prop · FZ03165 · 1975-12-31 00:00:00 — Slutiigenkan nämnas att man ibland begränsar rätten för de intagna på viss avdelning attumgås med intagna på andra avdelningar. Sådana begränsningar motiveras av attde intagna på avdelningen t. ex. är särskilt flyktbenägna eller har visat sigdominera andra intagna på ett otillbörligt sätt. Sistnämnda begränsningaromfattas emellertid inte av KvaL:s bestämmelser om avskildhet. Det anförda visar att manmåste ta hänsyn till de skiftande förhållandena under vilka avskildhet ägerrum för att man skall kunna rätt bedöma eventuella skadeverkningar av sådanaåtgärder. Att, som ofta förekommer i den allmänna debatten, generellt användaordet isolering som en samlingsbeteckning för de skilda åtgärder som det här ärfråga om och som innefattar även avskildhet på egen begäran (18 §) kan inteanses rättvisande. Också påhäkteslagstiftningens område har behovet av åtgärder för att minska de intagnasisolering från varandra uppmärksammats. Sedan arbetet med KvaL avslutatspåbörjades inom arbetet med att lagstiftningsvägenåstadkomma lättnader i de häktades förhållanden. En proposition (1975/76: 90)med förslag tUl ny lag om behandlingen av häktade och anhållna har nyligenlagts fram för . I lagförslaget har bl. a. tagits in bestämmelser somökar möjUgheterna för häktad, som så vill, att vistas tiUsammans med andrahäktade. Det är uppenbart atttillkomsten av KvaL inte får uppfattas som någon för anstaltsvården slutgiltiglösning av frågorna om de intagnas avskildhet och gemenskap. Vi måste inteminst i dessa frågor räkna med ett fortsatt utvecklings- och reformarbete ivåra strävanden att förbättra kriminalvården. Efter tillkomsten av KvaL harkriminalvårdsstyrelsen kontinuerligt följt tillämpningen av bestämmelserna omavskildhet. Som jag anförde inledningsvis är tiden nu inne att bedöma erfarenhetemaav lagstiftningen på området och att överväga vilka möjligheter som finns attytterligare minska användningen av åtgärder som innebär att en intagen hållsavskild från andra intagna. Strävandenaatt låta intagna i kriminalvårdsanstalt vistas tiUsammans i så storutsträckning som möjligt bärs upp av starka skäl. Frihetsberövandet i siginnebär att den intagne i betydande mån isoleras från en naturlig gemenskap medandra människor. De ogynnsamma effekter av anstaltsvistelsen som härigenom kanuppstå förstärks i den mån intagna 1975/76:165 14 ävenhålls avskilda från varandra. Man kan anta att en åtgärd av detta slag, i varjefall om den pågår , kan vara ägnad att direkt försvåraden intagnes anpassning i samhället. Därtill kommer att det är helt omöjligtatt bedriva arbetsträning, om inte den intagne vistas i gemenskap. Detsammagäller ofta också utbildning och fritidsverksamhet. Det är emellertid intebara behandlingsskäl som talar mot att en intagen hålls avskild från andraintagna. Det framstår även från humanitär synpunkt som stötande att underlängre tid avskilja de intagna från gemenskap med andra. Undersenare år har man diskuterat om isolering kan medföra medicinska risker. Medhänsyn härtill har bl. a. en del läkare i den allmänna debatten hävdat attisolering inte längre bör få förekomma. Vissa läkare har också uttalat att detstrider mot deras etiska regler att medverka i fall då isoleringsåtgärderbeslutas. Till stöd för denna uppfattning har bl. a. hänvisats till uttalandensom har gjorts av i år1975. Detär tydligt att risken för att intagna skall få fysiska eller psykiska men avatt håUas i avskildhet från andra intagna är en omständighet som väger tungtvid överväganden om sådana åtgärders berättigande i olika situationer.Samtidigt bör framhållas att omfattningen av dessa risker och deras karaktärinte är helt kända. Det måste antas att risk för negativa verkningar uppträderfrämst i fall då avskildheten innebär en sträng isolering och att riskensåledes är mindre när avskildheten äger rum i lättare former. Isammanhanget bör också uppmärksammas att gemenskapen med andra intagna inteunder alla förhållanden upplevs som något positivt av den intagne. I motsatstill vad som gäller utanför anstalten kan den intagne ju inte fritt välja sittsällskap. I själva verket kan en påtvingad gemenskap för en intagen innebäraatt han riskerar att utsättas för påtryckningar av skilda slag eller t. o. m.allvarliga övergrepp från andra intagna. Det har exempelvis förekommit attintagna under hot om misshandel tvingats delta i smuggling av narkotika tillanstalten. Det är mot denna bakgrund man skall se det förhåUandet att inte såfå intagna utnyttjar möjUgheten till s. k. självvald isolering enligt 18 § KvaL.Bakom en intagens begäran om enrumsarbete enligt denna paragraf Ugger ofta rentpersonUga problem eller konflikter med medintagna som gör att den intagne inteser någon annan utväg ur svårigheterna än att söka avskildhet. Med tanke på derisker för skadliga effekter som också en självvald enrumsplacering innebär haremellertid föreskrivits att beaktansvärda skäl skall tala för en sådanplacering, innan begäi-an härom bifalls. Detär självklart att åtgärder som förbättrar miljön i vid bemärkelse ikriminalvårdens anstalter generellt sett är ägnade att minska behovet avisoleringsåtgärder. Det kommer här bl. a. an på vilka resurser som Prop.1975/76:165 15 anstalternahar att bedriva psykolog- och kuratorsverksamhet. I den mån terapeutiska ellerandra åtgärder kan vidtas för att lösa den intagnes rent personliga problem ärdetta ofta det mest adekvata sättet att komma tillrätta med hans svårigheteroch uppkommande konfliktsituationer. VäsentUgt är också att de intagna har möjUgheteratt ägna sig åt intresseväckande arbete och fritidssysselsättningar så att denenskildes tankeliv inte koncentreras på anstaltens förhåUanden och mer ellermindre inbillade oförrätter. Att låta sådana intagna som tenderar att dominerasina medintagna på ett otillbörligt sätt arbeta och tillbringa fritidentillsammans i små särskilt sammansatta grupper kan ibland vara ägnat attförebygga utbrott av konflikter som annars skulle inträffa i en mer aUmängemenskap mellan intagna. Ävenom isoleringsåtgärder kan ha negativa effekter kan det inte undvikas att detav oUka skäl ibland ändå är nödvändigt att tvångsvis hålla en intagen i avskUdhetfrån andra intagna. De undantag från principen om gemenskap mellan de intagnasom måste finnas bör dock under alla förhållanden vara så snäva som möjUgt ochutformas på ett sätt som tar tillbörlig hänsyn till aUa de skäl som talar emoten sådan åtgärd. I de fall då en enrumsplacering inte kan undvikas, bör allmöjlig lättnad i avskildheten eftersträvas. Från dessa utgångspunkter bör vissaändringar göras i KvaL. Somjag fömt har nämnt får enUgt 19 § KvaL intagen i samband med utredning förplanläggning av hans vård i anstalt hållas avskild från andra intagna endast iden mån det oundgängligen krävs för att syftet med utredningen inte skalläventyras. Avfattningen av bestämmelsen ger uttryck för det angelägna i attsådan avskildhet som här avses skall tillämpas i begränsad utsträckning.Utgångspunkten bör vara att personundersökningen skall tjäna som underlag förbehandlingsplaneringen. Något behov av en mera omfattandebehandlingsundersökning under anstaltsvistelsen föreligger normalt inte. I deundantagsfall där personundersökningen behöver kompletteras finns möjlighetenatt låta den intagne under behandUngsplaneringen få vara tillsammas med ett mindreantal intagna på en särskild avdelning i stället för att låta honom vistas iavskildhet. Denstatistik som har redovisats i avsnitt 3 visar att avskildhet enligt 19 § påsenare tid har tUlämpats endast vid några få anstalter och då i begränsadomfattning. Detta i förening med anförda omständigheter talar starkt föratt bestämmelsen inte längre fyller något egentiigt behov. I sammanhanget bör framhåUasatt den som finns intagen i häkte när domen mot honom är verkställbar, enligtförslag i prop. 1975/ 76: 90, tillfälligt får hållas kvar i häktet före förpassnuigtill kriminal- 1975/76:165 16 vårdsanstaltinte bara som f. n. när det behövs med hänsyn till transportförhållandena utanockså i avvaktan på att beslut hinner meddelas om i vilken anstalt han skallplaceras. Även om den dömde kan hällas kvar i häktet endast någon eller någradagar, bör den behandUngsunder-sökning och planering som han under denna tidblir föremål för vara tillräckligt för att man vid intagningen i anstalt inteskall behöva av utredningsskäl hålla honom avskild från andra intagna. Jagförordar därför att 19 § Kval upphävs. Upphävandet föranleder en konsekvensändringi 21 §. Varjekriminalvårdsanstalt utgör ett kollektiv i vilket ingår både människor som hartvångsvis berövats friheten för att undergå viss påföljd och sådana som bl. a.har till uppgift att se till att denna påföljd bUr verkställd. Ett utmärkandedrag hos dem som har tagits in i anstalt är ofta att de inte har kunnat anpassasig i annan kollektiv verksamhet. I den tvångssituation som de befinner sig iunder anstaltsvistelsen har de också ofta särskilt svårt att känna någonsolidaritet med omgivningen. Alla dessa förhållanden gÖr att det ianstaltslivet relativt lätt kan uppstå ordnings- och disciplinproblem av delvisannat slag än som förekommer i andra kollektiv. Föratt anstaltstillvaron skall kunna fungera på ett för alla berördatillfredsställande sätt är det nödvändigt att viss kontroll utövas över deintagna. Utan sådan kontroll skulle sannolikt outhärdUga förhåUanden uppstå försåväl intagna som personal. För att kontrollen skall bli verksam behövs ivissa fall tillgång till disciplinmedel som kan tillgripas emot dem som brytermot de regler av olika slag som gäller för dem som är intagna i anstalt. Underden dagliga tillvaron och verksamheten i anstaltema uppstår många situationer ivilka de intagnas beteende och uppförande kan påkalla anvisningar eller tUlsägelserfrån anstaltspersonalens sida. Det mesta av vad som därvid förekommer fallerutanför ramen för vad man i egentiig mening kan beteckna som indisciplinärtbeteende och föranleder inte heller några ytterligare åtgärder. Har å andrasidan den intagne betett sig på sådant sätt att han kan sägas ha direkt brutitmot anstaltsordningen eller mot särskilda regler som gäUer för honom, föreliggervisserligen i formell mening en klar disciplinär förseelse. Även i sådana fallkan emellertid förhållandena inte sällan vara sådana att det kan finnasanledning att låta det inträffade bero vid en tillsägelse under hand. Ettsådant förfarandesätt är ofta tillräckligt och inte sällan det smidigastesättet att lösa uppkommande konflikter av mindre allvarlig natur. Denna ordningär också bäst förenlig med den allmänna mål- 1975/76:165 17 I sammanhanget måste också beaktas att en förseelse oftahar sin bakgrund i den intagnes rent personliga problem. I den mån åtgärderkan vidtas för att lösa dessa problem är detta ofta det mest adekvata sättetatt komma till rätta med den intagnes svårigheter i disciplinärt hänseende. Detförekommer emellertid fall när en intagen bryter mot anbefalld ordning och detav hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten är nödvändigt attinskrida med särskilda disciplinmedel mot den felande. Så kan vara fallet närhan inte rättar sig efter anvisningar eller tillsägelser eller när gämingen ärav sådan beskaffenhet att den inte rimligen kan lämnas obeivrad. Härvid måsteemellertid beaktas att indisciplinärt beteende ofta kan föranleda sådana behandlingsmässigaåtgärder som indragning eller senardäggning av frigång eller permission ellerförflyttning till annan mera sluten anstalt. Sådana från behandlingssynpunktmotiverade åtgärder, som av den intagne ofta uppfattas som repressivt betingadeföljdverkningar av det indisciplinära beteendet, skall beaktas idisciplinärendet. Detta gäller till en början redan i samband med bedömningenhuruvida det över huvud taget finns behov av att utmäta någon särskilddisciplinär påföljd. Inte sällan utgör en sådan åtgärd i sig själv en så passkännbar reaktion för den intagne att en disciplinär bestraffning därutöver äronödig. I sådana fall där en disciplinär bestraffning emellertid framstår somofrånkomlig bör de behandlingsmässiga åtgärderna likväl påverka bestämningenav både påföljdens art och svårighetsgrad (48 §). De former av disciplinärbestraffning som då kan ifrågakomma är varning, enrumsplacering i högst sju dagareller förordnande att viss bestämd tid, , inte skall inräknas iverkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår (47 §). 4.3.2Permissionsmissbruk m. m. Disciplinärbestraffning får enligt 46 § åläggas den som bryter mot anbefalld ordning ellermeddelade anvisningar. En disciplinär förseelse kan begås inte bara inom utanockså utanför anstalten. Det kan t. ex. gälla permissionsmissbruk som består iatt den intagna avviker under permission eller återkommer till anstalten förstefter permissionstidens utgång och då kanske i ett berusat tillstånd. När detgäller korttidspermission och frigivningspermission så beviljas sådan som ettled i ansträngningarna att underlätta den intagnes anpassning i samhäUet. Det liggeri sakens natur att man därvid ibland tar en kalkylerad risk för permissionsmissbruk.Det är således inte ägnat att förvåna att intagna med alkoholproblem ibland bemsarsig under permissionen och till följd härav försummar att instäUa sig påanstalten inom föreskriven tid. Ett sådant misslyckande bör emellertid enUgtmin mening inte föranleda disciplinära åtgärder vid sidan av den påföljd somkan sägas ligga i att 1975/76:165 18 straffetinte anses vara verkställt som den misskötta permissionenomfattar (35 §). En annan omständighet som verkar avhållande på den somöverväger permissionsmissbmk är naturligtvis att missbruket kan medföra hinderför eller senardäggning av ny permission därför att avsevärd fara för förnyatmissbruk anses föreligga (32 §). Enligtmin mening bör tillämpningsområdet för disciplinär bestraffning därförbegränsas till situationer där det med hänsyn till ordningen och säkerheten påanstalten är nödvändigt att inskrida med särskilda discipUnmedel mot denfelande. Det är fallet när den intagne befinner sig inom anstalten. Häririedförstås inte endast det inhägnade anstaltsområdet utan även t. ex. sådanafritidsområden i anslutning tUl det egentiiga anstaltsområdet som regelmässigtutnyttjas av de intagna. Disciplinära åtgärder påkallas också när den intagnevisserligen är utanför anstalten men står under tUlsyn av anstaltspersonal t.ex. i samband med beledsagad eller bevakad permission. I enlighet härmed förordarjag att de i KvaL angivna fömtsättningarna för discipUnär bestraffning ändrasi överenskommelse med vad jag sålunda har anfört. I lagtekniskt hänseende bör isamband därmed den ändringen vidtas att bestämmelserna om förutsättningarna fördisciplmär bestraffning, f. n. i 46 §, förs över till den paragraf, 47 §, somreglerar reaktionsformerna. Somnämnts kan som discipUnär bestraffning den intagne åläggas att vara innesluteni enrum under (47 § första stycket 2). Det är alltså här frågaom en enrumsplacering med anledning av indisciplinärt beteende, t. ex.rymning, arbetsvägran eller narkotikabmk. Jag har i det föregåendebetonat att det bör vara en strävan att söka lösa disciplinära svårigheter iförsta hand genom att satsa på allmänt förebyggande åtgärder utan tvångsinslag.Och i de fall en disciplmär förseelse har begåtts kan förhållandena inte sällanvara sådana att det kan finnas anledning att låta det inträffade bero vid enanvisning eller tillsägelse under hand. Om emellertid den felande inte kanantas låta sig rätta av en sådan åtgärd eller förseelsen är av sådanbeskaffenhet att bestraffning är påkallad av hänsyn till ordningen ellersäkerheten inom anstalten, bör det vara tillräckligt att som disciplinmedel ha tiUgångtill de båda övriga nu förekommande sanktionerna, nämligen dels varning (47 §första stycket 1), dels förordnande att viss bestämd tid, , inteskall räknas in i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagneundergår (47 § första stycket 3). Att de nu angivnapåföljderna i disciplinärenden är tillräckliga vinner stöd av de statistiskauppgifter som har redovisats i avsnittet 3. Uppgifterna visar attisoleringsstraffet har tillämpats endast vid ett fåtal riksanstälteroch' ett litet antal lokalanstalter. 1975/76:165 19 ålagdaisoleringsstraff har totalt sett varit relativt litet. Även om den ringatillämpningen delvis hänger samman med en vidsträckt användning av sådan inneslutningi enrum som enligt 50 § kan företas för utredning av disciplinärende, kan detknappast hävdas att isoleringsstraffet längre är nödvändigt som ett medel attkomma tUl rätta med förekommande discipUnproblem i anstaltema. I enlighethärmed förordar jag en sådan ändring i Kval att inneslutning i enrum som enform av disciplinär bestraffning avskaffas. bör de särskildakvalifikationer som f. n. gäller för tillämpningen av förordnande enligt 47 §första stycket 3 upphävas. Tillgänglig statistikvisar att sådan disciplinär bestraffning som sker i form av förordnande attviss tid inte skall räknas in i verkställighetstiden tillämpas iförhållandevis måttlig utsträckning. Det är möjligt att avskaffandet avisoleringsstraffet kan komma att föra med sig en viss ökning av antalet sådanaförordnanden. Även orn en sådan utveckling självfallet inte är önskvärd, synesden få accepteras med hänsyn till det angelägna i att isoleringsstraffetavskaffas. Genom att förordnanden av detta slag skall i varje enskilt fall understäUaskriminalvårdstyrelsens prövning (61 §) fiims goda möjligheter att följa denfortsatta tillämpningen. Däremotbör borttagandet av isoleringsstraffet inte få medföra en återgång till enordning som gällde före tillkomsten av Kval. Det var då vanligt attvederbörande nämnd vid prövning av fråga om villkorlig frigivning beslöt senardäggadenna i fall då den intagne hade misskött sig mera allvarUgt underanstaltstiden, t. ex. genom rymning. Att nu tillämpa en sådan från olikasynpunkter olämplig ordning är inte förenligt med den ändrade lydelse av 26kap. 7 § som infördes med KvaL. Som nämnts kan det iblandinte undvikas att en disciplinär förseelse kan vara av sådan beskaffenhet attden ger anledning att företa sådana åtgärder som indragning eller senardäggningav frigång eller permission eller förflyttning till annan mer sluten anstalt.Det är angeläget att åtgärder av dessa slag inte tUlgrips i ökad utsträcknmgsom en konsekvens av isoleringsstraffets borttagande. Jag vill särskilt pekapå de problem som uppstår om intagna ofta flyttas mellan olika anstalter medåtföljande avbrott i den planerade behandlingen och med ökade svårigheter förden intagne att upprätthålla önskvärda sociala kontakter. Liknande effekterkan också följa om permissioner, frigång o. d. dras in. Enligtnuvarande lydelse av 48 § KvaL bör vid prövning av fråga om disciplinärbestraffning beaktas om förseelsen får eller kan bedömas få andra följder förden intagne, särskilt när det gäller frigång, korttidspermission eller frigivningspermission.Som en konsekvens av isoleringsstraffets borttagande bör bestämmelsen ändrassålunda att den hänför sig endast till den form äv disciplinär bestraffning somsker genom för- 1975/76:165 20 ordnandeatt inte skall räknas in i verkställighetstiden. börbestämmelsen få en mer förpUktande avfattning genom att ordet "bör"byts ut mot "skall". SådantillfälUg inneslutning i enrum som enligt 50 § KvaL får ske för utredning avdisciplinärende och i avbidan på beslut i frågan är enligt de statistiskauppgifterna den helt dominerande isoleringsåtgärden, om man ser till antaletfall då åtgärden har tillämpats. Siffrorna tyder på att detta slag av enrumsplaceringhar tillgripits mer eller mindre schablonmässigt vid olika typer avdisciplinförseelser. En sådan tillämpning har inte varit avsedd. bördock framhållas att det i det stora flertalet fall har varit fråga orn heltkortvariga isoleringar, högst en eller . I många fall har åtgärdenpågått endast någon eller . Enligtmin mening bör avfattningen av 50 § ändras så att det framgår att paragrafeninte skall tillämpas i andra fall än där utredningstefc niska skäl verkligengör det nödvändigt att hålla den intagne i avskildhet. Sålunda bör anges attintagen under utredning av disciplinärende tillfälligt får hållas avskild frånandra intagna i den mån det är oundgängligen nödvändigt för att syftet medutredningen inte skaU äventyras. Så kan t. ex. vara fallet om sprängmedeleller narkotika har påträffats inom anstalten och det för utredningens skullär nödvändigt att hindra de intagna som kan misstänkas vara inblandade attkommunicera med varandra. Vidare bör föreskrivas att åtgärden inte i något fallfår bestå längre än , mot f. n. . Genom det valda uttryckssättetavskildhet från andra intagna i stäUet för inneslutning i enrum vill jag geuttryck för att åtgärden inte skall innebära strängare isolering än sompåkallas av omständigheterna. För att ytterUgare markera detta bör efterförebild av 21 § föreskrivas att den intagne skall erhålla sådan lättnad i avskUdhetensom kan ske utan olägenhet. Enrumsplaceringenligt 50 § i nuvarande lydelse lär tillämpas bl. a. i fall då en intagenuppträder påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel, t. ex. vidåterkomst efter permission. Han placeras då vanligen i enrum i avvaktan på tillnyktring.Den av mig förordade nya lydelsen av 50 § kan i regel inte åberopas för atthålla den intagne i avskildhet i sådant fall. Inte heller kan påverkanstillståndeti sig självt motivera tillämpning av de bestämmelser om avskildhet som ärupptagna i 20 och 23 §§. Lämplighetsskäl talar emellertid för att intagen somär så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller annat bemsningsmedel att han kanbefaras störa ordningen på anstalten skall kunna håUas avskild från andraintagna tills påverkan har upphört. Jag förordar därför att en bestämmelse iämnet tas in i KvaL. 1975/76:165 21 placerasi 23 § och där arbetas ihop med de bestämmelser i paragrafens första stycke somgäller avskildhet som ett medel att betvinga våldsamt uppträdande. Därvidförtjänar frågan om läkares medverkan att övervägas. I den mån enmmsplaceringenligt 50 § tUlämpas beträffande berusade intagna, gäller att läkare såsnart det kan ske skaU yttra sig över åtgärden (51 §). Motsvarande gällerenligt 23 § tredje stycket i fråga om åtgärd som vidtas enligt den paragrafen.Emellertid föreligger knappast behov av läkarmedverkan så snart en intagenuppträder berusad inom anstalten och tUl följd härav måste avskiljas från de övrigaintagna. Jag förordnar därför att i sistnämnda paragraf föreskrivs att läkaresyttrande inte erfordras i fråga om den som hålls avskUd därför att han ärpåverkad av berusningsmedel, om inte särskUda skäl föreUgger. En annan situation som böruppmärksammas i anledning av den förordade ändringen av 50 § KvaL är s. k.kollektiv arbetsvägran. Sålunda förekommer att flera intagna gemensamt, medanledning av t. ex. en plötsligt uppkommen konflikt med anstaltspersonalén,vägrar arbeta. I en sådan situation bmkar den första åtgärden vara att arbetsvägrarnalåses in i sina resp. bostadsrum med stöd av 50 §. Enmmsplaceringen i dessafall är ofta förestavad mindre av utredningstekniska skäl än av intresset attförhindra ait konflikten sprider sig till andra intagna dier trappas upp ochgår över i våldsamheter frän de arbetsvägråndes sida. Efter den nu förordadeändringen av 50 § kan de arbetsvägrande inte längre placeras i enmm med stöd avdenna paragraf. Jag är medveten om att detta kan få till'följd att anstaltspersonaléni vissa fall kan ställas inför situationer som är svåra att bemästra. I förstahand är det naturligtvis angeläget att anstaltsledningen gör sig underrättad omden bakomliggande konflikten, söker undanröja eventuella missförstånd som hargett upphov till denna och även i övrigt söker på lämpligt sätt och iavspända former verka för en återgång till arbetet.