prop · FZ03202 · 1975-12-31 00:00:00 — Som grund för atttillåta avlyssning vid misstanke om obehörig befattning med hemlig uppgiftanförs att detta brott under fömndersökningen kan vara svårt att skilja frånspioneri. Det utgör inte en självständig motivering. För att avlyssning skalltillåtas bör krävas att det brott misstanken avser uppfyller de kriterierutredningen själv ställer upp. Det kan inte vara tillräckligt att ett visstbrott, som i sig inte uppfyller dessa kriterier, företer likheter med ett annatbrott som kan föranleda avlyssning. Det ankommer på domstolen att avgöra ommisstanken om visst brott har sådan styrka att avlyssning kan till-låtas. Dennabedömning bör rimligen också avse uppsåtsfrågan. /SR kan inte se attutredningen på tillfredsställande sätt har motiverat att misstanke om obehörigbefattning med hemlig uppgift skall kunna leda till telefonavlyssning ochavstyrker att brottet i sin nuvarande skepnad upptas bland de gärningar somskulle kunna gmnda sådant beslut. Vadgäller olovUg personspaning gör utredningen en av straffskalan för brottetoberoende uppskattning av gäriiingens straffvärde och kommer med stöd häravfram tiU att avlyssning bör tillåtas. En sådan värdering torde inte ankomma päutredningen och strider i viss mån mot vad som sägs under 9.4.2. in fine.SACO/SR kan i och för sig godta att telefonavlyssning tillåts vid misstanke omolovlig personspaning men anser att motiven för detta snarare är vad som anförsom vissa andra brott (s. %), nämligen att "denna typ av brott i allmänhetbedrivs organiserat och mycket utstuderat och därför är särskilt svåråtkomligtmed vanliga spaningsmedel". /SRvill särskilt understryka de två uttalanden som görs (s. %) om att avlyssninginte bör ske om gärningen i det enskilda fallet inte kan antas medföra ettsträngt straff. /SRinstämmer också i vad som anförs under 9.4.6. och 9.4.7. om utredningsläget ochanknytningen till den misstänktes person. Det är väsentUgt att understryka attavlyssning inte skall ske om upplysningar kan erhållas på annat sätt. Det är rimUgtatt göra den av utredningen föreslagna skillnaden mellan telefoner som irmehaseller huvudsakligen brukas av den misstänkte och apparater med lösareanknytning till denne. 3Telefonavlyssning och skyddet för meddelares anonymitet JK:Bestämmelsen [i 27 kap. 17 § utredningsförslaget] synes vara avsedd som entillfällig reglering tiU skydd för massmedias meddelare m.fl. i avbidan pä ettslutgiltigt ställningstagande till förhållandet mellan anonymitetsskydd ochvissa i förundersökningen ingående tvångsmedel, bl. Prop.1975/76:202 203 Med den föreslagna regleringen angesdock inga ytterligare gränser för vad som kan bU föremål för avlyssning. Regeln säger alltså ingenting utöver vad som följer avlagstiftningen i övrigt. Något reellt anonymitetsskydd finns inte och det synesoegentligt att i paragrafen tala om "rätt till anonymitet".Paragrafen torde i den föreslagna utformningen på sin höjd innebära enrekommendation om allmän restriktivitet när telefonavlyssning ifrågasättsbeträffande tidningsredaktion etc. Regleringen synes mig klart otillräcklig.Jag förutsätter därför att förslag till nya regler om telefonavlyssning ejläggs fram utan att i lagtexten klart utsägs i vad män och i vilka fallintresset av telefonavlyssning bör träda tillbaka för anonymitetsskyddet. RÅ: Även i fråga om begränsningar i avlyssningsrätten tillförmän för meddelarskyddet ansluter jag mig till utredningens synpunkter ochhar ingen erinran mot att det i lagtext i avbidan på frågans slutUga regleringi annat sammanhang intas en erinran om att särskilda överväganden bör görasnär uppgiftslämnares rätt till anonymitet kan kränkas. RPS: Den föreslagna regeln om särskilt hänsynstagande tillanonymitetsskyddet samt förordad förstärkning av kontrollen vid tillståndsgivningenter sig för RPS som tillräckliga garantier i detta hänseende. RPS har ingeninvändning mot utredningens resonemang. Polisstyrelsen i : Polisstyrelsen,som delar utredningens uppfattning om vikten av skyddet för yttrande- ochtryckfrihet, finner emellertid att den allmänna påminnelsen om rätt tillanonymitet, som föresläs i 27 kap. 17 § , som opåkallad medhänsyn till de villkor för telefonavlyssning, som anges i 16 §. TCO: Som framgår av utredningens direktiv har (, och )påtalat det särskilda problem som sammanhänger med att telefonavlyssning kankomma att urholka det grund-iagfästa skydd som meddelare till massmediernaåtnjuter. Utredningen har på denna punkt funnit anledning att föreslå enbestämmelse enligt vilken särskild hänsyn skall tas vid tillståndsprövningentill den rätt till anonymitet som tillkommer författare, annan upphovsman ellermeddelare, som avses i tryckfrihetsförordningen och radioansvarighetslagen. uppfattning bör dessutom mera utvecklade regler härom införas isamband med tillkomsten av en ny yttrandefrihetslagstiftning. TCO vill understryka nödvändigheten av att den ovan nämndaanonymitetsrätten tar sig uttryck i en lagbestämmelse som utöver de allmänna reglemainskränker möjlighetema att tillgripa telefonavlyssning mot tidnings- ochradioredaktioner och medarbetare i massmedierna. Det utredningsintresse somkan anföras, dä misstankar om en grov brottslig verksamhet riktas mot enjournalist, torde fä tillgodoses med hjälp av andra åtgärder äntelefonavlyssning. Mot bakgrund av det ovan anförda anser TCO att enlagregel, som mera markant än den föreslagna inskränker möjligheterna tilltelefonavlyssning där anonymitetsrätten kan komma i fara, borde införas. Prop.1975/76:202 204 vaktan pä de mera utvecklade regler om kollisionen mellantelefonavlyssning och ovan nämnda anonymitetsrätt, vilka TCO utgår ifrån kommeratt införas i samband med översynen av tryckfrihetsförordningen, kan TCOemellertid tillstyrka telefonavlyssningsutredningens förslag. SAF: Föreningen ifrågasätter om ej 27 kap. 17 §rättegångsbalken i den föreslagna lydelsen har en alltför obestämd avfattningför att kunna tjäna till verklig ledning vid rättstillämpningen. Det synes ejlämpligt att deh i paragrafen berörda frågan avvägningen mellan å ena sidan brottsutredningsintressetsamt ä andra sidan anonymitetsskyddet för meddelare enligttryckfrihetsförordningen och radioansvarighetslagen väsentligen reglerasgenom motivuttalanden. De sakkunniga har i sammanhanget hänvisat till att ettsärskilt stadgande rörande nämnda avvägningsfråga torde komma att införas i 27kap. som massmediegmndlagen träder i kraft. Härtillskall dock sägas att enligt vad som underhand inhämtats massmedieutredningensförslag ej synes komma att föranleda lagstiftning. Därest de föreslagnareglerna om telefonavlyssning upphöjes till lag kommer sälunda 27 kap. 17 §rättegångsbalken ej att bli blott ett provisorium . : Som framgår av utredningensdirektiv har nämnden påtalat det särskilda problem som sammanhänger med atttelefonavlyssning kan komma att urholka det grundlagfästa skydd som meddelaretill massmedierna åtnjuter. Utredningen har på denna punkt funnit anledningatt föreslå en bestämmelse enligt vilken särskild hänsyn skall tas vidtillståndsprövningen till den rätt till anonymitet som tillkommer författare,annan upphovsman eller meddelare, som avses i tryckfrihetsförordningen ochradioansvarighetslagen. Enligt utredningens uppfattning bör dessutom merautvecklade regler härom införas i samband med tillkomsten av en nyyttrandefrihetslagstiftning. Nämnden vill kraftigt understryka nödvändigheten av attden ovan nämnda anonymitetsrätten tar sig uttryck i en lagbestämmelse som utöverde allmänna reglerna inskränker möjlighetema att tillgripa telefonavlyssningmot tidnings- och radioredaktioner och medarbetare i massmedierna. Rätten attfritt meddela sig med massmedierna är enligt nämndens uppfattning av sågrundläggande betydelse för den svenska demokratin att utredningsintresset viden jämförelse i de allra flesta fall torde väga mindre tungt. Nämndensställningstagande härvidlag skall alltså ses som en strävan att slå vakt ommedborgarnas intressen. Det utredningsintresse, som kan anföras då misstankarom en grov brottsUg verksamhet riktas mot en journalist, torde få tillgodosesmed hjälp av andra åtgärder än telefonavlyssning. Mot bakgrund av det ovan anförda anser nämnden att enlagregel, som mera markant än den föreslagna inskränker möjligheterna till telefonavlyssningdär anonymitetsrätten kan komma i fara, borde införas. Det vore i och för sigönskvärt om en regel liknande den som föreslås gälla mellan den misstänkte ochhans försvarare kunde införas. I avvaktan på de mera utvecklade regler omkollisionen mellan telefonavlyssning och ovan nämnda anonymitetsrätt, vilka nänrmdenutgår ifrån konrmier att införas i samband med översynen av tryckfrihetsförordningen,kan nämnden emellertid tillstyrka telefonavlyssningsutredningens förslag. 1975/76:202 , 205 JK:En nyhet med principiell räckvidd är införandet av god man som företrädare förenskilds intressen vid rättens handläggning av telefonavlyssningsärenden.Förslaget är motiverat av en önskan att bättre än vad som är fallettillgodose den enskildes behov av rättsskydd i den rättsliga proceduren,främst genom att skapa praktiska förutsättningar för fullföljd till högreinstans av bifallande telefonavlyssningsbeslut. Det kan självfallet på godagrunder ifrågasättas om en sädan god man har nägra reella möjligheter atttillföra ärendet nägot av betydelse för dess prövning. Nägon kontakt mellangode mannen och den misstänkte eller annan enskild kan ju av naturliga skälaldrig förekomma. Att gode mannen skulle föranstalta om nägon egen utredningför att belysa underlaget för tillståndsansökningen framstår som uteslutet.Gode mannen kommer alltså att i allt väsentligt tvingas spela en ganska passivroll. Hans insats kommer att bestå i att han genom frågor och krav tvingaråklagaren att prestera ett utförligare bakgrundsmaterial för att styrka behovetav telefonavlyssning. Han kan också genom sin argumentation tvinga rätten ingående än som eljest måhända blivit fallet överväga om tillstånd börbeviljas. Värdet av insatser av detta slag skall inte förringas men jag harsvårt att se att gode mannens funktion av övervakare, ett extra allmänt organför kontroll av att gällande bestämmelser följs, kan motivera en särskild godmansinstitution.Utredningen har inte heller visat att de redan existerande kontrollorganen bl. a. JK och JO ej skulle vara tillfyllest i detta hänseende. Minanyss anförda synpunkter innebär att jag är ganska tveksam om värdet av attinföra den föreslagna ordningen med god man. Trots detta vill jag emellertidtillstyrka det. Anledningen härtill är att anordningen synes kunna undanröjavissa av de misstankar enligt min mening visserligen ogmndade men ändåfaktiska om övergrepp av olika slag som sekretessen och avsaknaden av motpartger anledning till. Med hänsyn till att telefonavlyssning är ett så allvarligtinträng i den enskildes integritet bör alla åtgärder vidtagas som på någotsätt kan vara ägnade att stärka allmänhetens förtroende för myndighetemastillämpning av tvångsmedlet. RÅ:En nyhet i förslaget är att det i domstolsförfarandet föreslås ett tvåpartsförhåUande,där god man skall tillvarata den misstänktes intressen, och att i anslutninghärtill antalet behöriga domstolar att handlägga avlyssm'ngsärenden skallbegränsas till en tingsrätt i varje hovrättsområde. Förslaget i denna delavstyrks. Det medför ingen förbättring av rättsskyddet och konmier att onödigtkomplicera handläggningen. När det gäller behovet av ett tvåpartsförhåUande ochmöjligheterna för gode mannen att fylla en funktion kan hänvisas till denkritik som anfördes av rådhusrätt och frän åklagarhåll över 1958 årsmotion om offentUg försvarare i tillståndsärenden (se betänkandet s. 52 f).Samma betraktelsesätt kan anläggas på utredningens förslag. mannen kommerpå grund av sekretessen inte att kunna inhämta upplysningar från den misstänkteeller eljest införskaffa utredning utöver den som åklagaren förebringar. Hansmöjlighet vid sidan av domstolskontrollen att kunna tillvarata denmisstänktes intressen torde därför vara betydelselös. Genom att en störrepersonkrets blir inblandad i för- Prop.1975/76:202 206 farandet minskas också tvångsmedlets effektivitet utan någon motsvarande nytta ur rättssäkerhetssynpunkt. Det nuvarande tillvägagångssättet vid telefonavlyssningtillgodoser enligt min mening alla rimliga anspråk på rättssäkerhet. Till attbörja med kan erinras om att det sker en förhandsprövning hosrikspolisstyrelsen. Avlyssningsärenden enligt bestämmelsen i rättegångsbalkenoch enligt lag handläggs pä gmnd av brottets natur regelmässigt avstatsåklagare (länsåklagare eller, vid åklagarmyndigheterna i de tre störstastäderna, av chefsåklagare). I narkotikamål är visserUgen distriktsåklagarebehörig att göra framställning om telefonavlyssning men riksåklagaren har icirkulär C 56 och C 74 uttalat att saniråd med statsåklagare i dylika fall börske. Det är sälunda sörjt för prövning genom kvaUficerade åklagare också idessa fall. Genom att särskilt stränga förutsättningar uppställs förtelefonavlyssning markeras att prövningen skall ske restriktivt. Som tidigarenämnts visar inte utredningens undersökning att det skulle haförekommit en alltför generös tillståndsgivning och det saknas anledning antaatt annan praxis skulle utbilda sig. Detta är det kanske starkaste argumentetmot utredningens förslag. Som jag strax skall beröra innebär slutligen denparlamentariska insynen en effektiv kontroll. Jag kan således inte finna att ett tvåpartsförhåUandeskulle medföra någon fördel från rättsskyddssynpunkt. Tanken att begränsaantalet behöriga domstolar i avlyssningsärenden innebär vidare rent praktiskaolägenheter. Det torde visserUgen förhålla sig så att avlyssningsärendentämligen sällan förekommer vid andra domstolar än tingsrättema i de tre störstastädema. I begränsad omfattning uppkommer dock behov av tvångsmedlet även iandra åklagardistrikt. I sådana situationer aktualiseras frågan om äklagarbehörighetenoch ledningen av förundersökningen för den händelse utredningens förslag skullegodtas. Utredningen har alltför kortfattat berört detta spörsmål. I betänkandetsägs att i det mindre antal fall, i vilka åklagare från mera avlägsen ort lederfömndersökningen, medverkan i domstolsförhandlingen itelefonavlyssnings-ärenden genom generellt förordnande bör kunna anförtrosmotsvarande åklagare på domstolsorten. Till undvikande av missförstånd vill jagframhålla att det är otänkbart med en sådan ordning att man har två fömndersökningsledare,en i avlyssningsdelen och en beträffande förundersökningen i övrigt. Ledningenav brottsutredningen måste av uppenbara skäl vara samlad i en hand, vilket förmed sig att den åklagare som är behörig i fråga om avlyssningen måste ta överförundersökning i dess helhet. Om förundersökningen är delad, kan vidare uppståproblem när det gäller olika domstolars lokala kompetens, t. ex. beträffande användningenav andra tvångsmedel. Som tidigare nämnts förekommer det exempelvis atttelefonavlyssning kombineras med brevkontroll. Det förefaller mig självklartatt sistnämnda tvångsmedel bör prövas av samma domstol som handlagt frågan omavlyssning. Utredningens resonemang (s. 116) om generella förordnanden föråklagare på domstolsorten bygger f. ö. på en missuppfattning om äklagarbehörigheten.Utredningen utgår från att den åklagare som leder förundersökningen också ärbehörig i avlyssningsdelen men att praktiska skäl talar för att åklagare på domstolsortenövertar handläggningen. Något förordnande för den åklagare som mottar ärendetbehövs emellertid inte, eftersom dermes behörighet är anknuten till domkretsen.Övertar han förundersökningen i övrigt. Prop.1975/76:202 207 vilket som ovan utvecklats lär bli nödvändigt för att fäett samlat grepp om utredningens bedrivande, krävs däremot ett förordnande. Om åandra sidan den åklagare som handhar förundersökrungen själv vill handläggaärendet och behörig domstol inte finns inom distriktet, behövs ett förordnandeför den åklagaren. Att på detta sätt bygga äklagarbehörigheten på förordnandenbör enligt min uppfattning inte komma i fräga. Åklagarkompetensen bör i ställetregleras författningsmässigt. Starka skäl talar sålunda mot en begränsning i fråga omantalet behöriga domstolar. Det bör kraftigt understrykas att det inte framkorrunitnågon kritik mot handläggningen vid de domstolar där avlyssningsärenden är mersällan förekommande. Utredningens förslag medför att förundersökningen blirsplittrad mellan olika åklagare och domstolar samt att onödig tidsutdräktuppstår. Om annan åklagare skall överta handläggningen, torde det på grund avden sekretess som måste prägla handläggningen i allmänhet vara nödvändigt att handlingamai ärendet överlärrmas personligen i samband med en föredragning av ärendet. Det kan här vara anledning att fästa uppmärksamheten pååklagares rätt att interimistiskt förordna om telefonavlyssning. Dennamöjlighet kan i akuta lägen ha betydelse och bör därför finnas kvar. Det äremellertid önskvärt att möjUgheten utnyttjas i mycket liten omfattning. Så harhittills varit fallet. Om utredningens förslag till nytt domstolsförfarandegenomförs, mäste man räkna med att antalet kommer att öka. När det gäller förutsättningarna för interimistiska beslutom avlyssning har utredningen nöjt sig med att till överförade bestämmelser som f. n. finns i 5 § andra stycket 1952 ärs lag. Jag vill förmin del föreslå att kretsen av brott vidgas så att den täcker alla de gärningarvid vilka telefonavlyssning kan ifrågakomma. Under alla förhållanden böråklagare kunna fatta beslut om avlyssning vid den allt vanligare förekommandetypen av terrordåd där gisslan tas (människorov). Sådana gärningar kan begåsnattetid eller , då det är omöjligt att snabbt få ett domstolstillständom avlyssning. Överåklagaren i : Jag ställermig avvisande till förslaget om god man för den misstänkte samt till förslagetom en särskild forumregel för tvångsmedlet. Förslaget om god man har dikterats av önskemålet atttillgodose den misstänktes rättsskydd och integritetsskydd. Det synesemellertid vara en egenartad konstruktion med ett rättegångsombud som inte harrätt att samråda med den som ombudet skall representera. I den mån den misstänktesrättssäkerhet skulle anses icke vara tillräckUgt garanterad,synes det ur flera synpunkter lämpligare att förbättring av skyddet sker genomen fortlöpande och utsträckt parlamentarisk kontroll vilket utredningen ocksåförordat. Regeln om god mans deltagande i tvångsmedelsärendet kan medföra förutredningen olyckUgt dröjsmål. Detta kan medföra att åklagaren blir nödsakadatt tillgripa interimistiskt beslut enligt förslaget 27:19 i en utsträckningsom förut ej förekommit. Det blir dä nödvändigt att ge åklagaren rätt att fattainterimistiskt beslut även vid misstanke om narkotikabrott, om man skall kunnasäkra en effektiv brottsbekämpning inom detta brottsområde. De ärenden där telefonavlyssning kan ifrågakomma är av såallvarlig art att en dualism pä åklagarsidan, så som utredningen tänkt sig,inte är lämpUg. Dessutom skulle dröjsmål med beslutet uppkomma, som kan Prop.1975/76:202 208 äventyra resultatet av förundersökningsarbetet. Jag villdärför bestämt avstyrka den föreslagna forumregeln. Chefsåklagaren : Utredningen föreslår ett tväpartsförhål-landeinför domstolen. En i särskild ordning utsedd god man skall mot åklagarenföreträda berörda integritetsskyddsintressen. Jag kan för min del inte finnaatt det finns tillräckUga skäl att införa en sådan ordning och vill i dettasammanhang i huvudsak anföra följande. Utredningenföreslår en viss skärpning av lagstiftningen när det gäller villkoren för telefonkontroll.Som jag anfört ovan finns det inte anledning att motsätta sig dessa förslag.De tillämpande myndigheterna kommer självfallet att följa reglerna vid en sädanskärpt lagstiftning och redan härigenom stärks rättssäkerheten. Utredningensförslag medför att antalet personer som kommer att få befattning med ärendenangående telefonavlyssning vidgas högst avsevärt. På domstolssidan har i dagsom regel endast en domare och en kontors tjänsteman befattning med härifrågavarande ärenden. Utredningsförslaget medför att kretsen ökas med ettantal gode män. Vid överklagande av rättens beslut vidgas kretsen ytterligare.Sammansättningen av de befattningshavare som skall handlägga dessa ärenden ihovrätten, kommer vidare att växla från tid till annan. har synnerUgenstor vikt fästs vid att så ringa antal personer som möjUgt skall ha att tabefattning med dessa ärenden. Utredningen har själv understrukit betydelsendärav. Utredningens förslag leder emellertid till en avsevärd ökning av antaletpersoner, som blir informerade i saken. Risken för att sekretessen genombrytsblir därigenom generellt sett större. Kontrollen över tillämpningen är redan nu god och kanförbättras ytterligare utan att domstolskontrollen utbyggs. Som framgår avutredningens redogörelse för den praktiska tillämpningen prövas ärendena påpolissidan av rikspolischefen. Härutöver finns på åklagarsidan den kontrollsom utövas av bl.a. Därtill kommer JK:s och JO:s kontroll. Utöver den härangivna kontrollen föreslår utredningen en parlamentarisk kontroll. Regeringenskall med en åriig skrivelse till redovisa tillämpningen påtelefonavlyssningens område. Genom detta förslag, som det inte finns anledningatt motsätta sig, skapas ytterligare garantier för Insyn i verksamheten. För attbegränsa antalet gode män, vilket från sekretessynpunkt är nödvändigt, föreslårutredningen att prövningen av ärenden angående telefonavlyssning skallförläggas till tingsrätterna i de sex hovrättsstäderna. En sädan ordningmedför emellertid väsentliga olägenheter. Det får bl.a. till följd att olikatvångsmedel mot samme misstänkt skulle komma att handläggas inför skildadomstolar. Som exempel kan nämnas, att en begäran om telefonavlyssning iblandförenas med yrkande om kvarhållande av postförsändelse (RB 27:9). Ombrottsforum ligger utanför de angivna sex tingsrätterna skulle således i ett sädantfall två olika domstolar ha att besluta i saken. Om målet gick till åtal skulledet i sin helhet återgå till tingsrätten utanför hovrättsstaden. Olägenheternaframträder emellertid inte bara pä domstolssidan. Utredningen förutsätter attkoncentrationen av domstolsbehandlingen till sex domstolar inte skall medföranågon ändring i reglerna rörande vilken myndighet som leder förundersökningen (s.116). Utredningen anför här vidare att medverkan i domstolsförhandling i tdefonavlyssningsärendenbör kunna an- Prop.1975/76:202 209 förtros åklagaren på domstolsorten. En sådan delning avansvaret för fömndersökningen medför emellertid komplikationer. Enligträttegångsbalken är en undersökningsledare ansvarig för olika beslut under enförundersökning, I praktiken är det i dessa fall en åklagare som är undersökningsledare.Utredningens förslag innebär att ansvarigheten delas på tvä åklagare. Ipraktiken uppkommer därvid svårlösta problem. Vem av dessa två skall avgöra omtelefonavlyssning skall begäras, om fortsatt avlyssning skall ske, näravlyssning skall avbrytas, om överklagande skall ske, osv. De här angivna ölägenheterna torde i praktiken bli mestframträdande i narkotikamål. Härtill kommer rent praktiska olägenheter vidhanteringen av det hemliga material det är fråga om. Handlingama kan t.ex. intesändas per post utan måste överlämnas personligen. Frågoma i målet bör helstinte avhandlas på telefon etc. Ett system med gode män måste också i praktiken medföraökad tidsutdräkt vid handläggningen. Utredningen har själv pekat på detta förhållande(s. 101 f). Befogenheten för åklagaren att fatta interimistiska beslut harhittills utnyttjats mycket sparsamt. Detta förklaras av att det nu finnstillgång till en enkel beslutsprocedur. En begäran om telefonavlyssning kanhandläggas av domstolen sä gott som . I vissa fall är också stor skyndsamheinödvändig. Som exempel därpå kan nämnas den terroristhandling, som företogs motvästtyska ambassaden i . Domstolens tillstånd tillavlyssning erhölls därvid . Systemet med gode män ochdomstolskoncentrationen kommer att göra handläggningen mera utdragen.