prop · FZ0318 · 1975-12-31 00:00:00 — Sådanaåtgärder är djupt ingripande i den enskildes liv och bör därför inte fåförekomma i andra situationer än sådana där de är oundgängligen nödvändiga.Utlänningslagstiftningen innehåller åtskilliga bestämmelser som reglerarförutsättningarna för uflänning atl vistas och arbetai vårt land. De som enligl dessa regler inte har rält att uppehålla sig ilandet kan avlägsnas härifrån. Sådant ingripande från myndighet medför självfalletrisk för att uflänning som räknar med att bli avlägsnad håller sig undan. Detär därför naturligt och nödvändigt att myndigheterna i sådana sUuationer harmöjlighet att vidta tvångsåtgärder mot utlänningen som ett led i hansavlägsnande ur landet. Som jag har nämnt erkänns en stals rätt alttillgripa tvångsåtgärder mot uflänning i syfte att verkställa avlägsnandebesluti de internationella konventioner, som innehåller regler om fribetsberövanden.En sådan möjlighet bör således finnas också . Frihelsberövandeär som jag nämnde en i den enskildes liv djupt ingripande åtgärd. Det ärdärför viktigt alt förutsättningarna för myndighets rält att tillgripa frihelsberövandenoggrant bestäms och klart anges i lag. Lika naturligt är det alt den enskildei största möjUga utsträckning ges räll alt få sådana ingripanden överprövade.Dessa båda principer slås också fast i såväl Europarådskonvenlionen som . Förutsättningenför frihefsberövande enligt UtlL är att det "uppkommer fråga om"avvisning, förpassning eller utvisning eller om verkstäUighet av avlägsnandebeslut.I förarbetena tUl gällande UtlL framhålls emellertid alt det därutöver måsleföreligga t. ex. misstanke att utlänningen häller sig undan, begår mot riketskadlig verksamhet e.d. Som utredningen påpekat är lagtextens formulering vagoch kan ge utrymme för diskretionär prövning. Detta förhållande är enligt minmening inte tUlfredsställande. I lagen bör i stället i den utsträckning som ärmöjlig klart anges i vilka fall tvångsåtgärder får tillgripas. ulgångspunkt för sitt förslag till nya rekvisit för frihelsberövandetagit om anhållande och häktning. Även jag anser det naturligt attla dessa bestärnmdser tiU förebUd. Det har från vissa remissinstansers sidauttryckts farhågor för att en ändring av gällande ordning, som innebär en merdetaljerad reglering av rekvisiten för förvarstagande än f. n., skulle kunnafå en hämmande effekt på myndigheterna och leda till att förvarsinstilutet intetas i anspråk i de fall och i den utsträckning som måsle anses nödvändig. pekat på svårigheterna för poUsmyndighet att på detta tidiga sta- Prop.1975/76:18 131 diumbedöma omständigheter som det senare kanske ankommer på annan beslutsmyndighetatt avgöra. Risken för att förslaget kan få till följd att åtgärden inte vidtasfastän fara föreligger att utlänningen avviker har av dessa remissinstanserbedömts vara så påtaglig, att man har avstyrkt utredningsförslaget i denna deloch förordat atl gällande ordning bibehålles. Jagbedömer dessa farhågor som överdrivna. Jag vill peka på att beslut omanhållande enligt RB, som meddelas av polismyndighet eller åklagare, i principförutsätter alt häktningsskäl föreligger. Häktningsskälen är i huvudsak attnågon är på sannolika skäl misstänkt för brott som kan medföra fängelse i ettår eller mer samt att det skäligen kan befaras att den misstänkte avviker,försvårar sakens utredning eller fortsäller brottslig verksamhet. Det finnsockså speciella förutsättningar för häktning. Det ankommer säledes på anhållningsmyndighetenatt göra en bedömning av de häktningsskäl, som domstolen senare skall avgöra.Jag vill också erinra om att polisman enligt RB får gripa den mot vilken skältill anhållande föreligger, om anhållningsbeslut inte ulan fara kan avvaktas.Även bakom etl sådant ingripande skaU således ligga en bedömning medutgångspunkt i häktningsskälen. Såvitt jag känner till har dessa regler i RBinte lett till alt de olika tvångsät-gärdema inte kunnat användas i avsedda faU.Anledning saknas därför till antagande att moisvarande rekvisit förtvångsåtgärder enligt UtlL skulle leda lill annat resultat. Någraprincipiella hinder mot att genomföra utredningens förslag i aktuellt avseendeanser jag mot bakgrund av anförda synpunkter inte föreligga. Jag har helleringet atl invända mot utredningens förslag att det för frihelsberövande sedan avlägsnandebesluthar meddelats inte bör krävas sannolika skäl för verkställighet utan räcka medatt det uppkommer fråga om verkslälUghel. Jag föreslår därför som en förutsättningför frihelsberövande enligt UtlL, att det skall föreligga sannolika skäl föravvisning, förpassning eller utvisning eller ha uppkommit fråga omverkställighet av beslut om avlägsnande samt att det kan befaras attutlänningen kommer att hålla sig undan. Somjag har nämnt är möjligheterna att taga någon i förvar mer begränsadeän vad UtlL:s lydelse ger vid handen. Enligl vad föredragandedepartementschefen uttalade i prop. 1954: 41 får utiänning inte tas i förvarenbart av den anlednmgen, att fråga om hans avlägsnande ur landet uppkommit.Därutöver måste det föreligga t. ex. fara för alt han skall hålla sig undaneller för att han skall komma att här bedriva för landet skadlig verksamhet.Utredningen har såvitt angår risken för skadlig verksamhet framhållit, attsådan verksamhet i allmänhet torde utgöra brott enligt strafflagstiftningensamt att ett nödvändigt frihelsberövande därför kan ske med stöd av RB. 1975/76:18 132 stämmelseskulle därför inte behövas i UtlL. Denna uppfattning har mött kritik från bl.a. RPS och . Man menar att RB:s tvångsmedel i regel inte är tillämpliga pådet tidiga stadium då ingripande måste ske enligt UtlL. Man tillstyrker därföratt gällande ordning ändras på denna punkt. Vidare framhålls att även andra skal,t. ex. oklar identitet, i vissa fall bör kunna föranleda tvångsåtgärd enligt UtlL. Jag har förståelse fördessa synpunkter. Vad särskilt gäller frågan om oklar identitet, vill jag pekapå att det inle minsl i frågor om avvisning kan föreligga tveksamhet i dettahänseende. Del framstår enligt min mening som naturligt, att man kan hällautlänningen i förvar i avbidan på att hans identitet fastställs. Vad gäller rekvisilet"skadlig verksamhet" bör på moisvarande sätt som i RB fömtsättningenför förvarstagande vara att den befarade verksamheten är brottslig.Självfallet bör det vara fråga om brottslig verksamhet av någon betydelse. Somalternativa rekvisit vid sidan av faran för undanhållande bör därför ilagtexten tas upp faran för att utlänningen bedriver brottslig verksamhet samtatt hans identitet inte har klarlagts. Sammanfattningsvisförordar jag alltså alt frihelsberövande enligl UtlL får ske underförutsättning att det föreligger sannolika skäl för avvisning, förpassningeller utvisning eller fråga har uppkommit om verkställighet av sådant besluteller av beslut om förvisning och att det på grund av utlänningens personliga förhållandeneller övriga omständigheter kan befaras alt han håller sig undan eller kommeratt här bedriva brottslig verksamhet. Uflänning skall också kunna tas i förvarom hans identitet inte är fastställd. Utredningen tar sedan uppfrågan om förvarstidens längd. Man anför att nuvarande tid av äralltför lång och att förvar än en månad bör tUlåtas endast omsynnerliga skäl föreligger. Det kan enligt min mening ifrågasättas om inleförvarstiden med utgångspunkt i bör, som bl. a. utlänningsnämndenmenar, begränsas . Uiredningen har för sin del inte närmare angettvarför man bestämt sig för en förvarstid av en månad. Vid bestämmande av förvarslidenslängd måste utgångspunkten vara, att tiden inte bestäms längre än vad som iallmänhet är nödvändigt. Eftersom det ligger i sakens natur att elt påbörjatförvarstagande måste kunna fortgå så länge skälen härför kvarstår, måste ocksåförvarstiden kunna förlängas genom särskilda beslut. Mot derma bakgrund anserjag alt den allmänna förvarstiden bör vara kortare än vad uiredningen harföreslagit. Jag föreslår att förvarsfldens längd bestäms . Bedömsfortsalt förvar nödvändigt, får ett nytt beslut meddelas före 14-dagarsperiodensutgång. Sker inte delta, skall frigivning ske. Förlängning avförvarstiden utöver bör som utredningen föreslagit få ske endast omsynnerliga skäl föreligger. Prop.1975/76:18 133 varaalt utlänningens identitet inle kan fastställas, t. ex. på grund av alt hanlämnar felaktiga uppgifter om sig själv, eller att utredning pågår humvidanågot land är villigt eller skyldigt att ta emot honom. Enligtutredningsförslaget skall myndighet, när den meddelar beslut om avvisninng, förpassningeller utvisning av utlänning som hålls i förvar eller under uppsikt, samtidigtpröva om "åtgärden alltjämt skall bestå". Nuvarande bestämmelse i UtlLföreskriver emellertid i motsvarande fall en prövning av om åtgärden skallbestå "tUl dess verkställighet sker". Utredningen har inte närmare angettskälen lill der föreslagna ändringen av författningstexten. Denna skullemedföra att beslut om fortsatt förvar, som meddelas med själva avlägsnandebeslutet,endast skulle gälla under den här tidigare förordade tiden av ,varefter omprövning måste ske, och inte som fram tillsverkställighet sker. Som påpekats av hovrätten för föreliggerinte lika starka skäl att begränsa förvarstiden efter det att ett avlägsnandebesluthar meddelats . Jag föreslår därför i likhet med hovrätten attnuvarande ordning behålls. Den föreslagna tidsbegränsningen för att hålla någoni förvar skall alltså inte gälla för tiden efler del beslut om avvisning, förpassningeller utvisning har meddelats. Föralt om möjligt undvika alt förvarslagande beslutas i sådana fall då det ärtillräckligt att utlänningen ställs under uppsikt, har utredningen föreslagiten bestämmelse av innehåll att myndighet får, om det bedöms tillräckligt, istället för atl ta utlänningen i förvar ålägga honom anmälningsplikt hospolisen eller föreskriva annat villkor som kan behövas för att hålla honomunder uppsikt. Ingen erinran har riktats mot detta förslag frånremissinstanserna. Med anledning av elt uttalande frän RPS föreslår jagemellertid, att till denna bestämmelse fogas en regel enligt vilken utlänning,som inte fullgör ålagd anmälningsplikt eller i övrigt uppfyller föreskrivnavillkor, kan tas i förvar. Jag har tidigare nämnt attUflL:s tvångsåtgärder endast får användas som ett led i förfarandet för enutlännings avlägsnande ur landet. Beslut om tvångsåtgärd bör därför i förstahand meddelas av den myndighet som handlägger själva ärendet om avlägsnandeeller om verkstäUighet av avlägsnandebeslut. F. n. gäUer att inle bara den handläggandemyndigheten ulan också i vissa fall underordnad myndighet kan besluta omtvångsåtgärd. Vid fara för avvikande kan också alltid polismyndighet fattasådant beslut. Enligt utredningensförslag, mot vilket ingen remissinstans hafl någon erinran, bör beslut omtvångsåtgärd fattas endast av den handläggande myndigheten. Som enda undanlaganger uiredningen, alt sådant beslut får meddelas av polismyndighet om detföreligger fara i dröjsmål. Liksom enligt gällande ordning bör därvid anmälanom åtgärden ske till den handläggande myndigheten. Prop.1975/76:18 134 Jagdelar utredningens uppfattning i denna fråga. Det bör framhållas, attpolismyndighetens rätt att meddela beslut vid fara i dröjsmål innebär enutvidgning av dess nuvarande befogenhet. Därigenom blir det möjligt att iärenden hos regeringen, i vUka ett omhändertagande befinns varapåkallat, låta polismyndigheten fatta beslut härom tills regeringen kan ta uppfrågan. Jag föreslår därför i enlighet med utredningsförslaget, att beslut omtvångsåtgärd skall kunna meddelas av den myndighet som handlägger själva avlägsnandeärendet.Vid fara i dröjsmål får sådant beslut meddelas även av polismyndighet, som därefterhar att genast underrätta den handläggande myndigheten om åtgärden. Möjligheternaför utlänning atl klaga på beslut om frihelsberövande åtgärd är f. n. mycketbegränsade. Endast i förvisnings- och utvisningsärenden kan utlänning få sådanåtgärd överprövad. Varken i awisnings- eller förpassningsärenden eller iärenden om verkställighet av avlägsnandebeslut får enligt UtlL besvär anförasöver beslut om frihelsinskränkande åtgärd. Anslutningentill och Internationdla konventionen om medborgerligaoch politiska rättigheter ålägger att uppfylla kravet att den som harberövats friheten skall ha rätt att inför domstol påfordra snabb prövning avlagligheten av frihetsberövandet. Det har ibland uttalats tvekan huruvidakonventionskraven har uppfyllts i fråga om administrativa fribetsberövanden.För att ingen tveksamhet skall råda om att UtlL:s bestämmelser överensstämmermed konvenlionskraven har utredningen föreslagit, att beslut av polismyndighet,länsstyrelse eller om förvarstagande eller ställande Under uppsikt skallkunna överklagas och att besvärstiden liksom vid häktning inte skall varabegränsad. Vidare har uiredningen föreslagit alt klagorätt skall införas ocksåbeträffande förvaltningsdomstols beslut om att utlänning skall ställas underuppsikt. Utredningenhar vidare framhållit att frågan om tvångsåtgärd avser ren rättstillämpning.Klagan bör därför prövas i domstolsmässiga former, närmare bestämt avförvaltningsdomstol. Enligt utredningen bör besvär över polismyndighets beslutföras hos länsrätt samt över SIV:s beslut hos kammarrätt. Frånvaronav besvärsrätt över tvångsåtgärder i awisnings- och förpassningsärenden samt iärenden angående verkställighet av avlägsnandebeslut är svårförenlig med desvenska konvenflonsåtagandena och kan inle heller sägas svara upp flll desvenska rällsskyddsprinciperna, bland vilka parts möjlighet att klaga överförvaltningsmyndighets beslut intar en central plats. Det står således enligtmin mening klart att nuvarande ordning i dessa ärenden måste ändras och besvärsrältinföras. Endast i utvisnings- och förvisningsärenden är gällande bestämmelsertillfredsställande från angivna synpunkter. Elt genomförande av en be- Prop.1975/76:18 135 svärsrältav samma modell som finns beträffande häktning samt förvarstagande iutvisningsärenden bör införas också beträffande ärenden om avvisning ochförpassning samt verkställighet av avlägsnandebeslut. Besvärsrätten bör avsebeslut om tagande i förvar. Jag anser det däremot inle behövligt att införa besvärsrältöver beslut om att utlänning skall ställas under uppsikt, med hänsyn tUl altdessa är mindre ingripande. Någon besvärsrätt föreslås inte heller i de fall dåregeringen har meddelat beslut om förvarstagande. Med anledning av ettuttalande under remissbehandlingen förordar jag dock att besvärsrält intemedges beträffande pohsmyndighets beslut som på gmnd av fara i dröjsmål fattatsi ärende hos annan myndighet. Sådant beslut skall genast anmälas tiUhandläggande myndigheten som då har alt pröva om åtgärden bör bestå. Det färanses tillräckligt att klagorätt finns beträffande det senare beslutet. Ilikhet med vad som gäller vid häktning skall beslut om frihelsinskränkandeåtgärd omiedel-bart verkställas utan hinder av anförda besvär. Vad gällerkonventionskraven att frihetsberövande alltid skall kunna prövas av domstolframhöll föredragande departementschefen i sitt förslag till godkännande avEuroparådskonventionen (prop. 1951: 165 s. 11) alt de organ, som då hade handom överprövningen av administrativa fribetsberövanden, t. ex.sinnessjuknämnden, visserligen inte alltid kunde betecknas som domstolar enUgldå gällande författningsspråk. Del för dessa organ föreskrivna förfarandet ochderas verksamhet fick dock enligt hans mening anses motsvara vad som åsyftadesi konventionen. I propositionen om godkännande av den Internationella konventionenhänvisade föredragande statsrådet lill delta uttalande (prop. 1971: 125 s. 31).Han framhöll vidare att den avsedda flllämpningen av konventionen på en mängdolika rättssystem av skiftande art måsle anses medföra en viss rörelsefrihetför konventionsstat då det gäller att överföra konventionsbestämmelserna tilldet inhemska rättssystemet. Departementschefens uttalande angående"domstol" i fråga om Europa-rådskonvenflonen hade därför enligl hansmening än större bärkraft i fråga om Internationella konvenflonen. Han fann motdenna bakgrund att svensk rätt måste anses uppfylla konventionskraven på bl. a.domstolsprövning av frihelsberövande. I den mån Överprövning avadministrativt frihetsberövande sker av organ av det slag som föredragandedepartementschefen har angett i prop. 1951: 165 kan enligt min mening välhävdas, alt konventions-kravet på domstolsprövning har uppfyllts. Jag villerinra om att detta synsätt har kommit till uttryck i 11 kap. 3 § andra stycketRF. Dessa nämnder och organ har en domstolsmässig sammansättning genom krav påatt minst en av ledamöterna skall inneha eller ha innehaft ordinariedomarämbete. Av övriga ledamöter kan någon eller några ha speciellafackkunskaper och någon eller några vara vanliga lek- 1975/76:18 136 Vanligtvis förordnas samtliga ledamöter avregeringen för viss bestämd period. Denna sammansättning av olika nämnder ochandra organ inom den administrativa rättsordningen stämmer väl överens med detsedvanliga domstolskravet för underrätt med en lagfaren domare och flera ickelagfarna bisittare. Nämnder och organ inom det administrativa förfarandet, sominte har en föreskriven sammansättning av angivet slag, kan däremot knappastsägas motsvara det domstolsmässiga krav som uppställs i konventionerna. Dettatorde regelmässigt innebära att man varken inom statliga verk eller derasstyrelser kan pä ett från konvenlionssynpunkt acceptabelt sätt överprövaärenden av det slag det här är fräga om. Utredningens förslag tUl instansordning i besvär över frihelsinskränkandebeslut enligt UtlL anknyter tiU dess förslag tUl instansordning i övrigautlänningsärenden. Utredningens allmänna uppfattning är att besvärstalan skallföras hos förvaltningsdomstol. Såvitt gäller andra beslut i utlänningsärendenän fribetsberövanden har jag tidigare uttalat att jag inte kan biträdautredningens förslag. I stället har jag förordat att nu gällande instansordningi huvudsak bibehålls. I fråga om instans-ordningen vid fribetsberövanden harSIV hävdat att den myndighet, som är besvärsinslans i själva avlägsnande- ellerverkställighetsärendet, också bör överpröva besvär över frihetsberövande isådant ärende. Det huvudsakliga skälet lill milt ståndpunktstagande ifrågan om besvärsmyndigheter har varit att frågor om bl. a. politiskt flyktingskapuppkommer i åtskilliga tillstånds- och avlägsnandeärenden. Avgörandet av dessafrågor har jag ansett böra ankomma på och regeringen. Otvivelaktigtförhåller det sig så, att samma frågeställning som skall bedömas i själva avlägsnandeärendetockså kan bli föremål för bedömning när fråga uppkommer om frihetsberövande.Från denna synpunkt kan det synas mest lämpat atl också särskilda besvär över fribetsberövandenprövas av och regeringen. Emellertid måste hänsyn las till de för Sverigebindande konvenlionskraven pä domstolsprövning. De avgöranden, som träffas avSIV, torde inte kunna anses tillkomna i en domstolsmässig sammansättning.Därigenom faller möjligheten att ha samma instansordning vid fribetsberövandensom i övriga utlänningsärenden. Den närmast tUl hands liggande lösningen för atl konvenlionskravenpä domstolsprövning skall kunna uppfyllas är enligt min mening att låtabesvären prövas av förvaltningsdomstol. Härigenom går man visserligen miste omden särskilda kunskap om vissa förhållanden bl. a. flyktingfrågor, som finnsinom och som kan ha avgörande betydelse för utgången i själva avlägsnandeärendet.Enligt min uppfattning finns dock ingen anledning alt anta att avsaknaden avdessa kunskaper skulle leda lill felaktiga fribetsberövanden från rättssäkerhetssynpunkt.Vid behov lorde f. ö. yttrande komma att inhämtas från . 1975/76:18 137 ordarsålunda att beslut om frihelsinskränkande åtgärd enligt UtlL fär överklagastill förvaltningsdomstol. Har beslutet meddelats av polismyndighet försbesvärstalan till länsrätt. Beslut av eller länsstyrelse skall överklagas flllkammarrätt. Besvärsrätt kommer däremot, som jag har nämnt, inte att finnas närbeslutet om förvarstagande har meddelats av regeringen. Vadslutligen angår själva förfarandet i iirende om frihetsberövande framhållerutredningen att det enligt dess mening saknas skäl att i UtlL ta in särskUdaföreskrifter om hörande. Förvaltningsprocesslagens regler,som möjliggör för myndigheten alt vid behov inhämta yttrande från sakkunnig, ärenligt utredningens uppfattning tillräckliga. Jag kan i denna del ansluta migtill utredningsförslaget. Eflerkrigsslutet påbörjades inom ansträngningar för en liberalisering av folkulbytetmellan de nordiska länderna. träffades sålunda en överenskommelsemellan , , och om en gemensam arbetsmarknad,varigenom fördragsslutande stat förband sig att inte kräva arbetstillstånd förmedborgare i annal nordiskt land. förklarade en var av staterna i ettsärskUl protokoll att man hade beslutat att befria medborgare i fördragsslutandestat från skyldighet att ha pass eller annan legitimations-handling vid resamellan de nordiska länderna eller uppehållstiUstånd vid vistelse i annatnordiskt land. ägde under förutsättning av ömsesidighet ansluta sig lillöverenskommelsen. Detta har ännu inte skett. Samfärdseln mellan denordiska länderna kom atl underlättas också för icke-nordbor genom 1958 årsöverenskommelse mellan , , och om upphävande avpasskontrollen vid de inlernordiska gränserna, den s. k. nordiska passkonlrollöverenskom-melsen.Island har anslutit sig till överenskommelsen fr. o. m. . Genomöverenskommelsen tillåls icke-nordbo att utan passkontroll resa direkt från ettnordiskt land flll ett annnat. Passkontroll sker endast vid nordisk yttergräns,varvid samfliga nordiska länders intressen skall beaktas. Tillstånd tUl inresa m.m. som fördragsslutande stat meddelar, skall alltjämt ha endast nationellgiltighet. Enligl överenskommelsen skall emellertid staterna sträva efter enlikartad omfattning av sina viseringstvång i förhällande tUl icke-nordisk stat.Införs eller upphör ett sådant viseringstvång, är fördragsslutande statskyldig att underrätta de övriga nordiska länderna. Alt passkontrollen skerenbart vid nordisk yttergräns nödvändiggör också att de fördragsslutande Prop.1975/76:18 138 staternasavvisningsgrunder är i huvudsak lika. Därför anges i överenskommelsen även pävilka grunder avvisning bör ske vid nordisk yttergräns. Den samordning avutlänningslagstiftningen i de nordiska länderna, som är nödvändig för attpasskontrollöverenskommelsen skall fungera tillfredsställande, sker genom ettsärskilt samarbelsutskott, del s. k. nordiska utlänningsutskoltet, som ärsammansatt av företrädare för de centrala ullänningsmyndighetema i de nordiskaländerna. Ulskollel sammanträder ungefär och behandlar dä sävälprakflska problem vid tillämpning av överenskommelsen som frågor omförhållandena flll utomnordiskt land beträffande viseringsskyldighet,godkännande av olika legiflmalionshandlingar som pass etc. Förutom deställningstaganden som uttskottel har gjort i dessa ärenden, har man inomutskottet bl. a. utarbetat och enats om etl utkast tiU viserings-frihetsavtalmellan nordiskt och icke-nordiskt land. Detta avtalsutkast har sedan många årutgjort stommen i de viseringsfrihetsavlal som de nordiska länderna har ingåttmed utomnordiska stater. Mot bakgrund av detnordiska samarbetet inom ramen av de nämnda överenskommelserna om som engemensam arbetsmarknad och ett gemensamt passkontroUomräde, ansåg påkallat att utreda förutsättningarna för en enhetlig nordiskutlänningslagstiftning och en samstämmig nordisk utlänningspoUtik. I detbetänkande som nordiska kommittén har lagt fram framhålls, som jagförut har nämnt, atl förutsättningar saknas för en gemensam nordisk utlänningspolitikmen att man ändå bör sträva efter att tillämpa vissa gemensamma riktlinjer.Kommittén lämnar vidare förslag i olika hänseenden till ändringar i de enskildaländernas utlänningslagstiftning. Förslagen rör bestämmelserna om utlänningsrätt att resa in, vistas och arbeta i resp. land. Med utlänning menas ibetänkandet alltid icke-nordbo. Förslaget innebär, såvittgäller utlänningspoliliken i huvudsak inget nytt.