prop · FZ033 · 1975-12-31 00:00:00 — Det förekommer sålunda emellanåt - iallmänhet gäller det utlänningar som har dömts till korta straff - att dendömde när domen skall verkställas befinner sig utomlands och därför inte kannås för verkställighet. Det har också i inte så få fall förekommit att intagnautlänningar, som har påbörjat verkställigheten av ådömt straff, i samband medpermission eller rymning från anstalt begett sig utomlands och inte kunnatanträffas eller återföras till . Med hänsyn till svårigheten att i vissafall verkställa en brottmålsdom är del från styrelsens synpunkt myckettillfredsställande att genom lagföringskonventionen öppnas större möjligheteratt få mål överförda till stat som i det särskilda fallet bedöms ha bästmöjlighet till lagföring ocb verkställighet. Lagföringskonventionen utgörenligt styrelsen en i hög grad önskvärd utbyggnad av det nordiska och internationellasamarbetet för beivrande av brott. Ilikhet med remissinstanserna delar jag uppfattningen atl lagföringskonventionenär ett värdefullt komplement till tidigare överenskommelser om internationelltsamarbete på brottsbekämpningens område. De problem som den nya konventionensöker komma till rätta med har med den ökade rörligheten över gränserna och dentilltagande internationella brottsligheten fått en allt större aktualitet. Demöjligheter som slår till buds för att få en person som har begått brottutanför hemvistlandet åtalad och dömd för brottet i gärningslandet ärbegränsade. Den europeiska utlämningskonventionen medger endast attallvarligare brott under vissa förutsättningar kan lagforas genom att denmisstänkte utlämnas från ett land till ett annat. Också i övrigt ger gällandeinternationella överenskommelser förhållandevis begränsade möjligheter atlingripa mot brottslighet av internationell karaktär. Undantag utgör främst fallsom omfattas av det nordiska samarbetsavtalet på området och av trafikbroltskonvenlionen. Lagföringskonventionensyftar inte endast till alt få till stånd en mer Prop.1975/76:3 13 Den ger också möjlighet till att anordna lagföringen i detland där det framstår som mest ändamålsenligt från utredningssynpunkt och medtanke på den misstänktes förhållanden. Bland förutsättningarna för att statskall få göra framställning om lagföring i annan stat nämns i konventionensärskilt att verkställighet i den anmodade staten av en eventuell dom kan antasöka möjligheterna till den dömdes sociala återanpassning. För att kunna fogas in iolika staters rättssystem och för atl tillgodose kraven på rättssäkerhet harlagföringskonventionen med nödvändighet fått en rätt komplicerad uppbyggnad.Det kan bl.a. på grund härav komma att dröja ännu någon tid innan konventionen,vilken har undertecknats av åtta stater, träder i kraft. Det finnsemellertid anledning räkna med att konventionen kommer att tillträdas av ettbetydande antal västeuropeiska stater. Från övriga nordiska länders sida haruttalats en positiv inställning till konventionen. Medhänsyn till det anförda förordar jag att tillträder konventionen. Statsom tillträder lagföringskonventionen kan enligt art. 41 begagna sig av eneller flera av de möjligheter till förbehåll som anges under a) - h) i bilaga Itill konventionen. Konventionsstatkan sålunda förbehålla sig alt a) avslå framställning, om denanser att brottet uteslutande är ett religiöst brott, b) avslå framställning om lagföring för gärning somenligt statens egen lag kan bestraffas endast av administrativ myndighet, c) inte godta art. 22 (automatisk förlängning av tidenför åtalspreskription i den anmodande staten), d) inte godta art. 23(automatisk förlängning vid subsidiär behörig het av tiden för åtalspreskription i den anmodade staten), e) avkonstitutionella skäl inte godta art. 25 andra meningen (förbud för stat med endast subsidiär behörighet att döma till strängare påföljd än som stadgas i den anmodande statens lag), f) inte godtabestämmelsen i art. 26.2 (preskriptionsavbrytande åtgärd i den anmodande eller den anmodade staten skall ha samma verkan i den andra av dessa stater) i de fall då den är behörig på grund av sin interna lagstiftning, g) inte tillämpa art. 30och 31 (konsultation mellan länderna när flera är behöriga att beivra visst brott) på gärning, som enligl någon av staternas lagstiftning kan bestraffas enbart av administrativ myndighet samt h)inte godta del V i konventionen (utländsk brottmålsdoms rätts- 1975/76:3 14 kra fl). Somframgår av promemorian har frågan om förbehåll varit föremål för nordiskaöverläggningar. En utgångspunkt har därvid varit att såvitt möjligt undvika attgöra förbehåll. Även om enighet inte har kunnat uppnås i alla enskildheterberoende på intern lagstiftning och rättslig tradition föreligger frånmateriell synpunkt endast smärre skillnader. I sammanhanget kan även erinras omatt art. 11 erbjuder betydande möjligheter att i tveksamma fall avslå enframställning om överförande av lagföring. Vadförst gäller frågan om förbehåll mot religiösa brott delar jag den ipromemorian uttryckta uppfattningen att något sådant förbehåll inte behövs försvensk del. Redan kravet på s.k. dubbel straffbarhet utesluter lagföring härför religiösa brott i egentlig mening. Det föreligger dock brott enligt svensklag där syftet med kriminaliseringen är att värna om religionsfriheten. Somexempel härpå kan nämnas brotten hets mot folkgrupp (16 kap. 8 § BrB) och olagadiskriminering (16 kap. 9§ BrB). Också detta förhållande anser jag motivera altmöjligheten till förbehåll under a) inte utnyttjas. Såsom anförs i promemorianföreligger inte heller behov av förbehåll enligt b), eftersom sådan lagföringsom omfattas av konventionen inte i något fall handhas endast av administrativmyndighet här. Detförbehåll som får göras enligl c) avser den automatiska förlängning av tidenför åtalspreskription som enligt art. 22 gäller i den anmodandestaten för den händelse att framställning görs om överförande av lagföring. Somanförs i promemorian syftar denna förlängning till att bevara möjligheten attåteruppta lagföringen när den anmodade staten inte slutligt övertar denna.Bestämmelsen torde få betydelse när framställning om lagföring görs mot slutetav preskriptionstiden. Enligt promemorian bör konventionens regler i denna delgodtas. LänsåklagarenI framhåller i sitt remissyttrande att ju närmarepreskriptionstidens utgång en lagföring sker, desto mer har intresset förlagföring tunnats ut liksom den brottsbekämpande verkan lagföringen har. Dennauppfattning har enligt länsåklagaren godtagits i andra sammanhang. Vidbagatellbrottslighet kan således närheten lill preskription utgöra grund förbeslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket Irättegångsbalken (RB). Vid den grova brottsligheten kan vis.serligenuppfattningen vara en annan, men i dessa fall är preskriptionstiderna så passlånga att intresset av den föreslagna förlängningen framstår som obetydligt.Det framstår som inle helt uteslutet att stötande resultat kan nås, om art. 22godtas, även om sådana resultat kan undvikas genom att framställning underlåts.Genom ett förbehåll skulle ståndpunkten bli densamma som den som intogs vidtillträdel lill trafikbrottskonventionen. 1975/76:3 15 framstår delta som en fördel. I art. 6trafikbrottskonventionen flnns regler om beräkning av preskriptionstid, närframställning om lagföring gjorts enligt konventionen. Bl.a. föreskrivs atttiden för åtalspreskription skall börja räknas i hemviststaten först från dendag då framställningen om lagföring tas emot. Enligt samma bestämmelse avbrytstiden för åtalspreskription i gärningsstaten för framställning omlagföring och börjar i förekommande fall åter löpa från den dag hemviststatenmeddelar sitt beslut att inte vidta några åtgärder för lagföring ellergärningsstaten återkallar framställningen, dock senast efterframställningen om lagföring. har vid tillträdet tilltrafikbrottskonven-lionen gjort förbehåll mot art. 6. Bestämmelsernaom förlängning av tiden för åtalspreskription i den anmodande staten är sålundainte identiska i de två nu jämförda konventionerna. Vid tillträdet tilltrafikbrottskonventionen bedömdes behovet av en särreglering för de brottkonventionen avser som ringa. Inom lagföringskonventionens tillämpningsområdeter sig saken något annorlunda. Internationellt sett torde ha kortapreskriptionstider. Det kan också antas att antalet fall, då lagföringenåtergår till den anmodande staten, blir relativt sett större än när frågaendast är om trafikbrott. Man torde heller inte kunna bortse från att denanmodade statens beslut vid mera svårutredd brottslighet kan dröja, inte minstpå grund av åtgärder från den misstänktes sida. Mot bakgrund av det nu anfördahar jag i likhet med alla utom en av de remissinstanser som uttalat sig ifrågan kommit till den uppfattningen att konventionens reglering kan godtas försvensk del. Något förbehåll enligt c) bör alltså inte göras. Ipromemorian föreslås att förbehåll görs enligt d). Hovrätten för ifrågasätter dock om sådant förbehåll är erforderligt. Bestämmelserna i 2 kap. BrB om svensk lags tillämplighetär mycket vidsträckta. Förlängning av tiden för ålalspreskription i denanmodade staten enligt art. 23 tar endast sikte på de fall då denna stat intehar ursprunglig straffrättslig behörighet utan tillförs sådan i enlighet . 2 genom att motta en framställning om lagföring. Antalet sådana fall tordebli ytterst begränsat. Från svensk synpunkt är också intresset ringa av attlagföring sker här under sådana omständigheter. Jag ansluter mig därför tillpromemorieförslaget i denna del. Vid lagföring i av brott begånget utomlands skallenligt 2 kap. 2 § tredje stycket BrB hänsyn tas till gärningsortens lag även pådet sättet att däri föreskrivet straffmaximum skall respekteras vidbestämmandet av påföljd här. Regeln gäller även om påföljden härigenom skullekomma att underskrida minimum i den svenska straffbestämmelsen. Som anges ipromemorian förekommer därför inte Prop.1975/76:3 16 anledningatt utnyttja möjligheten till förbehåll enligt e). Detskulle enligt min mening kunna medföra praktiska svårigheter och onödig omgångom bestämmelserna i art. 26.2 om verkan av preskriptionsavbrytande åtgärd integodtogs. Ofta torde just delgivning av stämning föranleda att den misstänktelämnar gärningsstaten. Jag förordar därför i likhet med promemorian attförbehåll enligt f) inte görs. Det är vidare uppenbart att det inte föreliggerskäl att utnyttja möjligheten till förbehåll enligt g). Somtidigare har anförts innehåller lagföringskonventionen ett särskilt avsnitt(del V), i vilket regleras frågan om utländsk brottmålsdom somrättegångshinder i ny process. Bestämmelserna stämmer nära överens medmotsvarande regler i brottmålsdomskonventionen, som ingående har behandlats iprop. 1972:98 (s. 77, 98 och 215). Det begränsade förbehåll jag dä förordade godtogsav och har föranlett erforderlig lagstiftning. I promemorian föreslåsatt motsvarande förbehåll görs beträffande lagföringskonventionen. Vidremissbehandlingen har inte anförts några skäl till omprövning av frågan. Jagförordar därför att möjligheten till förbehåll enligt h) utnyttjas på detsättet att inte godkänner tillämpningen av del V i konventionen delssåvitt bestämmelserna i denna del innebär hinder mot lagföring i förbrott för vilket det lindrigaste straff som är stadgat i svensk lag är fängelsei eller däröver, dels såvitt dessa bestämmelser innebär hinder motverkställighet i av här i landet ådömd eller ålagd påföljd för brott. Konventionsstatkan som framgår av art. 46 i olika hänseenden genom förklaring avvika frånvissa bestämmelser i konventionen, vilka i huvudsak tar sikte på förfarandet.Jag skall här främst uppehålla mig vid möjligheten att avge förklaring enligtart. 13.3 och art. 18.2. 13.1 skall nödvändig skriftväxling för tillämpning av konventionenombesörjas av konventionsstaternas justitiedepartement eller, efter särskildöverenskommelse, ske direkt mellan vederbörande myndigheter. I promemorianföreslås med hänvisning till de ställningstaganden som gjorts vid Sverigestillträde till vissa andra konventioner att utnyttjar möjlighetenenligt art. 13.3 att tillämpa andra regler än de angivna sålunda alt för svenskdel () utses till att sända och motta framställningaroch andra meddelanden enligt konvenlionen. Somredan har berörts har nordisk enighet nåtts om all konventionens bestämmelseri princip skall tillämpas i förhållandet mellan de nordiska länder somtillträtt konventionen men att vissa regler samarbetsavtalfortfarande skall gälla. Det har nämligen ansetts angeläget att de nuvarandeenkla och smidiga formerna för samarbete på lagföringens område inte gårförlorade. En av dessa regler föreskriver direkt skriftväxling mellanländernas åklagarmyndigheter. Prop, 1975/76: 3 17 förordardärför att den i promemorian föreslagna förklaringen enligl art. 13.3, vilkenjag i övrigt biträder, i klargörande syfte utformas så alt undantag görs förnämnda samarbete med nordiskt land. Art.18 i konventionen innehåller bestämmelser om översättning av framställningaroch andra handlingar som sänds till konventionsstat vid tillämpning avkonventionen. Enligt huvudregeln kan den avsändande staten använda sitt egetspråk. Konventionsslat kan dock genom förklaring förbehålla sig rätt att krävaalt framställningar och andra handlingar skall åtföljas av översättning. Vidsådant förhållande blir annan konventionsstat skyldig att sända handlingarantingen på mottagarlandets språk eller på något av officiellaspråk - franska eller engelska - eller på det av dessa språk som staten anger iförklaringen. Ipromemorian framhålls särskilt att någon översättning inle är nödvändig vadgäller handlingar som ar avfattade på danska eller norska språket. Vad gällerövriga handlingar på främmande språk föreslås i promemorian i likhet med vadsom gäller i fråga om traflk-brotts- och broltmålsdomskonventionerna krav påöversättning till engelska språket. Även jag biträder promemorieförslagel idetta avseende och förordar att enligt art. 18.2 genom förklaring förbehållersig rätt att kräva att handlingar som har samband med tillämpningen avkonventionen och som är avfattade på annat språk än danska, engelska, norskaeller svenska skall åtföljas av översättning till engelska eller svenska språket. Detföreligger enligt promemorian inte behov av att i övrigt utnyttja demöjligheter till förklaring som konventionen erbjuder. Inte hellerremissinstanserna har funnit detta påkallat. De speciella möjligheter som häråsyftas saknar också enligt min uppfattning betydelse för vidkommande. 2.3.1Metoden för att införliva konvenlionen med svensk rätt m.m. Lagföringskonventionensbestämmelser saknar i väsentliga hänseenden motsvarighet i svensk rätt. Etttillträde till konventionen aktualiserar därför särskild lagstiftning i ämnet. Vidinförlivandet av internationella överenskommelser med svensk rätt kan man väljaolika lagstiftningsmetoder. Man kan införliva överenskommelsen genom enlagsliftningsakt av innebörd att överenskommelsens bestämmelser skall gällasom svensk lag (inkorporeringsmetoden) eller omarbeta överenskommelsen tillsvensk lag med användning av svensk lagstiftningsteknik och svenskt språkbruk(trans-formalionsmetoden). 1promemorian förordas transformalionsmeloden under hänvisning 2-Riksdagen 1975/76. Prop.1975/76:3 18 tillde praktiska fördelar denna innebär vid tillämpningen. Vid remissbehandlingenhar frågan föranlett uttalanden bara från ett par instanser. Hovrätten för ÖvreNorrland framhåller att den kommande lagstiftningen genomtransformationsmetoden vinner i koncentration och överskådlighet. Även Sveahovrätt biträder promemorieförslaget men anmärker att metoden då bör användaskonsekvent. Enligt hovrätten har promemorians lagförslag i vissa delar fått enså knapphändig utformning att en rätt förståelse av bestämmelsernas innebördsynes förutsätta ingående kännedom om konventionstexten. Frågan om metoden förinförlivande av internationella överenskommelser med svensk rält harbehandlats av utredningen om författningspublicering m.m. i det nyligenavgivna betänkandet (SOU 1974:100) Internationella överenskommelser och svenskrätt. Utredningen föreslår vissa riktlinjer som de lagstiftande organen börbeakta vid valet av metod för transformering av en internationell överenskommelsetill intern rätt. Betänkandet remissbehandlas f.n. och ställning har därförännu inte tagils till utredningens förslag. I detta sammanhang anser jag i vartfall övervägande skäl tala för atl den i promemorian användatransformationsmetoden väljs. En sådan lösning innebär visserligen alt nordiskenighet inte torde kunna uppnås i fråga om valet av lagstiftningsmetod,eftersom inkorporeringsmetoden har använts i det lagförslag som har lagtsfram i i ämnet. Enligt min mening saknar dock valet avlagstiftningsmetod praktisk betydelse för del nordiska samarbetet på dettaområde. Jag biträder därför promemorieförslaget i detta avseende. Lagföringskonventioneninnehåller ett stort antal bestämmelser, delvis med komplicerat innehåll. Detframstår då i och för sig som angeläget att de myndigheter, som har atltillämpa konventionens regler, genom lagtexten ges utförlig information omdessas innehåll. Att utan begränsning beakta denna synpunkt skulle dock enliglmin mening göra lagen onödigt tyngande. Åtskilliga bestämmelser är avverkställighetskaraktär och kan med fördel utfärdas i administrativ ordning.Detta gäller bl.a. regler om hur svensk myndighet skall gå till väga vidavlåtande resp. mottagande av framställning om lagföring. Jag har för avsiktatl senare föreslå sådana bestämmelser. I sammanhanget vill jag erinra om attUD enligt förslaget skall ombesörja den direkta kontakten med utomnordisk statvid tillämpning av konventionen. Del framstår enligt min mening som onödigt atli lag införa detaljerade bestämmelser rörande de åtgärder UD har att vidta. I likhet med flertaletremissinstanser biträder jag förslaget i promemorian att de lagbestämmeLsersom föranleds av ett tillträde till lagföringskonventionen las upp i ensärskild lag. Också i fråga om den nya lagens allmänna uppbyggnad kan jag ihuvudsak ansluta mig till promemorieförslaget. Prop.1975/76:3 19 Ifråga om lagstiftningens tillämpningsområde delar jag uppfattningen ipromemorian atl lagen bör begränsas att avse förhållandet till stater sorn hartillträtt lagföringskonventionen. Som framgår av promemorian hindrar intedetta att överförande av lagföring kan komma till stånd i andra fall. Sådantsamarbete utan stöd av särskild överenskommelse förekommer också undantagsvis.En förutsättning för att lagföring i etl sådant fall skall kunna ske i Sverigeär att svensk domstol är behörig enligt 2 kap. 2 eller 3 § BrB. Vid lagföringeni äger då självfallet endast de vanliga straffprocessuella reglernatillämpning. Ipromemorian har särskilt uppmärksammats frågan om lagstiftningens tillämpninginom . Anledningen härtill är det redan nu existerande samarbetsavtaletfrån mellan de högsta åklagarmyndigheterna i de nordiska länderna.Enligt avtalet får under vissa förutsättningar berörd åklagarmyndighet i ettland göra framställning om lagföring till moisvarande myndighet i annatnordiskt land. En redogörelse för samarbelsavtalets huvudsakliga bestämmelseroch de anvisningar RÅ utfärdat i anslutning till detta finns intagen i promemorian. Isitt remissyttrande anför RA altdet skulle framstå som en omotiverad skillnad, om behörigheten atl lagforabrott här i landet vidgades när del gäller brott som har begåtts på deneuropeiska kontinenten men inte i fråga om brott som begåtts i annan nordiskstal. Konvenlionen bör därför gälla också i förhållandet mellan de nordiskastaterna. RÅ framhåller dock vikten av att det nordiska samarbetet får fortgå inuvarande smidiga former och påpekar att art. 43 i konventionen öppnarmöjlighet atl använda särskilda system för vissa anslutna staters inbördesförhållanden. Vad gäller frågan om det inter-nordiska avtalets slatsrättsligakaraktär anser RÅ att det inte behövs någon ytterligare egentliglagstiftningsåtgärd än som har föreslagits i promemorian, eftersom Kungl. Maj:tenligt lagförslaget bemyndigas alt meddela bestämmelser om förfarandet vidsamarbetet mellan och annan stat. Somjag har nämnt inledningsvis har efter remissbehandlingen av promemorian hållitsöverläggningar mellan de högsta åklagarmyndigheterna i samtliga nordiskaländer. Överläggningarna resulterade i etl tilläggsavtal till del nordiskasamarbetsavtalel. I tilläggsavtalet anges först atl samarbetsavtalel i sinhelhet gäller i förhållandet mellan nordiska länder som inte båda har anslutitsig till lagföringskonventionen. Det kan nämligen antas, atl det dröjeråtskillig tid innan alla nordiska länder har tillträtt konvenlionen. Iförhållandel mellan nordiska länder som har anslutit sig till konvenlionenskall enligt tilläggsavtalet bestämmelserna i 4, 5, 7 och 8 §§ isamarbetsavtalet gälla utöver och i stället för konventionens bestämmelser. Prop.1975/76: 3 20 bl.a.regler om vilka uppgifter en framställning enligt avtalet skall innehålla ochom tillämpligt språk vad gäller såväl framställningen som tillhörandehandlingar. De myndigheter som i respektive land är behöriga atl göra ellermotta framställning anges i 5 ij. Finner sådan myndighet skäl föreligga att idet egna landet lagfora en person för brott som förövats i annat nordiskt land,bör enligt 7 ij myndigheten underrätta vederbörande myndighet i gärningslandetdärom. I 8 § flnns slutligen en rekommendation lill de myndigheter som har atttillämpa avtalet att söka lösa uppkommande frågor på ett smidigt sätt i samrådmed varandra. Det är enligt minuppfattning av stort värde alt enhetliga bestämmelser i så väsentliga frågorsom straffrättslig behörighet, möjlighet atl göra framställning om lagföringeller alt avslå en sådan, användning av tvångsmedel m.m. gäller vid samarbeteinom konventionens ram med såväl nordisk som utomnordisk stat. Det nyssnämndatilläggsavtalet tar endast sikte på formerna för samarbetet mellan de nordiskaländerna. I övrigt förutsätts konventionen gälla. Det torde då inte finnasnågot behov av en folkrättsligt bindande internordisk överenskommelse i dessafrågor vid sidan om konventionens bestämmelser. De frågor som tas upp itilläggsavtalet synes ha fått en godtagbar lösning och förfaringssättet vidöverförande av lagföring enligt samarbetsavtalet är väl beprövat. Det kan dockenligt min mening från systematisk synpunkt vara lämpligt att inte lämnaförfattningsmässigt helt oreglerade de särskilda formerna för samarbete medannan nordisk stat som också tillträtt lagföringskonventionen. 1 entillämpningsförordning till den föreslagna lagstiftningen bör därför tas invissa föreskrifter med tanke på tilläggsavtalet. Närmare anvisningarbeträffande samarbetet mellan de nordiska länderna torde få meddelas av RÅ. Ipromemorian behandlas också frågan om den konkurrens som kan uppkomma iförhållandet mellan trafikbrottskonventionen och lagföringskonventionen. Delpåpekas alt trafikbrottskonvenflonen saknar motsvarighet till bestämmelsernaom s. k. subsidiär behörighet i lagföringskonventionen och atl skyldighetenall efterkomma en framställning är väsenfligt mindre vad gällertrafikbroltskonvenlionen. I promemorian nämns atl förhållandet mellan de bådakonventionerna torde bli föremål för särskilda överläggningar inomEuroparådet. Enligl promemorian bör därför lagföringskonventionen tills vidareinle tillämpas inom området för trafikbroltskonvenlionen i de fall då både denanmodande och den anmodade staten har fllllrätt de två konventionerna. RA anför attresultatet av sådana överläggningar som nämns i promemorian endast kan bli attutgångspunkter erhålls för staterna vid avgörandet av dessa frågor, eflersomdet torde ankomma på de fördragsslutande staterna själva att komma överens omhur konven- 1975/76:3 21 tionerna skall tillämpas i förhållande till varandra. Iövrigt ansluter sig RÅ till promemorians ståndpunkt men framhåller liksom JKatt den förordade lösningen bör komma till uttryck i lagtexten.