prop · FZ03211 · 1975-12-31 00:00:00 — a. lett till enförbättrad befolkningsutveckling i praktiskt taget samtliga kommuner. Prop.1975/75:211 152 benstörsta förbättringen kan noteras för berörda regionala centra. ,, , , och har sålunda inte haftnetloutflyttning . Avvägningarinom kommunerna bör vara en uppgift. Undantag bör enligt prop.1972:111 göras i fråga om vissa till ytan stora och glest befolkade kommunerframför allt inom det inre stödområdet. Enligtpropositionen krävdes en fortsatt planering i samverkan mellan länsstyrelseroch kommuner för urvalet av sädana centra. Sädan planering enligt regeringensanvisningar har genomförts i anslutning till länsplanering 1974. Rapportensdiskussion om kommundelscentra har redovisats i avsnitt 6.1, Service ochsamhällsfunktioner Flertaletremissinstanser accepterar eller lämnar utan erinran principerna bakom planenför utveckling av den regionala strukturen sådana de framställs iutvärderingen av länsplanering 1974. Länsstyrelseni län framhåller bl. a. att tankegångarna bakom orts-systempolitikenvarit av stor praktisk betydelse för konkreta regionalpolitiska ställningstagandenpå länsplanet. Nägra remissinstanser, däribland i länframhåller nödvändigheten av alt inte enbart orterna utan ocksä länkarna mellanorterna beaktas i planeringen. LO menar att utvecklingen mot en s. k.ortssystempoliiik, där samspelet och samverkan mellan orterna betonas, somunder senare är ägt mm är viklig och bör drivas vidare. Ortssystemtankenfordrar enligt LO en massiv satsning pä att öka de enskilda personernasflyitningsmöjligheler i dygnsperspektivet och även i övrigt vidga denarbetsmarknad som står till de enskilda individernas förfogande. som länsplaneringen diskuterar enligt LO på ettförtjänstfullt sätt olika typer av insatser i syfte att vidga den enskildeslokala arbetsmarknad. 7"C0framhäller vikten av att man inom regionalpolitiken sammanför insatser tillorter och ortsstrukturer där möjligheter finns alt åtminstone utvecklaen allsidig arbetsmarknad och ell differentierat näringsliv. Enligt TCO:suppfattning har ortsstrukturen därvid kommit alt ge stadga åt denregionalpolitiska planeringen. Enutvärdering av ortsstrukturplanen bör enligt bl.a. RR Kske, men först närdet ärmöjligt att nägoriunda klart bedöma effekterna av ortsstrukturplanen. Därvidbör man enligt RRV beakta de resultat som framkommer i pågåendeframtidsstudier. 1975/76:211 153 sätterom det inte redan nu finns utrymme för att vidta vissa justeringar i denantagna planen. Liknande synpunkter framförs frän Hantverks-ochIndustriorganlsatlon (SHIO) som menar att ortsklassificeringssystemetkonlinueriigt bör ses över och att det dä bör utformas så att näringslivetsutveckling inom olika delar av länen inte diskrimineras. LandstingenI och samt LRF framhåller att ortsklassificeringen intefortsättningsvis kan vara vägledande för samhällets fördelning av resurserinom regionalpolitiken. Istället bör samhällets samlade resurser inriktas påatt förstärka sysselsättningen i de områden som har de största problemen.Liknande synpunkter framförs från . Skellefteåkommun anför att ortsstrukturplanen saknar konkretiseringar i form avminimimälsältningar ifråga om t. ex. arbetsmarknadens mångsidighet och serviceutbud.Vidare understryks att ortsstmkturplanen måste ingå i de gemensammaplaneringsförutsättningarna för de statliga verken i deras sektorsplanering.Länsstyrelsen I menar att eftersom planen är enklassificering av alla kommuner i landet borde delta innebära en garanti föratt det skall finnas arbetstillfällen i samtliga kommuner Ortsstruktureni storstadsområdena berörs av samtliga länsstyrelser i storstadslänen.Länsstyrelsen I konstaterar således alt de principförslag tillregionala och lokala arbetsområden i som redovisades ilänsprogrammet fått stöd i utvärderingen av länsplanering 1974 och att detdärför synes angeläget att i nära samverkan med kommunerna och landstingetkonkretisera förslaget vad gäller avgränsningar och åigärder på planerings-och trafiksidan m. m. Enligt uppfattning måsleortsklassificeringens innebörd vad gäller regionala centra preciseras. Liknandesynpunkter framförs från kommun. BeträffandeSödertälje och anser länsslyrelsen att slarka skäl talar för allklassificera kommunerna som regionala centra och då som självständigaarbetsmarknader. LänsstyrelsenI Göteborgs- och län anför att diskussionen om olika åtgärder istorstäderna är knapphändig. Det förslag till en flerkärnig utbyggnad avsekundära arbetsplatsområden som baseras på siockholmsför-hållanden är enligtlänsstyrelsen föga relevant för , understrykervidare att Slenungsund klassificeras som regionalt centrum skilt frånGöteborgsregionen samt alt de tre kommunerna börbilda en gemensam planeringsregion. Liknande synpunkter framförs frånGöteboigs- och läns landsllng och i och Bohuslän.Göteborgs stadskontor tillägger emellertid att ett urskiljande av en särskildSlenungsundsregion kan göra det svårare att avväga bostadsbyggandets fördelninginom den nuvarande , och föreslår all innan statsmakterna tarslutlig ställning till bildandet av en Slenungsundsregion bör de noggrantöverväga vilka effekter som uppstår i . 1975/75:211 154 I understryker kravet pä att enöversyn görs av ortsklassificeringen inom storstadsområdena och att Kungsbackautpekas som ett av arbelsplatsområden. Länsstyrelserna i Göteborgs- och Bolins län samt Malmöhuslän vidhåller att bör ges beteckningenlandsdelscent-mm. Följande förslag till ändringar i ortsstrukturplanen harframförts från länsstyrelserna i remissbehandlingen. Remissinstans Förslag till ändring /(PC) Göteborgs- och län Slenungsund (RC) Följande förslag lill ändringar i ortsstrukturplanen harframförts frän kommunerna. Prop.1975/76:211 155 I framhåller alt det finnsklara motiv för att situationen och utvecklingen på arbetsmarknads- och serviceförsörinings-sidani och Åriäng bör ägnas speciell uppmärksamhet. Detta bör enligtlänsstyrelsens mening komma till uttryck i ortsstrukturplanen. 6.4 Planeringsnivåer (SOU 1975:91, kap. 12) 6.4.1 Ramar för länens verksamhet Ett väsentligt moment i den regionalautvecklingsplaneringen är att ange ramar i form av befolkningstal som underiagför den långsiktiga planeringen. 1972:111 angavs sädana ramar för deskilda länen för är 1980. Osäkerheteni sådana planeringstal poängterades i prop, 1972:111, I propositionen ströksunder att svårighetema att förutsäga utvecklingen gör prognoseroch långsiktiga planeringstal osäkra. Så är t. ex. den tekniska utvecklingenoch invandringens omfattning faktorer som är svär-beslämbara vid en framtidsbedömning.Utvecklingen i vårt land påverkas dessutom mer eller mindre kraftigt avfaktorer som hänger samman med att vär samhällsekonomi har blivit allt merintegrerad i världsekonomin. Dessa förhållanden medför alt det måsle finnasutrymme för ett belydande mått av flexibilitet i den ekonomiska och regionalaplaneringen, I propositionen poängterades att det därför inte är möjligt attläsa den framtida utvecklingen i nägra fasta planer bl. a. i fräga ombefolkningens fördelning. Ensärskild osäkerhetsfaktor när befolkningsramar skall anges är sysselsättningsutvecklingen.Planeringsunderiag i form av befolkningstal kan med hänsyn till desamhällsförändringar som kan väntas inte innebära garanlier för atten viss sysselsältningsnivå skall kunna upprätthållas. Planeringsramar i form av befolkningstal måste givetvisutformas med utgångspunkt i de förutsättningar som den nationella politikenger, bl.a. den ekonomiska tillväxten. För att befolkningsramar skall blimeningsfulla krävs dessutom att de utformas med realistiskt beaktande avutvecklingsmöjligheter och utvecklingstendenser i de skilda regionerna och medhänsyn till tillgängliga regionalpoliliska medel. Även om planeringen främst måste inriktas på att lösa deeventuella problem som kan uppstå om utvecklingen ligger inom de ramar somanges Prop.1975/75:211 156 bördet finnas en beredskap för att möta en annan utveckling. Från något håll harframhällits att planeringsnivåer i form av befolkningstal skulle ske i form avett tal. En sädan teknik skulle inte återspegla den osäkerhet som måsteinrymmas i en långsiktig planering i ett land som med kraftiglutlandsberoende ekonomi där en betydande del av de förutsättningar som påverkarden regionala utvecklingen i ges av förhållandena i andra länder. Enplaneringsteknik som anger en befolkningssiffra som mål för planeringen i t.ex. ett län är möjlig endast om man kan helt styra alla faktorer vilket endastkan ske vid fullständig planhushållning. Länsstyrelserna har har isina förslag till länsprogram lagt fram förslag lill planeringsnivåer för åren1980 och 1990. Planeringsnivåer i form av befolkningstal skall vara vägledandeför den långsikliga planeringen. De åigärder som vidtas inom ramen förregionalpolitiken har läng förberedelsetid och effekterna av dem kan avläsasförsl efler någon lid. För att lösa de planeringsproblem som ligger nära itiden mäste långsiktiga riktlinjer för planeringen kompletteras med prognosermed medellång sikt (1-5 är). I del perspektivet kommer insatserna främsl attinriklas på alt lösa förekommande aktuella problem. Problemlösningarna skalldärvid sättas in i sitt långsiktiga regionalpolitiska sammanhang. Men i detmedellänga tidsperspektivet kan större ändringar i den regionala struktureneller i utvecklingen av den inte åstadkommas. Diskussionenkring planeringsnivåerna måste ha en tidshorisont som kan betraktas somlångsiktig även när de olika stadierna i utvärderingen av länsplanering 1974 äravslutade. belyder med hänsyn lill vad som har anförts ovan attövervägandena i huvudsak måste avse . Eftersom länsstyrelseroch kommuner främst diskuterar planeringsnivåer för läggs tyngdpunkteni del följande pä detta år, varvid slutsatsen beträffande planeringsnivåer angesäven för . Summan av samtligalänsstyrelsers förslag till planeringsnivåer uppgår för till 8,56-9,03milj. Mittvärdet i detta intervall - 8,80 milj. invånare - ligger ca300 000 personer över en rimlig prognos för . Länsstyrelsernas förslaghar därför räknats ned i rapporten (SOU 1975:91) Politik för regional balans. Irapporten läggs fram förslag till planeringsnivåer för åren 1985 och 1990.Dessa förslag utgår bl. a. från följande uttalanden i prop. - utvecklingen i storstadsområdena bördämpas - huvudaliernativet för planeringen i län meduttalande regionala obalansproblem bör vara en i slorl sett oförändradbefolkning - utanför stödområdet skall planeringen inriktas pävad en rimlig prognos för utvecklingen kan innebära utan insats av speciellltillväxifrämjande åtgärder Denstora expansionen i slutet av 1960-lalel och början av 1970-lalet istorstadsområdena har dämpats i överensslämmelse med de uttalade re- Prop.1975/76:211 157 Länsstyrelser och kommuner har successivt inriktat sin planering pä enutveckling som innebär svag tillväxt. Närdet gäller länen inom allmänna stödomrädel är i flertalet fall en planeringsom inriktas pä en i stort sett oförändrad befolkning fortfarande en ambitiösoch rimlig politik. uttalade i anslutning till 1972 ärsregionalpolitiska handlingsprogram att planeringen borde sikta mol det övrevärdet i de planeringsintervall som regeringen föreslog. Det innebär attplaneringen skulle inriktas pä en viss befolkningsökning. En sädan har ocksåinträffat i samtliga skogslän . Förlän utanför storstadsområdena och uianför allmänna stödområdet bordeplaneringen enligt prop. 1972:111 inriktas pä vad som kan följa av en rimligprognos utan särskilda regionalpolitiska insatser. Liksom för län inomstödområdet bör även i en oförändrad befolkning i resp. län varaen minimiambition. Sompåpekades i prop. 1972:111 är det ett primärt mål för den regionalautvecklingsplaneringen att skapa förutsättningar för en utveckling som ledertill mera likvärdiga förhållanden i skilda delar av landel. Planen för utvecklingav den regionala strukturen har detta syfte. Denna ortsstruktur mästesjälvfallet återspeglas i de planeringsnivåer som skall vara vägledande församhällsplaneringen säväl pä kommunnivå som länsnivå. Befolkningsramarna förett län måste medge ett förverkligande av de ambitioner som finns nedlagda iplanen för den regionala strukturen. Förutomsamtliga länsstyrelser har sju kommuner, tio landsting och ytterligare etttiotal remissinstanser kommenterat avsnittet. Fleraav remissinstanserna berör innebörden i planeringstalen. Några av dem, bl. a.statens vägverk och , betonar att användandet av planeringstali form av befolkningsramar är ett grovt och ofullständigt instrument, TCOanser i likhet med bl, a, i att de vid behandlingenav arbetsmarknads- och sysselsättningsfrågor bör ersättas eller kompletterasmed planeringstal uttryckta i sysselsättningstermer. pekar påatt det är viktigt att beskriva och analysera de strukturella förhållandena.Planeringstalen kan då bättre tjäna som utgångspunkt för bedömning averforderiiga insatser av regionalpolitiska medel. Länsstyrelseni och läns landsting anser att ramarna måste innehållaett handlingsutrymme, som medger nödvändiga anpassningar till oförutseddahändelser och framför att kravet på konsistens på riksnivå inte färdrivas för hårt. i anser i likhet medlänsstyrelsen i all planeringstalen inte bör Prop.1975/75:211 158 tillmätasalllför stor vikt i planeringen utan att del väsentliga är befolkningensmöjligheter att få arbeie. hävdar all en omprövning avplaneringsmetodiken bör övervägas med motiveringen alt beslul ienlighet med prop. 1972:111 inte torde ha avsett valet av en planeringstekniksom innebär att schematiska och grova prognostal förvandlas till styrandeplaneringsunderiag. Flerainstanser har lagt synpunkter på valet av planeringshorisont. haringet att invända mot de valda horisontåren. Svenska kommunjörbundeikonstaterar i likhet med bl. a. i , ochVästerbottens län att inte fanns med i anvisningarna tilllänsplanering 1974 och att underlaget för 1980-talet, som ocksä påpekas avlänsstyrelsen i län, är osäkert. Mot denna bakgrund hävdar fleraremissinstanser, att förslagen till planeringsnivåer ärdåligt underbyggda. sätter ifråga om det överhuvud taget ärmeningsfullt att ange planeringsnivåer för länen vid delta tillfälle och anseratt en måldiskussion kring de problem, som preciserats i länsplanering 1974,bör ge bättre vägledning än planeringsnivåförslagen. Göteboigs och länslandsting pekar på att man tidigare inte kunnal utnyttja länsplaneringensprognoser lill fullo i arbetet med sin prin-cipplan för och förutsätteratt den fortsatta länsplaneringen kommer att ge landstingen bättre möjligheteratt utnyttja länsplaneringsmaterialet. Vadbeträffar förslagen till planeringsnivåer godtar länsstyrelserna i ,, samt förslagen liksomlänsstyrelsen i län, som anser all målet bör vara att uppnå de övre ramvärdena , och I , som dockanser all ramen för bör sältas till 53 000-55 000 invånare. , , , ,, och vidhåller sina i förslaget tilllänsprogram framförda planeringsnivåer för . i Blekingelän anser sig kunna godta befolkningsramarna 155 000-165 000 invånare år 1985och 160 000-170 000 är 1990 med inriktning mot de övre intervallgränsernamedan länsslyrelsen I anser att miniminivån för är 1990 inte börligga lägre än vad som motsvarar den naturiiga folkökningen. Länsslyrelsen anser att en planeringsram pä 425 000-445 000 invånare är 1990bättre överensstämmer med en rimlig prognos för länet än betänkandets förslag.Höjningen i förhällande till betänkandets förslag motiveras ocksä med att enbefolkningsutveckling inom dessa ramar med största sannolikhet leder till enicke önskvärd netloutflyttning från länet. i länanser sig inle kunna acceptera betänkandets förslag till planeringsnivåer bl.a. mot bakgrund av målsättningen att villkoren för sysselsättningen i länet ochkommunerna inte försämras. godtar dock en viss nedjustering avsitt tidigare förslag till 265 000-280 000 invånare och föreslårbefolkningsramen Prop.1975/76:211 159 265000-275 000 invånare . Länsslyrelsen i hävdar attbetänkandets förslag till planeringsnivåer är alldeles för låga och förordaralt de fastställts till 280 000-290 000 invånare för är 1985 och till 280000-295 000 för . i betraktar dennedre intervallgränsen i betänkandets förslag för är 1990 som helt oacceptabeloch anser att det är viktigt att man kan uppnå mittvärdet i länsstyrelsensförslag till planeringsram för är 1980, 275 000 invånare, i mitten av1980-talet. Därför bör inriktningen för är 1990 i vart fall vara att nä dethögre värdet i betänkandets förslag till intervall. I Norrbottenslän föreslär att ramen för blir 285 000-300 000 invånare och hävdar attutvecklingen inom järn- och stålsektorn blir sådan att den motiverar en niväför är 1990 som avsevärt överstiger nivån för är 1985. Centernsungdomsjörbund hävdar att de befolkningsramar, som anvisas i betänkandet intekan accepteras. Koncentrationen till storstadsområdena har upphört därför attmänniskorna föredragit bättre sociala och miljömässiga villkor än dem somerbjuds i storstadsmiljöerna. Länsstyrelseni beklagar att den inte fält gehör för sina förslag tillplaneringsnivåer och framför att planeringsnivåerna måste bygga pä enoptimistisk realism för att inte prognoserna skall faen sjäjvuppfyllandeeffekt. Denna optimism skulle då också ses som ett mått på osäkerheten iframtidsbedömningarna. i anser att förslagentill planeringsnivåer inte ger uttryck för en bestämd och kraftfullviljeyttring om den spontana befolkningsutvecklingen kommer alt hamna inompla-neringsintervallet. Vidare hävdar alt värdet avplaneringsnivåer kan ifrågasättas, även om planeringen inriktas mot de högretalen i intervallen, så länge det saknas garantier för att talen kan nås. Avde kommuner, som lagt synpunkter pä de föreslagna planeringsnivåerna,instämmer flertalet i de synpunkter, som framförts av länsslyrelsen irespektive län. Detta gäller bl. a. kommunerna . i har föreslagit planeringstalen275 000 invånare är 1985 och 280 000 är 1990, vilka sammanfaller med övreramvärdet i förslag. Säväl kommun som iVästmanlands län anser att befolkningsramarna bör vara i nivå medlänsstyrelsens förslag som accepterar vissnedjustering. Prop.1975/75:211 160 7Planeringssystem för sysselsättnings- och regionalpolitiken 7.1Konjunkturpolittken och den långsiktiga sysselsättninsplaneringen (SOU 1975:90,kap. Sysselsättningsutredningensarbete berör främst utvecklingen av sysselsättningen på lång sikt. Det innebäremellertid inte att vi kan bortse från de kortsiktiga ekonomiska problemen.Självfallet existerar ett ömsesidigt beroende mellan kortsiktiga fluktuationeroch långsiktiga tillväxtföriopp -det har också påpekats tidigare i mångasammanhang, Utredningens avsikt i detta kapitel är all erinra om hurkonjunkiurvariationerna på några väsentliga punkter inverkar pä denlångsiktiga sysselsättningsutvecklingen -inte att diskutera dekonjunkturberoende sysselsättningsvariationerna i sig. Konjunkturväxlingarnaär aldrig sinsemellan lika. Varaktigheten kan exempelvis variera liksomförioppet inom olika branscher eller områden. Konjunkturpolitiken måste därförständigt anpassas till en föränderiig ekonomisk verklighet. Utöver vad somhittills sagts mäsle därför ocksä krävas att de konjunkturpoliiiska medlenskall kunna anpassas till styrka och riktning. Åtgärderna måsle också snabbtkunna sättas in och avbrytas om läget så kräver. De förändringar i denkonjunkturpolitiska medelsarsenalen som utredningen föreslär i det följandebör ses mot denna bakgrund. Omsysselsättningen skall kunna växa snabbi måste efterfrågan på arbetskraftstyras lill arbetsmarknader med arbetskraftsöverskott, 1 annat fall uppstårrisker för oacceptabla överhettningstendenser Mot den bakgrunden är det naturiigtalt den konjunkturpolitiska arsenalen tillförs medel som direkt kan bidra utveckling mot de långsiktiga sysselsättningspolitiska målen. Utredningendiskuterar förbättringar i den konjunkturpolitiska medelsarsenalen. a.framhålls önskvärdheten av åtgärder för att i ökad utsträckning använda deoutnyttjade resurserna under konjunktursvackor till ökade insatser inom denoffentliga sekiorn. Åigärder för att tidsmässigt anpassainvesteringsverksamheten inom den offentliga sektorn till konjunkturiäget ärredan idag ett betydelsefullt inslag i stabiliseringspolitiken. Möjligheternaatt under längkonjunkturer tidigarelägga en planerad höjning av sysselsättningeninom ramen för den offentliga konsumtionen har först under senare åruppmärksammals. Enligl sysselsättningsutredningens mening bör medlen för sädanakonjunkturmässigt betingade höjningar av sysselsättningen utvecklas. Enstegvis utbyggnad av den offentliga sekiorn - med utgångspunkt i långsiktigaambitioner vad gäller samhällsservicens ulveckling - skulle kunna förstärkakonjunkturpolitiken. Prop,1975/76:211 161 7.1.1Långsiktiga verkningar av en jämn sysselsäiiningsutveckling Antaleipersoner i arbetskraften utvecklades påtagligt olikaunder olika delar av perioden. I stort sett är mönstret klart: Variationer iefterfrågan på arbetskraft ger pä kort sikt utslag inte bara i fördelningenmellan sysselsatta och arbetslösa - de påverkar också den lotala arbetskraftensutveckling. Detär betydligt svårare att ange hur variationerna i efterfrågan påverkar utbudetav arbetskraft på läng sikt. Del finns emellertid enligt utredningen ingenanledning att betvivla att utslagningen av arbetskraft hänger samman medväxlingar i efterfrågan, även om takten i strukturomvandlingen har ännu störrebetydelse. En utveckling präglad av starka svängningar i efterfrågan päarbetskraft resulterar i en större utslagning än en utveckling som på lång siktär lika snabb men som är stabilare. Med utslagning menas här en arbetslöshetsom i sig fär sådana konsekvenser för individens möjligheler tillförvärvsarbete att den permanentas eller leder till utträde ur arbetskraften. Detär enligt utredningen mera osäkert om starka konjunktursvängningar ocksäpåverkar tillströmningen av arbetskraft till arbetsmarknaden . Starka variationer i efterfrågan måste dock göra det svårare att bedömalångsiktiga utvecklingstendenser på arbetsmarknaden. Om konjunkiurvariationernadämpas får arbetslagarna något lättare att bedöma vilka företag eller orter somkan erbjuda en stabil sysselsättning pä lång sikt. Arbetsgivarna får slörremöjligheter att överblicka tillgängen på arbetskraft i olika områden. Enekonomisk ulveckling, som innebäratt de kortsiktiga balansproblemen i ekonominminskar, medför naturiigtvis ocksä att man kan ägna större uppmärksamhet åtlångsiktiga politiska mäl. Behovet av ett fortsatt utvecklingsarbete vadgäller information och styrmedel på det konjunkturpoliiiska områdei skalldärför inte enbart ses mot bakgrund av de ekonomiska och sociala problem somomedelbart följer av kortsiktiga fluktuationer i den ekonomiska akttvitelenmenar utredningen. Ett sådant utvecklingsarbete bör även ha betydelse för deprakliska möjligheterna att föra en ambitiös sysselsättningspolitik på långsikt. Utredningenpekar på några svaga punkter bland de konjunkturpolitiska medlen och i deninformation som utgör undertaget för konjunkturpolitiska beslut.Självfallet är dessa svagheter väl kända inom de myndigheler som svarar förkonjunkturbevakningen, men det kan lika fullt finnas anledning att understrykabehovet av ökade resurser för förbättringar. 1 1 1976. Prop.1975/75:211 162 fektivkonjunkturpolitik är en gmndläggande förutsättning för att nå de långsikligasysselsältningspoliliska målen. Utformningenav styrmedel är enligt utredningen mycket betydelsefull. Åtgärderna bör i ökadutsträckning samordnas med mera långsiktigt inriktade politiska mål -exempelvis näringspolitiska eller fördelningspolitiska. De bör naturligtvisdessutom vara avpassade så att de snabbi får en effekt som är begränsad till enkortare tid eller som kan avbrytas med kort varsel. Ensjälvklar förutsättning för en framgångsrik konjunkturpolitik är till-föriitligoch aktuell ekonomisk korttidsslatistik. Brister i sädan statistik medför vid en konjunkturbedömning är osäker om konjunkturutvecklingen underperioden närmasl före bedömningstidpunkien. Det för i sin tur med sig attkonjunkturprognoserna blir otillförlitliga,