prop · FZ0315 · 1975-12-31 00:00:00 — innebär trafikskadelagen en ändring av rättsläget på denna punkt.Utredningen anser alt ersättningstalan mot försäkringsgivaren i fortsättningeninle kan föras i samband med ett eventuellt åtal mot föraren, eftersom grundenför denna ersättningstalan helt saknar samband med frågan huruvida föraren hargjort sig skyldig till straffbart förfarande eller 1975/76:15 125 över huvud taget är personligen belalningsskyldig. Om delav processekonomiska skäl är fördelaktigt att åtals- och ersättningsfrågornaprövas i en och samma rättegång, får den skadelidande enligt utredningen istället föra talan mot föraren om skadestånd i samband med att denne åtalas. För min del har Jag en annan uppfattning än utredningen idenna fråga. Om den skadelidandes rätt till trafikskadeersättning är beroendeav att skadan har orsakats genom vållande i samband med förandet av visstfordon, finns det enligt min mening inte något hinder mot att den skadelidandesersättningstalan mot försäkringsgivaren med stöd av 22 kap. 1 §rättegångsbalken förs i samhand med ett åtal mot fordonets förare förvårdslöshet i trafik. Den skadelidande behöver alltså inte väcka talan omskadestånd mot föraren för att få vållandefrågan bedömd i samband med åtalet. En särskild fråga är vad som skall gälla beträffanderättegångskostnaderna i mål om skadestånd för trafikskada. Enligt 17 § förstastycket trafikförsäkringslagen skall försäkringsgivaren under vissaförutsättningar ersätta den skadelidandes kostnader i mål om skadestånd mot detförsäkrade fordonels ägare, brukare eller förare. Detta gäller dock bara närden skadelidande i målet har tillerkänts skadestånd. En ytterligareförutsättning är att kostnaderna inte skäligen har kunnat undvikas och atträttegången har varit erforderlig för bestämmande även av försäkringsgivarensersättningsskyldighet. Någon motsvarande bestämmelse har inte tagits upp itrafikskadelagen. Som Jag förut har sagt finns det i de flesta fall inte någonanledning för den skadelidande att yrka skadestånd av någon enskildskadevållare när han i stället kan få trafikskadeersättning direkt avförsäkringsgivaren. 1 de undantagsfall då så ändå kommer att ske anser Jag migliksom utredningen kunna förutsätta att försäkringsbolagen genom försäkringsvillkorenfrivilligt åtar sig att i den skadeståndsskyldiges ställe svara för den skadelidandeskostnader i den utsträckning som är rimlig. Andra stvcket innehåller en bestämmelse om jämkning avskadestånd för skada pä motordrivet fordon och därmed befordrad egendom. Enligtbestämmelsen jämkas sådant skadestånd efter vad som är skäligt med hänsyn tillomständigheterna. Bestämmelsen tar i första hand sikte på skadeståndsanspråksom riktar sig mot utomstående tredje man. 1 dessa fall innebär den enfullständig identifikation mellan alla dem som på molorfordonssidan har rätttill skadestånd, dvs. ägare, brukare, förare eUer annan . som befordrar egendommed fordonet. Så t. ex. får lastägaren finna sig i att det skadestånd som hankan ha rätt lill av tredje man jämkas på grund av bilförarens vållande isamband med förandet av fordonet. Jämkning avses emellertid kunna ske inte baraom del föreligger vållande e. d. pä motorfordonssidan. Det objektiva ansvar somåvilar trafikförsäkringen gentemot en skadelidande tredje man leder flll allskadestånd av denne för skada på fordonet eller därmed befordrad egendom iregel bör jämkas oberoende av om vällande i samband med förandet ellerbristfällighet på 1975/76:15 126 fordonet kan läggas motorfordonssidan till last. Jämkningsbeslämmdsen i andra stycket är vidare flllämpligpå skadeståndsanspråk mot förare av annat motordrivet fordon som har orsakatkollisionsskador. 1 detta fall bör den skälighetsbedömning som skall företasenligt denna bestämmelse leda till att jämkningsfrågan avgörs efter sammaprinciper som enligt 12 § andra stycket andra punkten skall tillämpas imotsvarande fall när det i stäUet är fräga om trafikskadeersättning. Jämkningbör alltså ske endast när det föreligger vållande i samband med förandet avfordonet på den skadelidandes sida eller bristfällighet på detta fordon. Även iett sådant fall bör samtliga skadelidande på resp. sida identifieras medvarandra. Bestämmelsen är i och för sig flllämplig också på detinbördes förhållandet mellan ägaren, brukaren, föraren och annan som befordraregendom med fordonet. 1 dessa relationer är det dock inte avsett attbedömningen av jämkningsfrågan skall leda till annat resultat än som följer avallmänna medverkansregler. Sålunda lorde en vållande förare regelmässigt fåbetala fullt skadestånd flll fordonsägaren, brukaren eller lastägaren, om inteden skadelidande genom eget vållande har medverkat till skadan. Det ligger isakens natur att dessa skadelidande inte skall tillräknas förarens vållande somgrund för Jämkning, när skadeståndsanspråket riktas mot föraren själv. Någonidentifikation mellan de skadelidande sker alltså inte i detta fall. Den särskilda jämkningsregeln i andra stycket gäller intevid skador på egendom utanför ett motordrivet fordon och inte heller vid skadorpå sådant fordon som inte är i trafik. 1 fråga om skadestånd med anledning avsådana skador tillämpas i stället den allmänna medvållanderegeln i 6 kap. 1 §skadeståndslagen (i paragrafens lydelse enligt prop. Detsamma gällerbeträffande skadestånd med anledning av personskada. Paragrafen innehåller bestämmelser om återkravsrätt mottrafikförsäkringsgivare resp., i fall som avses i 16 eller 17 §, staten ellertrafikförsäkringsföreningen. Bestämmelserna har i den allmänna motiveringenbehandlats i avsnitten 5.5 och 5.6. 1 första stycket, som motsvarar 18 § första stycket iutredningens lagförslag, regleras återkravsrätten för den som har utgettskadestånd med anledning av skada i följd av Iraflk med motordrivet fordon.Bestämmelsen innebär att denne i sådant fall i regel inträder intill detutgivna beloppet i den skadelidandes rätt till trafikskadeersätlning. Undanlaggäller dock i vissa fall enligt första stycket andra punkten. Detta undantagbehandlas närmare i det följande. För alt första stycket skall bli tillämpligt krävs inteatt skadeståndsskyldigheten har fastställts genom dom. Även när denskadeståndsskyldige har frivilligt gått med på att betala skadestånd har han 1975/76:15 127 återkravsrätt mot trafikförsäkringen. En förutsättninghärför är dock att det utgivna beloppet ligger inom ramen för vad han enligtlag eller avtal har varit skyldig att utge i skadestånd. Om parterna å andrasidan har ingått en förlikning som innebär att skadeståndsskyldighetenfastställs till lägre belopp, kan den skadeslåndsskyldige givetvis inteåterkräva mer än vad han faktiskt har utgett i skadestånd. För tydlighetensskull har detta markerats i lagtexten genom orden "inflll det utgivnabeloppet". Även om den utgivna ersättningen hgger inom ramen för denskadeståndsskyldiges skadeståndsansvar, är det inte helt säkert att han kankräva hela beloppet åter från trafikförsäkringen. I vissa undantagsfall kan detnämligen förekomma att det belopp som han är skyldig att utge i skadeståndöverstiger den trafikskadeersätlning som den skadelidande har rält till. Ettexempel på ett sådant fall anges i betänkandet s. 317. Det kan tilläggas att återkravsrätt enligl första stycketinte föreligger beträffande skadestånd eller motsvarande ersättning som harutgetts enligt utländsk lag. Enligt 8 § skall sådan ersättning avräknas frånden trafikskadeersätlning som den skadelidande kan vara berättigad flll. 1detta fall utgår alltså över huvud taget inte någon trafikskadeersättning i denmån skadan täcks av skadeståndet eller motsvarande ersättning. Som Jag tidigarehar nämnt innehåller första stycket andra punkten en begränsning i denskadeståndsskyldiges rätt till återkrav mot trafikförsäkringsanstalten. Sådantåterkrav får inte göras gäUande i fråga om belopp somtrafikförsäkringsanstalten skulle ha kunnat kräva åter från denskadeståndsskyldige enligt 20 §, om anstalten i motsvarande fall hade utgetttrafikskadeersättning till den skadeUdande. Det innebär till en början att densom har vållat en trafikskada uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet inte kanrikta återkrav mot han kan ha utgett iskadestånd. Vidare får ägare eller innehavare av järnväg eller spårväg, som harutgett skadestånd för en trafikskada för vilken han enligt lag eller annanförfattning är ansvarig, inte återkräva detta belopp fråntrafikförsäkringsanstalten i vidare omfattning än som är skälig med hänsyn tillgrunden för det ersättningsansvar som åvilar berörda parter ochomständigheterna i övrigt. Enligt 21 § kan Irafikförsäkringsanstall i försäkringsavtaletgöra förbehåll om att försäkringstagaren skall stå viss självrisk. Ett sådantförbehåll kan i vissa fall få betydelse för omfattningen av försäkringstagarensrätt till återkrav mol försäkringsgivaren enligt första stycket i förevarandeparagraf. Om försäkringstagaren har ådragit sig skadeståndsansvar för entrafikskada och efter att ha utgett skadestånd till den skadelidande riktaråterkrav mot försäkringsgivaren för det utgivna beloppet, kan denne kvitta sinfordran på självriskbeloppet mot försäkringstagarens återkrav. Detta framgår av29 § första stycket andra punkten. Andra stycket, som motsvarar 18 § andra stycket iutredningens lagförslag, innehåller regler om skadeförsäkringsgivares rätt attfrån trafikförsäkringen kräva åter vad han enligl försäkringsavtalet har gettut 1975/76:15 128 i ersättning för skada i följd av trafik med motordrivetfordon. Enligl denna bestämmelse inträder skadeförsäkringsgivaren i detta fallintill beloppet av den utgivna ersättningen i försäkringshavarens rätt tilltrafikskadeersätlning. Bestämmelseninnebär i likhet med motsvarande bestämmelse i 25 § första stycketförsäkringsavtalslagen att skadeförsäkringsgivaren aldrig kan få bättre rättflll ersäUning än den skadelidande försäkringshavaren. Har denne varit vållandetill skadan och skall hans trafikskadeersättning med anledning därav jämkas,skall skadeförsäkringsgivarens återkravs-anspråk enligt andra stycket iförevarande paragraf jämkas i motsvarande mån. Understiger den utgivnaskadeförsäkringsersättningen beloppet av den trafikskadeersättning somförsäkringshavaren har rätt till, inträder försäkringsgivaren i dennes rättendast intill det utgivna beloppet. Detta har för tydlighetens skull angetts ilagtexten. För återstoden är försäkringshavaren bibehållen vid sin rätt attkräva trafikskadeersättning. Återkravsrätt enligt andra stycket föreligger även omskadeförsäkringen har tecknats i utlandet och utländsk lag är tillämplig påförsäkringsavtalet. Frågan om försäkringen är att anse som skadeförsäkringtorde emellertid böra avgöras enligt svensk lag, dvs. Den nubehandlade bestämmelsen får praktisk betydelse inte minst förvagnskadeförsäkringsgivare. Om ett fordon har skadats vid en koUision ochskadan täcks av vagnskadeförsäkring, inträder försäkringsgivaren i den rättsom fordonsägaren enligt 10 § andra stycket kan ha till ersättning fråntrafikförsäkringen för fordon på motsidan. Om det skadade fordonet brukadesolovligen, utgår skadeförsäkringsersättning i regel frän stöldförsäkringen ochinte frän vagnskadeförsäkring, även om sådan försäkring flnns.Stöldförsäkringsgivaren får då samma återkravsrätt som envagnskadeförsäkringsgivare. Om i ettkollisionsfall ett skadat fordon inte är vagnskadeförsäkrat men det däremot finnsen av bilfabrikanten utställd s. k. vagnskadegaranti från vilken fordonsägarenfår ersäUning, blir däremot andra stycket inte tillämpligt - såvida inlegarantin är utformad som en skadeförsäkring i försäkringsavtalslagens mening.Garantivillkoren torde emellertid regelmässigt föreskriva att fordonsägare, somuppbär ersättning enligt garantin, är skyldig all överlåta sin rält tillskadestånd på den som har utställt garantin. En sådan överlåtelse ärsjälvfallet fullt giltig. Ingenting hindrar atl garantiviUkoren i samband medden nya lagstiftningens genomförande kompletteras med en klausul som åläggerfordonsägaren alt överlåta sin rätt till trafikskadeersättning på den som harutgett ersättning på grund av garantin. En sådan överlåtelse träffas inte avöverlåtelseförbudet i 29 § andra stycket. Vad Jag har sagt har avsett .sakför:;äkring.Bestämmelsen i andra stycket är emellertid i princip tillämplig också påansvarsförsäkring. Sådan försäkring är nämligen i likhet med sakförsäkring althänföra till skadeförsäkring. Om en ansvarsförsäkringsgivare har utgettersättning för Prop.1975/76:15 129 en trafikskada, för vilken försäkringshavaren ärskadeståndsskyldig, inträder alltså försäkringsgivaren i dennes rätt tilltrafikskadeersättning, dvs. i rätten för försäkringshavaren såsomskadeståndsskyldig att enligt första stycket träda in i den skadelidandes rätttUl trafikskadeersättning. Del förhållandet att andra stycket endast avserskadeförsäkring innebär att den som har betalt ersättning tUl den skadelidandepå grund av en sjuk-, olycksfalls- eller livförsäkring inte kan återkrävaersättningen från trafikförsäkringen. 1 den mån ersättning enligt olycksfalls-eller sjukförsäkring avser det verkliga beloppet av sjukvårdskostnader ochandra utgifter och förluster som olycksfallet har medfört (se 25 § andrastycket andra ledet försäkringsavtalslagen), bör emellertid återkravsrättföreligga. Utredningen har inte ansett någon uttrycklig bestämmelse härom varanödvändig. Enligt min mening är det dock lämpligt att trafikskadelageninnehåller en bestämmelse på denna punkt. Bestämmelsen har tagits in i tredjestycket av förevarande paragraf. Paragrafen, som motsvarar 19 § i utredningens lagförslag,innehåller bestämmelser om regressrätt för trafikförsäkringsgivare mot den somenligt skadeståndsrättsliga regler är ansvarig för skadan. Den har i denallmänna motiveringen behandlats i avsnittet 5.7.1. 1 första stycket föreskrivs att försäkringsanstalt som harutgett trafikskadeersättning inträder intill det utgivna beloppet i den skadelidandesrätt till skadestånd av den som har vållat skadan uppsåfligen eller genom grovvårdslöshet. Bestämmelsen har utformats efter mönster av 25 § första stycketförsäkringsavtalslagen. Regress enligt första stycket kan utövas bara i den månden vållande är ansvarig för skadan enligt skadeståndsrättsliga regler. Detinnebär till en böflan att den skadeståndsskyldige kan mot försäkringsanstaltenåberopa de medvållanderegler som gäller inom skadeståndsrätten. Om skadan har vållalsuppsåtligen eller genom grov vårdslöshet av ett barn eller av enpsykiskt sjuk person, skall regressansvaret vidare nedsättas i sammautsträckning som skadeståndsansvaret skulle ha satts ned enligt 2 kap. 2 §resp. 3 § skadeståndslagen. Ett mera praktiskt fall är att återkravet riktasmot en arbetstagare som i sin flänst har fört bil grovt vårdslöst. Enhgt 4 kap.1 § skadeståndslagen är denne i sådant fall ansvarig för skadan endast om detföreligger synnerliga skäl. Även den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 §skadeståndslagen (i paragrafens lydelse enligt prop. 1975:12) kan tillämpas påregresskravet. Eftersomman inte kan ha ett skadeståndsansvar mot sig själv, innebär första stycketvidare att försäkringsanstalten inte kan regressvis återkräva från enskadelidande vad denne själv har uppburit från försäkringsanstalten. Dettagäller även om den skadelidande har vållat skadan uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. Däremot kan sådana omständigheter enligt 12 § föranleda jämkningav den trafikskadeersättning som skall utgå till honom. 9 Regeringen 1975. 1975/76:15 130 Andra stycket innehåller regler om regress mot ägare ellerinnehavare av järnväg. Mellan trafikförsäkringen och den ansvarige förjärnvägen skall fördelningen ske efler vad som är skäligt med hänsyn tillgrunden för ersättningsansvaret på ömse sidor och omständigheterna i övrigt.Detta innebär att hänsyn skall tas till bl. a. riskfördelningssynpunkter. Manfår alltså bedöma i vilken omfattning som det från sådana synpunkter är skäligtatt den uppkomna skadan i det konkreta fallet bärs avtrafikförsäkringstagarkollektivet eller av järnvägsinnehavaren. Somjag har sagti den allmänna motiveringen skall härvid beaktas de risker som utövandet avdessa olika former av transportverksamhet innebär. Hänsyn skall även tas flllgraden av vållande på de båda sidorna. Regresskyldigheten enligt andra stycket förutsätter attägaren eller innehavaren av enligt lag eller annan författning äransvarig för skadan. Härmed avses i första hand det ansvar som föreliggerenligt Järnvägsansvarighetslag eller skadeståndslagen. Det kanemellertid också vara fråga om transporträttsliga regler iJärnvägstrafikstadgan (1966:202) eller kungörelsen (1974:748) om internationellJärnvägstransport. Eftersom skadeståndsansvaret enligt dessa regler i principgäller oberoende av vållande, kan regressansvarighetens omfattning bli attbedöma på ett annat sätt än när Järnvägsföretagets skadeståndsansvar grundas på1886 års järnvägsansvarighetslag. Som utredningen har framhållit ligger detnära till hands atl låta Järnvägsföretaget bära en större del av skadan, närdet svarar enligt transportreglerna. Regressansvaret kan dock inle sträcka siglängre än järnvägsföretagets skadeståndsansvar. Om det ansvar som föreskrivs ilag eUer annan författning får begränsas genom avtal, kan en sådanansvarsbegränsning åberopas också mot trafikförsäkringsgivaren. Enligt andra stycket kan regress utövas även mot ägareeller innehavare av spårväg som enligt lag eller annan författning är ansvarigför skada för vilken trafikskadeersättning har utgått. 1 rättspraxis har 1886års järnvägsansvarighetslag ansetts tillämplig också på spårväg. Fördelningenav ansvaret mellan trafikförsäkringen och den ansvarige för spårvägen sker påsamma sätt som jag har berört när det gäller regress fråntrafikförsäkringen mot ägare eller innehavare av järnväg. Paragrafen innehåller bestämmelser om självrisk. Denmotsvaras i utredningens lagförslag av 20 §. Bestämmelserna har behandlats iavsnittet 5.8.2 i den allmänna motiveringen. Till en böflan föreskrivs att i avtal om trafikförsäkringfår göras förbehåll om rätt för försäkringsanstalten atl av försäkringstagarenåterkräva utgiven trafikskadeersättning intill belopp för vilket försäkringstagarenhar åtagit sig att stå självrisk. En självriskklausul av detta slag kan inte göras gällandemot annan än försäkringstagaren. Försäkringsgivaren kan alltså inte underåberopande av en sådan klausul göra avdrag från den ersättning som enligttrafikskadelagen skall utgå till utomstående skadelidande. 1975/76:15 131 beloppet får i stället med stöd av förevarande paragrafåterkrävas från försäkringstagaren. Vad Jag nuhar sagt gäller i princip även när försäkringstagaren själv är skadelidande.Emellertid är det naturligtvis inte en lämplig ordning att försäkringsanstaltenförst betalar ut hela ersättningen till försäkringstagaren och sedanåterkräver en del av beloppet från honom. Med anledning härav har i 29 § förstastycket tagits in en bestämmelse om att försäkringsanstalten i detta fall kangenom kvittning tillgodogöra sig självriskbeloppet. Om den skadelidande vare sig det är försäkringstagareneller en tredje man - yrkar skadestånd av någon som enligt skadeståndsreglernaär ansvarig för skadan, inträder denne enligt 19 § första stycket intill detutgivna skadeståndet i den skadelidandes rätt till trafikskadeersättning. Dennaåterkravsrätt påverkas i och för sig inte av att försäkringstagaren står visssjälvrisk enligt förevarande paragraf. Den skadeståndsskyldige är aUtså iprincip berättigad alt få tillbaka hela det utgivna skadeståndsbeloppet fråntrafikförsäkringsgivaren. Denne kan emellertid därefter vända sig motförsäkringstagaren med återkrav för självriskbeloppet. Om det ärförsäkringstagaren själv som är skadeståndsskyldig och riktar återkrav motförsäkringsgivaren för vad han har utgett i skadestånd, kan dockförsäkringsgivaren enligt 29 § första stycket kvitta fordran på självriskbeloppetmot det belopp som försäkringstagarens återkravsrätt avser. Frågan huruvidaförsäkringstagaren i sin tur kan kräva självrisk-beloppet åter av annanregleras i 25 §. Möjligheten att med giltig verkan avtala om självrisk ärinte obegränsad. Sålunda föreskrivs i andra punkten att fysisk person aldrig ärskyldig att betala eller gå med på kvittning för högre självriskbelopp än sommotsvarar en tiondedel av det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring somgäller för månad det år skadefallet inträffar. Begränsningsregelngäller även när ersättning utges till flera olika personer med anledning av enoch samma skadehändelse. Maximigränsen för självrisken får alltså inteöverskridas på grund av att mer än en person är berättigad till ersättning. Den angivna undanlagsregeln gäller inte staten ellerkommunerna och inte heller andra juridiska personer, såsom akflebolag ellerföreningar. Dessa kan alltså träffa avtal om högre självriskbelopp. För störrekommuner och storföretag som kan räkna med en sådan riskuflämning inom den egnaverksamheten att det är ekonomiskt fördelaktigt att inte teckna försäkring kandet vara ett intresse att även på detta område ha möjlighet att i praktikenuppträda som s. k. självförsäkrare. Som jag har nämnt i specialmotiveringentill 16 § kan det även för statens del tänkas vara lämpligt alltraflkförsäkring tecknas med hög eller rentav 100 procents självrisk. Med denbegränsning som anges i andra punkten kan självrisken ges vilken utformning somhelst. Självrisk kan uttas med ett bestämt belopp per skadehändelse eller medolika belopp vid olika slag av skadehändelser. Parterna kan också avtala om attsjälvrisk tas ut endast vid vissa skadehändelser men inte vid andra. 1975/76:15 132 anknyta till om försäkringstagaren eller annan person harvarit vållande. En annan möjlighet är att självrisk tas i anspråk endast närförsäkringsgivaren enligt försäkringsavtalslagens regelsystem skulle vara frifrån ansvar. Också kombinationer av bonussyslem och självrisk är länkbara. Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningenslagförslag, reglerar möjligheten för försäkringsanstall som har gett utersättning för personskada tUl förare eller passagerare att återkräva ersättningenfrån trafikförsäkringen för annal fordon. Bestämmelserna har behandlats iavsnittet 5.7.2 i den allmänna motiveringen. Enligtförsta stycket gäller som förutsättning för återkrav från trafikförsäkringenför annat fordon att skadan har orsakats genom vållande i samband med förandetav det andra fordonet eller genom bristfällighet på fordonet. Har vållandeeller bristfäUighet förekommit också beträffande det fordon där den skadadeföraren eller passageraren färdades, fördelas ersättningsansvaret mellanfordonens försäkringar efter vad som är skäligt med hänsyn tUl den medverkantill skadan som har förekommit på olika sidor och omständigheterna i övrigt.Den slutliga fördelningen sker alltså efter samma principer som enligt 23 §skall tUlämpas när försäkringarna för två eller flera fordon svararsolidariskt. Observeras bör alt vållandet eller bristfäUigheten på ömsesidor alltid måste vara styrkt. Därigenom skiljer sig dessa regler från deprinciper som f. n. gäUer i fråga om fördelningen av ersättningsansvaret närpersonskada har uppkommU vid kollision mellan motorfordon. Vad gäUer innebördenav begreppen vällande vid förandet resp. bristfällighet får jag hänvisa tillkommentaren tUl 10 § andra stycket. Kan återkrav enligt första stycket riktas mol försäkringarnaför två eller flera fordon, svarar dessa försäkringar enligt andra stycketsolidariskt. Utgiven ersättning får alltså krävas åter från trafikförsäkringenför vUket som helst av fordonen. Den slutliga fördelningen mellan dessaförsäkringar sker enhgt 23 § tredje punkten. Det bör observeras att förevarande paragraf är tUlämpligockså när staten eller Irafikanstalterna gemensamt svarar för trafikskadeersättningenenligt 16 eller 17 §. Paragrafen innehåller regler om den slutliga fördelningenav ersättningsansvaret mellan två eller flera trafikförsäkringar som svararsolidariskt för samma skada. Reglerna, som motsvarar 21 § i utredningenslagförslag, har behandlats i avsnittet 5.7.2 i den aUmänna motiveringen.