prop · FY036 · 1975-12-31 00:00:00 — Frågan om jämkning bör således prövas med hänsyntill samtliga föreliggande omständigheter. Beredningenmenar med hänvisning till att återvinningsreglerna gjorts mer 'objektiva ', ochtill den föreslagna allmänna föriängningen av återvinningsfristerna, atträttsverkningarna av återvinning bör modifieras i en för återvinningssvarandenmildrande riktning även på annat sätt än genom jämkningsinstitutet. Beredningenföreslår sålunda att återvinningssvaranden i motsats till vad som gällerskall kunna få utge ersättning i stället för själva den egendom återvinningengäller, när återbäring av egendomen skulle vara förenad med olägenhet förhonom. Beredningsförslaget uppbärs vidare av en gentemot återvinningssvarandenmer liberal inställning i fråga om dennes skyldighet att utge avkastning och ifråga om hans rätt atl få ersättning för nödiga och nyttiga kostnader somnedlagts på egendomen. Beredningsförslagethar i angivna delar lämnats utan erinran av remissinstanserna och jag kan ihuvudsak ansluta mig till vad beredningen föreslagit. Till den närmareutformningen av reglerna återkommer jag i specialmotiveringen. Nugällande återvinningsregler upptar i flera fall ett uttryckligt skaderekvisit.Enligt 28 § KL krävs exempelvis i fråga om återvinning av gåva att'borgenärerna därav haft märklig skada '. Även när något sådant rekvisit inteingår i viss återvinningsregel, brukar som förutsättning för återvinning likvälkrävas att transaktionen på ett eller annat sätt varit till nackdel förborgenärerna eller vissa av dem. Detta måste i princip ha varit fallet redannär transaktionen företogs. Beredningensförslag innehåller inte någon allmän regel om den nu berörda förutsättningenför återvinning. Det utgår från att ett tyst skaderekvisit i den meningen atttransaktionen skall ha lett till eller förvärrat gäldenärens insolvens intelåter sig förena med de av beredningen föreslagna reglerna. Enligt beredningenkan emellertid återvinning inte komma i fråga utan att transaktionen varit tillnackdel för borgenärerna eller vissa av dem. Beträffande de objektivt bestämdaåtervinningsreglerna förutsätts att åtgärden direkt försämrat gäldenärensekonomiska ställning. Beträffande den på subjektiv grund utformadeåtervinningsregeln (36 § bered-ning»'ns lagförslag) skall liksom enligtgällande rätt vara nog att indirekt skada inträtt, dvs. sådan skada som följerav att gäldenären undanhåller valuta som han fått eller förfar på därmedjämförligt sätt. Vadberedningen uttalat i denna del har i allmänhet lämnats utan erinran vidremissbehandlingen. Även jag godtar beredningens ståndpunkt härvidlag. Attsåsom ett par remissinstanser förordat meddela en uttrycklig bestämmelse iämnet anser jag inte behövligt. Jag kan också väsentligen ansluta mig till deytterligare förtydliganden i frågan som beredningen gjort (se 6.1). Somhar berörts tidigare uppställs i beredningens förslag i de flesta fall enkortare frist under vilken återvinning skall äga rum utan reservation.Beredningen påpekar att det beträffande transaktioner fårpresumeras att transaktionen leder till eller förvärrar gäldenärens insolvens.Härutöver uppställer beredningen också vissa betydligt längreåtervinningsfrisler främst när det gäller närstående. Gäldenärens medkontrahentkan dock i dessa fall undgå återvinning genom att visa att skada inteinträffat. Bevisningen om frånvaro av skada skall i allmänhet gå ut på attgäldenären varken var insolvent vid tiden för den återvinningsgrundandetransaktionen eller blev insolvent genom denna. 1 fråga om bodelning föreslås istället att gäldenärens make skall kunna undgå återvinning genom alt visa attgäldenären efter bodelningen hade kvar utmätningsbar egendom som uppenbartmotsvarade hans skulder, dvs. att han .inte var insufficient. En av desakkunniga som medverkat i beredningens arbete har dock menat att man även beträffandebodelning börknyta an till insolvensbegreppet. Beredningensförslag i nu berörda del har väsentligen godtagits av remissinstanserna. Vadangår det rekvisit som ligger i att gäldenärens medkontrahent i vissa fallskall kunna föra bevisning för att undgå återvinning anser emellertiddomarföreningen att bevisningen i samtliga fall skall avse gäldenärens solvensoch att bevisningen genomgående skall avse sufficiens. Sådanarättshandlingar som avses med återvinningsreglerna måste enligt nin mening, omde företas närmast före konkursens utbrott, jenerellt antas ha ettmer eller mindre direkt samband med den insolvens-lituation som föranlettkonkursen. Om förflutit mellan 'ättshandlingen och konkursen ökaremellertid sannolikheten för att något iådant samband inte föreligger. Jag kandärför godta beredningens förslag att möjlighet till motbevisning rörandetransaktionens skadeverkningar lämpligen kan förbehållas de fall där ensärskilt lång återvinningsfrist skall gälla. Den av beredningen föreslagnalösningen innebär i förhållande till gällande rätt den avsevärda skillnaden attdet bortsett från otillbörlighetsfallen är gäldenärens medkontrahent som skallbevisa att skada inte inträffat för att undgå återvinning, medan det enligtgällande rätt i åtskilliga fall är konkursboets sak att bevisa att skadainträffat. Denna omkastning av bevisbördan i fråga om det förevaranderekvisitet anser jag ligga helt i linje med vad jag tidigare anfört om behovetav reformering av återvinningsinstitutet. Jag vill erinra om att de fall dethär är fråga om avser transaktioner av benefik karaktär eller mellannärstående. Jag godtar därför beredningens förslag även på denna punkt. Ifråga om bodelning bör man beakta att det sker en allmän uppgörelse mellanmakarna. Bodelningen kan vara både lämplig och lojal även om varje make intestrikt håller på sin rätt. Som beredningen angett bör därför inte allaeftergifter make gjort kunna angripas. Jag har därför i likhet med beredningeninte uppställt någon kortare frist i bodelningsfallen. Make skall sålundaalltid kunna undgå återvinning av bodelning genom att föra bevisning om attnågon skada av nu förevarande art inte drabbat borgenärerna genom bodelningen.Såvitt angår den särskilda otillbörlighetsregeln (36 § beredningens förslag)torde uppställandet av ett särskilt och från bevisbördesynpunkt annorlundakonstruerat skaderekvisit än i övriga fall vara en nödvändig begränsning i ettannars alltför vidsträckt tillämpningsområde. Delademeningar har framkommit om beviskravet vid de längre återvinningsfristernaskall avse gäldenärens sufficiens eller solvens. Krav på bevisning omsufficiens skulle antagligen i de flesta fall vara mer ändamålsenligt änbevisning om solvens. Emellertid talar flera av de skäl som kan åberopas tillstöd för att insolvens och ej insufficiens skall vara konkursgrund också föratt bevisning i nu förevarande fall bör avse solvens (jfr 3.1). Eftersomgäldenärens obestånd utgör allmän konkurs- grund,är det lämpligast att även i återvinningssituationer bygga på detta begrepp. Ensådan lösning har dessutom den fördelen att den torde medverka till ökadnordisk enhetlighet. Jag godtar därför beredningens förslag. Närdet gäller bodelningsfallen måste man beakta att det i princip skall ligga enbouppteckning till grund för bodelningen. Detta gör det enligt min meningnaturligt att här anknyta till sufficiens. I likhet med vad beredningenföreslagit vill jag därför förorda att bodelningsfallen undantas från denallmänna regeln. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt 13 kap. 14 §giftermålsbalken där det sägs, att make kan undgå vissa krav för andra makensgäld om han kan visa att den maken efter bodelningen var sufficient. Om gäldenären visserligenvar eller blev insolvent resp. insufficient genom den åtgärd varom fråga är mendärefter åter blivit solvent resp. sufficient för att sedan på nytt komma påobestånd (bli insufficient) bör återvinningssvaranden kunna undgå återvinning genomatt visa att det inte rör sig om samma obestånd (insufficiens). Även iotillbörlighetsfallen bör skaderekvisitet avse ett och samma obestånd. Beredningenpåpekar att det under de nordiska överläggningarna diskuterats omåtervinningsinstitutet skall vara exklusivt, med undantag för de allmännaogiltighetsregler som jag har berört. Beredningen har för sin del inteansett motiverat att utesluta skadeståndstalan till följd av gäldenärsbrotteller talan på grund av allmänna ogiltighetsregler. Beredningen anser vidareatt även den särskilda regeln angående återkrav av försäkringspremier börkvarstå i sak. Remissinstanserna har inte haft något att invända motberedningens förslag. Även jag ansluter mig till detta. Bestämmelsernaom återvinning äger f.n. tillämpning endast såvitt gäller sådan konkurs somhandläggs på ordinärt sätt och såvitt gäller offentlig ackordsförhandling.Konkurslagskommlttén har i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m.föreslagit att talan om återvinning skall kunna föras oavsett i vilken ordningkonkui;sen handläggs. Lagberedningen har i betänkandet (SOU 1973:22)Utsökningsrätt XII föreslagit att återvinningsinstitutet skall kunna användasockså vid utmätning. Dessa förslag övervägs f.n. inom . Närdet gäller den lagtekniska utformningen av återvinningsreglerna har jag pånågra punkter ansett mig böra frångå beredningens förslag. 1 en inledandeparagraf bör tas upp vissa allmänna bestämmelser för återvinning. Bl.a. bör deundantag från återvinning för skattebetalningar och underhållsbidrag som jagtidigare berört anges här. Därefter bör följa definitioner av fristdag,närstående och vilken dag som i återvinningshänseende skall anses som dag föravhändelse när förvärvet registreras i särskild ordning (29, 29 a och 29 b §§).Därefter bör följa bestämmelser om de olika återvinningsgrundande transaktionerna (30-38 §§). tidigaresagt intar den regel för otillbörlighetsfall som beredningen föreslagit enviktig plats i återvinningssystemet. Den är inte som den nu gällande regeln i34 S KL bara subsidiär till övriga bestämmelser utan har en mer centralfunktion. Bestämmelsen bör därför lämpligen placeras före övrigaåtervinningsfall. 1gällande lag upptas regler om kvittning i 121 § KL. Reglerna har inte avseendepå det fallet att kvittning skett före konkursen. 1 fråga om sådan kvittningkan emellertid återvinningsreglerna bli tillämpliga. Reglernaom kvittning under konkurs bygger på vad som i civilrättsligt hänseende gälleri fråga om kvittning. 1 princip skiljer sig reglerna om kvittning under konkursfrån de allmänna reglerna främst genom att en fordran som ännu inte förfallittill betalning kan användas till kvittning och genom att vissa villkoradefordringar kan beaktas. Kvittningenär av särskild betydelse när gäldenären kommit i konkurs. Kvittningsrätteninnebär nämligen att borgenärens fordran får till fullo avräknas mot hans skuldtill gäldenären. Någon begränsning sker således inte till utdelningsprocenten ikonkursen. Det är därför givet att kvittningsrätten i många fall måste framståsom en högst betydande fördel för den enskilde borgenären. Föratt hindra missbruk uppställs i gällande lag vissa skyddsregler. Dessa har iförsta hand avseende på den situationen att någon som står i skuld lillgäldenären köper upp en fordran som en annan person har mot samme gäldenär. Ettsådant köp kan naturiigen ofta ske till lägre pris än fordringens nominellabelopp. Reglerna täcker dessutom det fallet att en borgenär sätter sig i skuldtill gäldenären för att på så sätt kunna utnyttja sin fordran till kvittning.En sådan transaktion kan principiellt jämställas med betalning. För attkvittning skall vara utesluten i de två nämnda fallen krävs enligt gällande lagtill en början att fordringsförvärvet resp. skuldsättningen skett senare än 60dagar före konkursansökningen. För att kvittning skall vara förbjuden krävshärutöver att kvittningsborgenären vid tiden för fordringsförvärvet respektiveskuldsättningen haft skälig anledning till antagande, att gäldenären var påobestånd, eller haft kännedom om konkursansökningen. Det ankommer påkonkursboet att föra bevisning härom. Beredningenframhåller att kvittningsrätten under konkurs kan kritiseras särskilt såvittavser kvittningssituationer som uppstått slumpvis. Till stöd för att kvittning,likväl bör få ske under konkurs har beredningen anfört bl.a. attkvittningsrätten i många fall kan likställas med en pantsäkerhet och att även när säkerhetssyfte saknas fordran och motfordran kan ha ett sådantsamband att kvittning framstår som helt naturlig. Beredningen har dock inteansett lämpligt att spalta upp kvittningsrätten 1 saml Nr 6 eftersådana normer utan stannat för att i princip behålla möjligheten till kvittningunder konkurs. 1 syfte att motverka otillbörliga transaktioner föreslårberedningen vissa skärpningar av de nu gällande reglerna angående förbud motkvittning. Beredningsförslaget ligger på denna punkt i linje med vadberedningen föreslagit i fråga om återvinning. Ifråga om det fallet att någon som står i skuld till gäldenären köper upp enfordran mot denne görs kvittningsförbudet i beredningens förslag primärtoberoende av subjektiv insikt hos den som vill göra kvittning gällande.Samtidigt utsträcks regelns tillämpningsområde i tidshänseende till att gällafordringsförvärv som skett senare än före den av beredningenföreslagna fristdagen. Härutöver uppställs en sekundär regel enligt vilkenkvittning utan hänsyn till tidpunkten för förvärvet är utesluten, om den somförvärvade fordringen hade skälig anledning till antagande att gäldenären varpå obestånd. Borgenär, som satt sig i skuld till gäldenären under sådanaomständigheter att det är att jämställa med betalning med ovanligabetalningsmedel, får enligt beredningsförslaget inte kvitta, i den mån sådanbetalning hade kunnat bli föremål för återvinning. I övrigt är de ändringarberedningen föreslår i fråga om kvittning av mindre ingripande karaktär. Beredningsförslagethar i sak godtagits av nästan alla remissinstanser. Principiella betänkligheterhar endast anförts av TCO som funnit det otillfredsställande att en borgenärmed en oprivilegierad fordran skall kunna erhålla betalning på övrigaborgenärers däribland löneborgenärers bekostnad. TCO menar attförmånsrättssystemet förrycks och att rätten till kvittning i vart fall intebör utvidgas utöver vad som gäller. Föregen del anser jag starka skäl tala för att kvittning under konkurs tillåtsåtminstone i de fall där kvittningsrätten tjänat en säkerhetsfunktion,exempelvis där borgenären beviljat gäldenären en kredit i vetskap om att hanhar möjlighet att kvitta sin fordran mot en skuld till denne. Det framstårockså som rimligt att kvittning i konkurs skall få ske i fall då borgenären ochgäldenären stått i ett varaktigt affärsförhållande till varandra och på ömsesidor har fordringar som sammanhänger med detta affärsförhållande. Att i lagavgränsa fall av nu angivna slag från sådana där kvittningsrätten uppkommit merav en slump låter sig inte göras utan betydande tekniska svårigheter. Mestväsentligt torde också vara att från kvittningsrätten avskära sådana fall därkvittningssituationen tillskapats i ett otillbörligt syfte. Beredningsförslagettillgodoser detta intresse i betydande utsträckning genom de utvidgade förbudenmot kvittning. Medanledning av vad TCO har anfört om löneborgenärernas ställning i nu förevarandesammanhang vill jag erinra om att denna fråga kan sägas delvis ha kommit i ettnytt läge genom lagen om statlig lönegaranti vid konkurs. Löneborgenärer torde numera endast i mycket begränsad omfattning kunna bli lidande genomförekomsten av kvittningsgilla fordringar. Enligt min mening talarövervägande skäl för att reglerna om kvittningunder konkurs utformas i huvudsaklig överensstämmelse med vad beredningenföreslagit. 1 fråga om reglernas närmare innehåll får hänvisas tillspecialmotiveringen. Närtvå eller flera är gentemot borgenären ansvariga för en skuld en för alla ochalla för en föreligger ett solidariskt skuldförhållande. Borgenären kan dåkräva ut hela fordringsbeloppet av vem som helst av de betalningsskyldiga. Omden som betalat till borgenären har fått erlägga mer än vad som skall ankommapå honom i förhållande till medgäldenär får han en regressfordran mot denne.Det solidariska betalningsansvaret kan grunda sig på åtagande, t.ex. genomskuldebrev eller borgen, men det kan även vara grundat direkt på lag, t.ex.skadeståndsansvar på grund av brott. Omnågon av de solidariskt förpliktade går i konkurs uppkommer frågan hurfordringen skall behandlas i konkursen. Vissa regler härom är meddelade i133-135 §§ KL. De utgår från principen att en borgenär inte har rätt att bevakaeller få utdelning för större fordran än som tillkommer honom efter avdrag föreventuella avbetalningar. Lagen gör emellertid vissa undantag när avbetalninginflutit från någon annan av de betalningsansvariga än den som försatts ikonkurs. Lagen innehåller också beslämmelser bl.a. för det fallet attmedgäldenär bevakar regressfordran vid sidan av borgenärs bevakning avhuvudfordringen. En särskild paragraf (136 §) innehåller regler om behandlingeni utdelningshänseende av fordran, som är beroende av sådant villkor attborgenären inte har rätt att få ut fordringsbeloppet såvida inte vissomständighet inträffar (suspensivt villkorad fordran). Ett exempel på en sådanfordran är just en medgäldenärs regressfordran. Sådan fordran men inte annanvillkorad fordran skall beaktas vid slututdelning i konkursen. Lagberedningenframhåller att man vid de nordiska överläggningarna har ansett det varaändamålsenligt, att det solidariska betalningsansvaret bättre än nu utnyttjasför att säkerställa betalning till borgenären. Beredningens förslag ärutformat i överensstämmelse härmed. Borgenären får enligt förslaget i störreomfattning än f.n. rätt till utdelning i solidariskt ansvarig gäldenärs konkursutan avdrag för betalning från medgäldenär. Härav följer att medgäldenär somhar regressfordran på grund av avbetalning får stå tillbaka i motsvarande mån.1 fråga om utdelningen föreslås den ändringen av gällande lag att vidslututdelningsförstags upprättande avsättning alltid skall ske för villkoradfordran, om det inte saknas anledning anta att villkoret kommer att uppfyllassenare. Beredningensförslag har tillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen.Också för egen del tillstyrker jag att de av beredningen föreslagna ändringarnagenomförs. Till den närmare utformningen återkommer jag i specialmotiveringen. Denreform av konkursrätten som föreslås innebär som redan har framhållits baraen partiell revision av KL. Den innefattar i första hand en nyreglering av defrågor som behandlas i 1 och 2 kap., dvs. frågor om inledande av konkurs,gäldenärens förlust av sin rådighet, vilken egendom som ingår i konkurs ochåtervinning till konkursbo. Härutöver berörs vissa regler i 3, 5, 6, 9 och 11 kap.Dessa ändringar avser dels spörsmål om kvittning under konkurs och solidariskaskuldförhållanden, dels vissa följdfrågor som revisionen av den materiellakonkursrätten ger upphov till. Denavgränsning av reformen som sålunda har gjorts ger anledning att beröra vissafrågor rörande den fortsatta revisionen av KL. Jag syftar främst på det sambandsom ii en del hänseenden finns mellan den nu föreslagna reformen och deändringar i KL som aktualiseras av andra förslag än lagberedningens betänkandeUtsökningsrätt X. Som har nämnts har konkurslagskommittén isitt delbetänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. lagt fram förslag om ettnytt summariskt förfarande för små och enkla konkurser. Frågor om hurkungörande skall gå tilt i konkurs har behandlats i en inomjustitiedepartementet upprättad promemoria (Ds Ju 1974:2) Effektivarekungörande. Utöver dessa förslag kan också erinras om att lagberedningen i sittnu förevarande betänkande har pekat på det önskvärda i att vissa administrativaspörsmål som f.n. regleras i KL förs över till administrativ författning ochatt konkurs-domarinstitutets bibehållande omprövas (se avsnitt 2.4). Konkurslagskommitténsförslag har remissbehandlals och övervägs f.n. inom justitiedepartementet.Förslaget berör även vissa bestämmelser i som är föremål för revision i detnu aktuella lagstiftningsärendet, nämligen 7, 11, 19, 54, 55, och 185 §§kommitténs lagförslag. Ingen av de av kommittén föreslagna ändringarna äremellertid av den karaktären att den hindrar ett separat ställningstagande tillberedningens förslag i Utsökningsrätt X. föreslagitkan därför utan olägenhet prövas i ett senare sammanhang. Medde frågor som behandlas i den nämnda departementspromemorian ligger saken någotannorlunda till. 1 promemorian läggs fram förslag till en särskildkungörandelag med vissa allmänna regler om myndighets och enskilds åtgärder vidkungörande. Lagen är avsedd att bl.a. förenhetliga de bestämmelser omkungörande som f.n. finns spridda i ett mycket stort antal lagar och andraförfattningar. I promemorian ingår också förslag till följdändringar i bl.a.KL. Promemorian har remissbehandlals. Detskulle onekligen ha varit önskvärt att de frågor som behandlas i den berördapromemorian kunnat lösas slutgiltigt i samband med det nu förevarandelagstiftningsärendet. Med hänsyn bl.a. till den omfattandeförfattningsgenomgång som kan bli nödvändig vid ett genomförande av förslagen ipromemorian är emellertid en sådan tidsmässig samordning inte möjlig.Förslag på grundval av promemorian torde inte kunna föreläggas förräntidigast . Att låta behandlingen av det nu aktuellalagstiftningsärendet anstå i avbidan på ställningstagandet tillpromemorieförslaget anser jag inte påkallat. Jag förordar i stället att dekungörandefrågor som aktualiseras vid konkursrättsreformen löses efter följandelinjer. Huvuddelen av de föreskrifter om kungörande som f.n. ingår i 1 kap. KL(19 och 20 §§) förs över till administrativ författning, jfr 26 § tredje stycketackordslagen. 1 KL behålls främst den grundläggande regeln att konkursbeslutskall kungöras i Post- och . Bestämmelser om hur kungörande iövrigt skall gå till torde få utfärdas av regeringen. Som en följd av den nubeskrivna lösningen bör också vissa kungörandebestämmelser som ingår i övrigakapitel i KL ses över. Med en sådan lösning synes några nämnvärda lagtekniskaproblem i samband med ställningstagandet till promemorieförslaget inte behövauppstå för KL:s del. Vadlagberedningen har påpekat beträffande det önskvärda i att ur KL mönstra utregler som har väsentligen administrativ karaktär har visst samband med dekungörandefrågor jag nu har berört. Flera av de bestämmelser som behandlarsådana frågor innehåller nämligen också detaljföreskrifter i andra avseenden omkonkursdomares åligganden m.m. Det synes lämpligt att i dettalagstiftningsärende i förekommande fall pröva behovet av att i lagen behållaföreskrifter av detta slag. Som har framhållits av beredningen är det dock intemöjligt att nu göra en fullständig översyn av KL i detta syfte. En sådanöversyn torde få göras i ett senare sammanhang. Prövningenav konkursansökan ankommer enligt gällande KL i första hand på den lagfarnedomare i tingsrätt som utsetts därtill, dvs. På denneankommer också en rad uppgifter beträffande handläggningen av frågor somuppkommer efter det att konkursbeslut meddelats, t.ex. hållande av förstaborgenärssammanträde och utfärdande av förordnande för konkursförvaltare ochrättens ombudsman. Systemet med en särskild konkursdomare är som nämnts avberedningen en kvarleva från äldre tid. 1 likhet med vad somhar skett i andra liknande fall inom domstolsväsendet bör denna ordning avlösasav ett system i vilket de uppgifter som ankommer på konkursdomaren flyttas överpå domstolen som sådan. En ändring härvidlag gör det emellertid nödvändigt attbl.a. se över en betydligt större del av än som är motiveratmed hänsyn till den konkursrättsreform jag har föreslagit i det föregående.Frågan bör därför inte tas upp nu utan prövas i ett senare sammanhang. Somframgår av det anförda får den föreslagna revisionen av den materiellakonkursrätten karaktär av provisorium i formellt hänseende. Det gäller intebara de spörsmål jag har uppehållit mig vid utan också den lagtekniskautformningen i övrigt av förslaget. I fråga om den mera