ändring än attden s. k. immunitetsregeln i punkt 2 har tagits bort, I denna fråga hänvisastill vad som har anförts i den allmänna motiveringen. Medanledning av vissa uttalanden som har gjorts under remissbehandlingen vill jagunderstryka atl regeln i punkt 1 inte berörs av ändringsförslaget. Enligtdenna regel får den som utlämnas inte utan särskilt medgivande åtalas ellerstraffas i den främmande staten för annat brott som begåtts före uflämningenoch i prmcip inte heller vidareutlämnas, såvida han inte underlåtit att,oaktat hmder ej mött, lämna landet efter rättegång ochavtjänandet av därvid bestämd påföljd eller återvänt dit sedan han lämnatlandet. Reglerav motsvarande innehåll finns i motsats till vad fallet är beträffande dennuvarande bestämmelsen i punkt 2 såväl i den europeiskautlämningskonventionen (art. 14) som i utlämningsavtalen med FörentaStater och (art. 9 i vardera konventionen). Upphävandet avregeln i punkt 2 innebär alltså att det land till vilket utlämning skervisserligen inle är skyldigt atl efter rättegång och undergåendeav påföljd bereda den uflämnade tillfälle all lämna landet men att, om så intesker, lagföring, verkställighet eller vidareutiämning inte får äga rum förannat brott som begåtts före utlämningen. Ändringeni denna paragraf syftar till att förenkla förfarandet i utlämningsärenden pådet sättet att en utiämningsframstäUning regelmässigt skall överlämnas frånutrikesdepartementet till och vidare tUl RA utanföregående regeringsbeslut. Endast om utlämningsframställningen och övrigahandlingar ger anledning till antagande atl framställningen mte lagUgen kanbifallas, skall enligt förslaget ärendet anmälas för regeringen,som då har att pröva om framställningen skall avslås på denna gmnd. Med hänsyntUl att den preliminära bedömningen av framställningen enligt förslaget alltsåskall göras av och inte av regeringen, har det inteansetts lämpligt att behålla den nuvarande föreskriften om avslagefter diskretionär prövning. Atl regeringen i och för sig har befogenhet atlavslå en framställning av diskretionära skäl på vilket stadium som helst tordevara klart utan särskild föreskrift. 1975: 35 64 Dennaparagraf reglerar RA:s förfarande sedan utlämningsframställningen remitteratstill honom. Enligt förslaget skall RA genast överlämna ärendet tiU regeringen,om han anser att framställningen inte bör bifallas, vare sig ställningstagandetgrundar sig på en laglighels-prövning eller på diskretionära skäl. Regeringenhar då möjlighet att meddela avslagsbeslut. Om regeringen inte gör delta, skallärendet återlämnas till RA. Såväl i det fallet att RA inte funnit skäl altanmäla ärendet hos regeringen för avslag som då regeringen har återlämnat ettärende liU RA, åligger det RA att föranstalta om förundersökning. Iförsta stycket av denna paragraf föreskrivs f. n. att den som i främmande stalär efterlyst för brott som kan föranleda utlämning får anhållas eller åläggasreseförbud i avvaktan på en framställning om utlämning. Enligt vad somupplysts vid remissbehandlingen har avfattningen av denna föreskrift lett tillpraktiska svårigheter i fall då det av handlingarna i samband med en begäranfrån främmande stal om provisoriskt omhändertagande av en person inte framgårhuruvida någon formell efterlysning föreligger. Bestämmelsen har med anledninghärav i förslaget jämkats på det sättet att något krav på formell efterlysning ett begrepp som i och för sig knappast torde vara entydigt inte längreställs upp. En motsvarande ändring föreslås i enlighet med vad som förordats idepartementspromemorian beträffande 17 § nordiska utlämningslagen. Enligtlagtexten kan beslut om tvångsmedel liksom enligt RB i princip meddelas fömtomav åklagare även av polismyndighet. Frågan om användning av tvångsmedel påbegäran av främmande stat eller med anledning av där utfärdad efterlysning äremellertid av så grann-laga natur atl beslutanderätten enligt min mening börförbehållas åklagare. Det kan f. ö. erinras om att av RA och rikspolisstyrelsengemensamt utarbetade anvisningar angående vissa frågor rörande ledningen avförundersökningen i brottmål innehåller föreskrift om att åklagaren skallinträda som förundersökningsledare när fråga uppslår om användande av tvångsmedeloch det ankommer på undersökningsledaren att besluta därom enligt 2428 kap. RB. Jagförordar alltså att, som föreslagits av bl, a. RA, lagtextens uttryck "polis-eller åklagarmyndighet" ersätts med "åklagarmyndighet", EnUgtvad som f. n. föreskrivs i andra stycket skall beslut om användning avtvångsmedel utan uppskov anmälas hos rätlen som har att pröva åtgärden. Omtvångsmedlet skall bestå, åligger,det rätten att underrätta chefen förjustitiedepartementet. Om denne inte finner något lagligt eller diskretionärlhinder mot utlämning, skall den främmande staten underrättas om åtgärden. Isamband härmed skall departementschefen ange en viss frist inom vUken framstäUningom utiämning skall göras. Prop.1975: 35 65 Någonmaximitid för denna frist finns inte angiven i lagen, I departementspromemorianhar föreslaghs att fristen skall maximeras från den dag denefterlyste anhölls eller meddelades reseförbud. Detta motsvarar vad som gällereller kommer atl gälla enligt de nordiska grannländernas lagstiftning. Vissaremissinstanser har ifrågasatt om en bestämmelse angående maximitid behöverskrivas in i lagen. Det har därvid hänvisats till att man kan utgå från att enlängre frist inte utsätts i del särskilda fallet än vad som är motiverat. Jaganser emellertid för min del att det skulle vara en fördel, om man vidförhandlingar i utlämningsärenden kunde hänvisa till att den svenska lageninnehåller en ovillkorlig bestänunelse om en tidsfrist av nu förevarande slag.På grund härav och med hänsyn till önskemålet att såvitt möjligt uppnå nordiskrättslikhet har i departementsförslaget tagits in en bestämmelse om en sådanmaximitid som avses i promemorian. Med hänsyn till atl den ifrågavarandemaximitiden såväl i den europeiska utlämningskonventionen som i utlämningsavtaletmellan och Förenta Stater har beslämts , bör dockfristen i den svenska lagen bestämmas till . Utgångspunkten förtidsberäkningen skall enligt förslaget vara den dag då anhållnlngsbeslutverkställts eller reseförbud meddelats. Jag vill understryka att den angivnatidsfristen är avsedd endast som en absolut övre gräns och att det givetvisofta kan finnas skäl alt i del särskilda fallet bestämma en kortare frist. Enligtförslaget skall vidare införas en skyldighet för attgenast underrätta den myndighet som först meddelat beslut om tvångsmedel dvs.i allmänhet lokal åklagarmyndighet när framställning om utlämning konuner in.Underrättelse skall lämnas också i det fallet att den främmande statenunderlåter att begära utlämning inom utsatt tid. Däremot har jag inte funnitskäl all, som förordats från något håll, föreslå införande av en föreskrift omatt anhållningsmyndigheten skall underrättas om den tidsfrist som chefen förjustitiedepartementet i det enskilda fallet bestämmer. Ifjärde stycket, som saknar motsvarighet i gällande rätt, har tagits inbestämmelser som närmare reglerar förfarandet sedan ett provisoriskttvångsmedel har beslutats. Det föreligger i detta avseende en brist i detgällande regelsystemet som har vållat praktiska svårigheter och som harpåtalats bl. a. av JO (se JO:s ämbetsberättelse 1972 s. 496 ff). Enligt förslagettas i första punkten upp det fallet att utiämningsframstäUning inte kommer ininom den tid som chefen för har bestämt. I detta fall skaUenligt förslaget tvångsmedlet hävas. Att tvångsmedlet skall hävas även när utiämnmgsframställningenavslås enligt 15 § eller enligt 16 § i dess föreslagna nya lydelse torde varauppenbart. härom meddelas i andra punkten. I sakens natur ligger attbeslut om hävande av tvångsmedel enligt dessa föreskrifter regelmässigt ankommerpå den myndighet som först beslutat om tvångsmedlet. Fördet fallet att en utiämningsframstäUning kommer in inom före-5 1975.1 saml Nr 35 1975: 35 66 skriventid och inte avslås anges i 16 § andra stycket (tredje stycketenligt förslaget) att vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål skall gäUai fråga om tvångsmedel. Om den som avses med framställningen är provisorisktanhållen enligt förevarande paragraf, förutsätts således att anhållandetregelmässigt skall kunna ersättas med häktning efter häktningsförfarandeenligt RB, Någon föreskrift som reglerar inom vilken tid framställning omhäktning skall göras finns emellertid inte f. n, I syfte att avhjälpa dennabrist har i departementspromemorian föreslagits en regel i tredje punkten avden innebörden att häktningsframställning skall göras somenligt 24 kap. 12 § RB gäller för häktningsframställning i allmänhetbeträffande anhållen. Som utgångspunkt för fristens beräkning skall enligtpromemorian räknas den dag då RA fick del av utlämningsframstäUningen. Enligtpromemorian skaU alltså framställningen ges in sist å femte dagen eftersistnämnda dag. Promemoriansförslag har på denna punkt föranlett en hel del kritik underremissbehandlingen. Kritiken har riktat sig både mol den föreslagnautgångspunkten för tidsberäkningen och mot fristens längd. När det gäller denförsta frågan har från flera håU föreslagits alt tiden i stället skall räloiasfrån den dag då utlämningsframställningen har kommit den lokalaåklagarmyndigheten till hända. För egen del anser jag mig inte kunna biträdadenna ståndpunkt.