prop · FZ03202 · 1975-12-31 00:00:00 — Enannan nyhet är att rätten redan före tillståndsiidens utgång skall upphävameddelat tillstånd om förutsättningar för åtgärden inte längre föreligger. Såkan exempelvis vara fallet om rälten på något säll fåll kännedom om alt denmisstänkte har gripits och därför inte kan antas komma att begagna de telefonersom avlyssnas eller att annan person har häktats för det misstänkta brottet.Omständigheter som kan tänkas leda lill upphävande av beslul och som åklagarenfår kännedom om bör anmiilas till rätten. Idenna paragraf har föreskrivits att avlyssning inte lår ske av idelbnsamlal somförs mellan den misstänkte och hans försvarare, I de allmänna övervägandenahar hithörande spörsmål redovisats. Utredningen hänvisar lill vad där haranförts (se 9,9), Iförsta styckei har markerats att uppteckning a\ ilelbnsamial endast lar omfattavad som finnes vara av betydelse for utredniniien. Det ligger i sakens naturatt samlal som enligl 22 S inte får avlyssnas inte heller får upptecknas. Delsagda innebär att överföringen av samtal från ljudband 1975/76:202 169 lillskriftlig form skall innefatta en första ulgallring av betydelselösa samtal, Iandra slyckel har i oförändrad lydelse upplagils de regler om granskning oehförstörande, som meddelas i 27 kap. 16 § iredje slyckel RB. Vad som vidgranskningen finnes vara betydelselöst för förundersökningen skall såledesförstöras, vare sig del återfinns på ljudband eller i skriftlig form, Granskningsrällenomfattar domstolen, förundersökningsledaren och åklagaren saml, efter anvisningav någon av dessa myndigheler, sakkunnig eller annan som anlitas för uiredningenangående brottet eller eljest därvid hörs. Anvisning som här avses bör fränvederbörande myndighets sida ges formen av särskill förordnande eller regleraspå annal säll. Därvid bör vederbörandes befogenheter och skyldigheter klart framgå,1 den mån innehållel i lelefonsamlal åberopas i ärende om telefonavlyssningligger det i sakens nalur all även den gode mannen har rätt att ta del avinnehållet. Utredningen har funnii all den personkrets som enligt gällanderegler har rätt all la del av telefonsamtalen inle är slörre än som ärerforderligt för åigärdens praktiska utövande, Uiöver vad som ovan anförts hardärför några nya regler härom inle föreslagils. Paragrafenöverensstämmer med nuvarande 17 § utom i så måtto att - i enlighet medändringen av kapitelrubriken - även möjlighelen av avvikande bestämmelser omtelefonavlyssning har anmärkts. 11.2 Ändring i lagen (1957:132) med särskilda bestämmelserangående domstolarna och rättegången vid krig eller krigsfara m. m. Nuvarandeförsta och andra styckena blir obehövliga med den nya lagstiftningen. Tredje slyckelhar jämkals lill överensstämmelse med 27 kap, 19 tj RB, Innebörden avparagrafen är alt vid krig eller krigsfara undersökningsledaren eller åklagarengenerellt ges rätt alt interimistiskt förordna om telefonavlyssning eller ålgärdenligl 27 kap, 18 § RB vid brolt som kan föranleda sådana åigärder. 11.3 Lag om god man i ärenden om telefonavlyssning I/ s- ges bestämmelser beiräffande godemansuppdragets karaktär samt anlalelgode män och ersättare. 12 upptas frägan om kompetenskrav. Därvid har endasl föreskrivits att god manskall vara lagfaren, dvs, ha avlagt juris kandidatexamen. Del är uppenbariigen ellvärde om god man har erfarenhet av advokat verksamhet eller därmed jämförbaraarbetsuppgifter. God man bör också helst vara bosatt Prop.1975/76:202 170 Det ligger i sakens nalur att jävssiluaiioner i möjligaste mänbör undvikas. Detta kan komma att verka begränsande på personurvalei exempelvisvid anlitande av verksamma brollmålsadvokaier. Med den av utredningenföreslagna koncentrationen av ärendena till tingsrätterna i hovrättsstädernabör emellertid lillräckliga valmöjligheter kunna erhållas, I 3 sägsatt regeringen utser god man och visst område. Del synes lämpligiatt en god man förordnas för envar av de sex domkretsarna samt alt därtillutses ersättare att inträda vid förfall. Uppdragstiden bör inte understiga treär. Ersättning för uppdraget bör utgå enligt beslämmelser som meddelas avregeringen. Ersättningen synes lämpligen böra beslämmas som årsarvode, 1 4 \fanges all god man skall ha ställning av part. Mot bakgrund av kravet påsekretess är önskvärt att frågorom handläggningslider och former för kallelseoch delgivning blir föremål för överläggningar mellan domslolen. Ibreirädareför åklagarväsendet och den gode mannen. Vid eventuellt överklagande avmeddelade beslut lorde polisen av sekretesskäl böra anlilas lör biträde med skrivhjälp. Godman bör vara underkasiad lysinadspliki rörande vad han erfar i .sådan egenskap.Frågorom lysinadspliki ulreds f n, av lysinadsplikiskom-millén (Ju 1975:03),som beräknas framlägga betänkande före utgången av , Utredningen omtelefonavlyssning har inte kunnal avvakta tie förslag som tystnadspliktskommilténkommer alt föra fram, Uiredningen ulgår dock från all en tystnadsplikt för godman i ärenden om telefonavlyssning direkt eller genom hänvisning kommer attomfattas av kommitiéns förslag 1975/76:202 171 Bilaga Brott som f. n. i Huvudregeln i 27 kap. 16 § RB 3 kap. BrB. Brotl mot liv och hälsa 3:1 mord 4 kap. BrB. Brott mot frihel och frid 4:1 människorov 8 kap. BrB. Stöld, rån och andra lillgreppsbroil 8:6 grovirån 13 kap. BrB. 13:3 allmänfariig ödeläggdse (grov) 13:7 spridande av gift eller smitta (grovt) 18 kap. BrB. 18:3 väpnat hot mot laga ordning 19 kap. BrB. Brott mol rikets säkerhel 19:1 högförräderi 19:4 egenmäktighel vid förhandling med främmande makt(visst fall i krigslid) 19:6 grovt spioneri 22 kap. BrB. 22:3 överiöpande till fienden 22:5 undergrävande av stridsviljan 22:8 försummande av krigsförberedelse (grovt) 22:10 stridsförsumlighet (grov) Prop.1975/76:202 172 Lagen(1964:169) om siraft'för folkmord I i; folkmord 6:3 otukt med barn (grovt) 6:7 koppleri (grovt) Allmänfariiga brotl 13:1 mordbrand 13:3 allmänfariig öddäggdse (normalstraffet) 13:5äkapning av luftfartyg (grov) 13:5aluftfartssabotage (grovt) 14 kap. BrB. Förfalskningsbroii 14:6 penningförfalskning (grov) 15 kap. BrB. Mened, falskt ålal och annan osann utsaga15:1 mened (grov) Broll mot rikets säkerhel 19:3 trolöshet vid förhandling med främmande makt Krigsarliklar 22:1 folkrättsbrott (grovt) 1.1952 års lag (I aUmänhet) AUmänfarliga brott 13:4 sabotage 18 kap. BrB. 19 kap. BrB. Brott mot rikets säkerhel 19:5 spioneri 19:7 obehörig befattning med hemlig uppgift 19:9 olovlig underrättelseverksamhet19:13 tagande av utländskt understöd Prop.1975/76:202 173 1952års lag ("majestätsförbrytelser") Riktarsig något av nedanstående brott mot Konungen, annan medlem av konungahuseteller riksföreståndare (18:2 BrB) kan telefonavlyssning ske enligt 1952 ärslag. Brotl mot liv och hälsa 3:1 mord Brott mot frihet och frid 4:1 människorov 4:2 olaga frihetsberövande 4:3 försättande i nödläge 4:4 olaga tvång 3§narkotikastraffiagen (1968:64) grovt narkotikabrott 3§ lagen (1960:418) om straff för varusmuggling grov varusmuggling som gällernarkotika 1975/76:202 174 Bilaga2 Sammanställning av remissyttranden JK:Telefonavlyssning har som rättsinstitut fått en oenhetlig reglering i svenskrätt, framför allt beroende på att lagstiftningen växt fram i etapper för attmöta specifika, mer eller mindre klart avgränsade behov. Delvis har man därvidkurmat vid utformningen av nya bestämmelser efterbilda redan gällande sådanamen någon övergripande analys av de allmänna frågor som är förbundna medtelefonavlyssning har därvid ej gjorts. Det är därför tillfredsställande att ensärskild utredning nu har genomfört en total översyn av alla gällandebestämmelser om telefonavlyssning och vägt behovet av telefonavlyssning motangelägenheten att i största möjliga utsträckning trygga enskild mot obiehörigtintegritetsintrång. Efter att ha tagit del avbetänkandet kan jag ej firma annat än att utredningen klart dokumenteratbehovet av en rätt till telefonavlyssning i brottsutredande syfte. Mestframträdande torde behovet vara i fråga om de grupper av brott som reglerasi 1952 och lagar. I övrigt, dvs. vad avser de brott som utan attrymmas under de båda angivna lagarna, faller under 27 kap. 16 §rättegångsbalken (RB), synes nu gällande bestämmelser ha relativt litenbetydelse. Som utredningen uttalat torde det dock ej vara möjligt attbeträffande dessa mycket grova brott avhända sig möjligheten tilltelefonavlyssning. En altemativ lösning för att begränsa telefonavlyssningen iden sistnämnda gruppen vore att kräva ett högre straffminimum för de brott somkan grunda rätf till telefonavlyssning. Utredningen visar dock att genom ensådan lösning skulle ett icke oväsentligt antal brott bortfalla vilka är avden allvarliga karaktär att telefonavlyssning är klart motiverad. Detbehov av lagstiftning om telefonavlyssning som nämnts är tveklöst permanent.Det ter sig ej meningsfullt att låta regleringen ens i någon del varatidsbegränsad. Ett intresse att låta parlamentariker fortlöpande få insyn ilagstiftningens tillämpning kan ej ensamt anses motivera en tidsbegränsadlagstiftning. Utredningen har också visat att ett sådant önskemål kantillgodoses på annan väg. Ensärställning intar de problem som rör telefonavlyssning i brottsför-hindrandesyfte, dvs. den telefonavlyssning som äger rum med tillämpning av lagen(1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall. Lagen, som träddei kraft den , har givits bara giltighetstid i avbidan påden samlade översyn utredningen om telefonavlyssning förväntades komma attframlägga. Utredningen har för sindel ej föreslagit annat än att den nuvarande ordningen skall bestå.Lagstiftningen föreslås alltjämt vara tidsbegränsad. Som en nyhet föreslårutredningen, att även i dessa telefonavlyssningsärenden enskild berörd personsintressen skall bevakas av god man. Jagtillstyrker utredningens förslag. Även om lagen hitintills tillämpats Prop.1975/76:202 175 endasti något undantagsfall synes mig dock behovet av en sådan lagstiftning klart.De skäl som anfördes till grund för lagstiftningens införande haralltjämt sin giltighet. Den politiska terrorismen har blivitalltmer omfattande. Det synes mig därför inte försvarligt att nu avhända sigmöjligheten till telefonavlyssning. Lagen synes emellertid tills vidare böravara tidsbegränsad. RÅ:Som en sammanfattning av min inställning vill jag nämna att jagmed vissa smärre påpekanden ansluter mig i väsentliga delar till förslaget. Jaghar dock allvarliga invändningar mot det ändrade domstolsförfarandet, som inteär ägnat att förstärka rättsskyddet och dessutom medför påtagliga nackdelar. Telefonavlyssningenintar en särställning bland de straffprocessuella tvångsmedlen. Den sekretessoch det ingrepp i den personliga integriteten som präglar tvångsmedlet medföratt stränga förutsättningar måste gälla för användningen. Till detta kommer attregler om tvångsmedlet finns inte bara i utan även ispeciallagstiftning. Denna käimetecknas av att den är tidsbegränsad samt attden medger telefonavlyssning vid brottslighet som är svårutredd och i vissa fallockså av särskilt samhällsfarlig beskaffenhet. Förutsättningarna för användandetav telefonavlyssning är ej heller enhetligt reglerade. En principiellt viktigskillnad föreligger sålunda mellan lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder ispaningssyfte i vissa fall och övrig lagstiftning. Enligt den grundläggandebestämmelsen i och därtill anknytande lagar av och 1%9förutsätts att tvångsåtgärden sker i samband med förundersökning. Så är intefallet enligt lagen om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall; dermalagstiftning medger telefonavlyssning i rent brottsförebyggande syfte. Telefonavlyssningenär ett värdefullt vapen i det brottsbekämpande arbetet och kan inte avvaras.Den största betydelsen ligger i att åtgärden är en effektiv spaningsmetod. Dengör det möjligt att få grepp om brottslighet, ofta organiserad sådan, someljest skulle vara svår eller omöjlig att komma åt. Belysande är den höga uppklaringsfrekvenseni avlyssningsärenden rörande narkotikabrott. Såvitt går att bedöma torde behovetav tvångsmedlet vara bestående. Med angivna utgångspunkter ter det sig därförnaturligt att samordna de regler som finns och att göra lagstiftningenpermanent. Eftersom ingripanden i den hittillsvarande till-lämpningen väsentligenskett med stöd av tidsl)egränsad speciallagsstift-ning, är det vid en beståendeförfattningsreglering av vikt att den parlamentariska kontrollen, särskiltriksdagens insyn, inte försvagas. Denna insyn torde vara den mest effektivagarantin för en strikt och måttfull användning av tvångsmedlet. Jag återkommeri det följande till frågor beträffande rättsskyddet. Förslagetatt behålla telefonavlyssning i rent brottsförebyggande syfte, dvs. motpresumtiva terrorister, synes mig däremot mera tveksamt. Utredningen harstannat för att telefonavlyssning i dessa fall bör få förekomma men attlagstiftningen ges tidsbegränsad giltighet. De hittillsvarande bestämmelsernaom användningen av tvångsmedel i nu avsedda fall har tillämpats mycketrestriktivt. För att telefonavlyssning skall få tillgripas uppställs som kravatt syrmerliga skäl föreligger. Prop.1975/76:202 176 en för detta rekvisit uttalades (Ds Ju 1972:35 s. 136) attkravet på synnerliga skäl närmast torde betyda en överhängande fara för attden politiska organisationen eller gruppen skulle utföra eller låta utförabrottsliga handlingar som innefattade bruk av våld, hot eller tvång och attandra spaningsmedel än telefonavlyssning och brevkontroll inte kunde antas varatillräckliga for att avvärja denna fara. Med denna innebörd av rekvisitet harman som jag framhöll i mitt yttrande över förslaget till terroristlagen kommit så långt att det torde vara oundvikligt att inleda förundersökning.Detta kommer att i ännu högre grad bli fallet, om såsom utredningen föreslår tillstånd till telefonavlyssning skall kunna meddelas när misstanken gällerförsök, förberedelse eller stämpling till allmänfarligt brott, högmålsbrottoch vissa brott mot rikets säkerhet. Jag är mot bakgrunden av det anförda inteövertygad om att det i fortsättningen föreligger något behov av särskildaregler om telefonavlyssning och andra tvångsmedel i förevarande hänseende. Somjag också anfört i mitt yttrande över förslaget till vissa ändringar i terrorist-lagen(Ds A 1975:2) anser jag att de särskilda tvångsmedelsbestämmelserna bör kunnaupphävas utan att effektiviteten i det brottsförebyggande arbetet gårförlorat. I den mån lagstiftningen likväl kan anses fylla ett behov, bör denliksom f. n. vara tidsbegränsad. Om detinförs en inte tidsbegränsad lagstiftning i fråga om telefonavlyssning, uppkonmierfrågan hur man skall förfara med övriga tvångsmedelsbestämmelser i 1952 årslag. Vad först angår förlängd anhållningstid har jag inhämtat att bestämmelsendärom har tillämpats även i några fall . Något starkt behov avatt kuima förlänga anhållningstid utöver vad som följer av rättegångsbalkensregler synes mig dock inte föreligga. De skäl som talar mot långa anhållningstiderfår allmänt sett anses väga tyngre än då specialregeln infördes. Härtillkommer att det framstår som i hög grad tveksamt, om denna regel står iöverensstämmelse med den i 11 kap. 3 § andra stycket regeringsformen intagnabestämmelsen att den som av annan myndighet än domstol berövats friheten medanledning av brott eller misstanke om brott skall kurma få domstolsprövningutan oskäligt dröjsmål. Beträffande beslagsrätten liksom rätten att kvarhållaförsändelser fyller specialreglerna ett något större behov. Telefonavlyssningkombineras ibland med brevkontroll. Med tanke härpå är det motiverat attbehålla möjligheten att ingripa med beslag av skriftliga försändelser mellannärstående, även om straff minimum är lägre än . Om reglerna enligt 1952års lag om telefonavlyssning görs bestående, bör detta därför leda till attäven beslagsrätten och rätten att kvarhålla försändelser enligt nänmda lag inarbetasi . Som tidigare ett flertal gånger understrukits är denkanske viktigaste garantin för en stram tillämpning av avlyssningsreglerna denparlamentariska insynen hos och framför allt genomriksdagen. Det är angeläget att denna insyn behålls. I den mån lagstiftningenom telefonavlyssning blir permanent får kontroll avavlyssningsärenden inte bli mindre ingående än den varit. 1975/76:202 177 I telefonavlyssningens natur ligger att den sker utan denmisstänktes vetskap. Enligt 20 § förundersökningskungörelsen skall av protokollvid förundersökning framgå beslut och uppgifter rörande användande avtvångsmedel. Uppgift om telefonavlyssning antecknas emellertid i regel inte iförundersökningsprotokollet. Enligt min mening är det inte heller lämpligt attanteckning sker annat än i de få fall då uppsamlat material kan komma attåberopas i rättegången. Den sekretess som måste gälla för förfarandet skulleeljest gå förlorad. Om telefonspaning exempelvis i ett narkotikaärende pågårmot flera misstänkta och misstankarna mot en av dem blir sådana attåtal anställs, kan en uppgift i förundersökningsprotokollet omtelefonavlyssning medföra att övriga misstänkta bli varnade. Den praxis somsålunda råder bör legaliseras genom ändring i förundersökningskungörelsen. Vadnu sagts om telefonavlyssning bör även gälla brevkontroll. Utredningen har enligt sina direktiv haft som uppdrag attutreda telefonavlyssning och har alltså saknat anledning att komma in påfrågan om avlyssning med hjälp av andra tekniska medel. Även om allvarliga betänklighetergivetvis kan anföras mot användning av elektronisk avlyssningsapparatur i den brottsbekämpandeverksamheten, bör tanken därpå inte utan vidare avvisas. Kringgärdade mederforderliga rättsskyddsgarantier skulle sådana möjligheter i vissa lägenonekligen vara ett värdefullt komplement. Jag kan exempelvis tänka mig att detvid flygplanskapningar, ockupationer av ambassader och andra lokaler ellerliknande terrordåd skulle kunna vara av stort värde att få avlyssna terroristernasinterna samtal med elektroniska hjälpmedel. Också vid spaning i fråga omallvarliga brott mot rikets säkerhet kan det vara av avgörande betydelse attfå ta del av interna samtal. Även om man i vissa fall skulle kunna åberopa sigpå nödreglerna, är det önskvärt att det finns föreskrifter som ger en ram föranvändningen av elektronisk avlyssningsapparatur. Frågan härom har tidigarebehandlats av integritetsskyddskommittén, som därvid inte fann skäl att läggafram förslag i ämnet. Särskilt de senare årens terrordåd av den typ som nyssantytts ger enligt min uppfattning anledning till att nu ta upp frågan tillförnyat övervägande. Överåklagaren i : Förslaget atti sammanföra de i skilda författningar förekommande reglemaom telefonavlyssning vid förundersökning i brottmål tillstyrkes. Beträffandeenskildheterna i förslaget ansluter jag mig till vad Morath och häromanfört. Chefsåklagaren : I likhet med utredningen anserjag att telefonavlyssning måste bedömas som ett allvarligt ingrepp i denpersonliga integriteten. En restriktiv tillämpning bör därför iakttas viddetta liksom vid andra ingripande tvångsmedel. Likaså bör självfalletgarantier skapas för att de organ, som tillämpar lagstiftningen, gör detta medomsorg och noggrannhet. Rättssäkerhetssynpunkterna är alltså viktiga. Viktigtär emellertid också att samhället effektivt kan skydda sig mot den allvarligabrottslighet som det här är fråga om. Jag delar därför utredningens uppfattningatt samhället i sin brottsbekämpande verksamhet inte kan utan avsevärdaolägenheter avvara möjligheterna till telefonavlyssning vid misstanke ombrottslighet av den art det här är fråga om. 12 1975/76. 1975/76:202 178 Bestämmelserom telefonavlyssning finns nu intagna i olika lagar. Utredningen föreslår ensamordning och en mera enhetlig utformning av dessa regler. Jag delarutredningens uppfattning och biträder dess förslag i denna del. Viden samordnad lagstiftning uppkonmier frågan om 1952 års lag skall förlängas ide delar den ej avser telefonavlyssning. Enligt 2 § i lagen kan justitiekanslernpå begäran av anhållningsmyndigheien medge förlängning av anhållningstiden ivissa fall. Vid en översiktlig genomgång av äldre ärenden har jag iakttagitatt föriängning av anhållningstiden begärts i vissa större och svårutreddamål. Ett visst behov synes således föreligga av regeln i fråga. Enligt3 § lag får beslag läggas å sådant skriftligt meddelande som omnämnsi 27:2 andra punkten RB, ändå att för brottet är stadgat lindrigare straff änfängelse . Som jag tidigare anfört förekommer det att telefonkontrollkombineras med postkontroll. Det förefaller naturiigt att samma regler skallgälla beträffande dessa båda tvångsmedel, när det gäller rätten att få ta delav meddelandenas innehåll. Om inte specialregeln i 3 § lag fannsskulle vid misstanke t.ex. om olovlig underrättelseverksamhet avlyssning avsamtal mellan närstående kunna ske medan däremot beslag av brev mellan sammapersoner inte skulle få äga rum. En sådan ordning ter sig svårförståelig ochkan knappast godtas. 112 i betänkandet har utredningen berört olika frågor om postkontroll.Utredningen uppger i detta sammanhang, att "Rättens beslut om kvarhållandeav försändelse förenas i regel med ett åklagarbeslut om beslag av sådana kvarhållnaförsändelser, som bedöms ha betydelse för utredningen". Vad utredningenhär anfört kan ge intryck av att åklagaren skulle vara berättigad att meddelaett generellt beslagsbeslut att gälla som rättens tillstånd tillpostkontroll gäller. Enligt min mening kan åklagaren inte ge ett sådantgenerellt bemyndigande till utredningspersonalen utan måste liksom vid andratvångsmedel ta ställning till bieslagsfrågan i varje särskilt uppkommandefall med hänsynstagande till omständighetema i det särskilda fallet. Enligt20 § förundersökningskungörelsen skall i förundersöknings-protokollet bl. a.antecknas beslut och uppgifter rörande användande av tvångsmedel. Vad somframkommer vid telefonavlyssning används endast under spaningsskedet ochåberopas som regel inte som bevisning i rättegång. Då uppgifterna inte haraktualitet som bevismedel antecknas inte i protokollet att tvångsmedel använts.Vad här sagts torde i praktiken mest avse förundersökningar angående grovanarkotikabrott. ChefsåklagarenEric : Det framstår som ändamålsenligt att de f.n. i ett flertalförfattningar upptagna bestämmelserna om telefonavlyssning samordnas ochinarbetas i beslagskapitel. Att de i vissa avseenden gällandetidsbegränsningarna för lagstiftningen i samband därmed upphör förefallernaturligt. Prop.1975/76:202 179 Enligt här tillämpad praxis antecknas förekommentelefonavlyssning icke i protokollet trots att så enligt föreskrift i 20 § FUKbort ske. Skälet härtill är att uppteckning av telefonavlyssning ickeanvänts som bevisning och ej heller vid förhör yppats för den misstänkte. Ehurujuridiskt ett tvångsmedel har telefonavlyssningen praktiskt uppfattats ochbegagnats som ett renodlat spaningsmedel och därför lika litet som skuggningoch andra spaningsålgärder redovisats i förundersökningsprotokoll. Överåklagaren i : Utredningensförslag att samordna de tidsbegränsade bestämmelserna i 1952 och 1969 årslagar, vilkas regler om telefonavlyssning motsvarar ett bestående behov, tillstyrkes.En naturlig åtgärd är att dessa regler får sin plats i 27 kap. RB. En viktiguppgift för utredningen har varit att söka stärka rättssäkerhetsgarantierna vidtelefonavlyssning. Behovet därav kan ifrågasättas, då någon nämnvärdanmärkning inte gjorts mot handläggningsåtgärderna i telefonavlyssnings-frågor.Vissa av utredningen framlagda förslag kan vid ett första påseende möjligenmotiveras av en sådan strävan att öka rättssäkerheten. I praktiken kommer desannolikt enligt min mening ha en motsatt verkan eller ingen verkan alls.Utredningens förslag tillstyrkes dock i stort. lag är reglerna i 2, 3 och 4 §§ alltjämtaktuella för åklagarens och säkerhetssektionens undersökningsverksamhet. Omett genomförande åv utredningens förslag sker, bör förlängning av lagske i de delar den ej avser telefonavlyssning. Därvid bör lagens 5 § upphävasoch därav föranledd ändring göras i 6 §.