prop · FZ0382 · 1975-12-31 00:00:00 — Om betalning av förfallen gäld generelltlämnas utanför det straffbelagda området finns det risk för att genom olikaicke förutsebara och formellt oantastliga manipulationer de mest straffvärdabetalningarna lämnas straffria och att straffbeläggandet drabbar slumpartat.Enligt länsåklagaren skulle det vara mest följdriktigt att begränsastraffbarheten för mannamån genom en åtalsprövningsregel, eventuellt avseendeendast fall då förfallen gäld betalts. Också länsåklagaren i län ifrågasätter om inte vissa fall av betalning av förfallen gäld böranses straffvärda. Som exempel på åtgärder som kan framstå somotillbörligt gynnande av viss borgenär nämns i promemorian betalning av skuldmed annat än vanliga betalningsmedel eller samt överlämnande avsäkerhet för skuld vid vars tillkomst säkerhet inte var betingad. Med förtidabetalning avses enligt promemorian också betalning av skuld som har sagts uppi förtid t. ex. på grund av gäldenärens insolvens och som sålunda formellt settär att anse som förfallen. Exemplifieringen i promemorian har föranlettsärskilda uttalanden av flera remissinstanser. Bankinspektionen framhållersålunda att det är vanligt att bank som lämnat kredit fortlöpande prövar om denställda säkerheten alltjämt är betryggande. En sådan uppföljning av kreditenförekommer särskilt när det är fråga om kredit till rörelseidkare. I sådantfaU anser inspektionen också att det är en skyldighet för banken att följakrediten. Prövningen ger inte sällan till resultat att ökad säkerhet måsteställas för att banklagstiftningens krav i fråga om säkerhet för länmad kreditskall vara uppfyllda. Det är därvid naturligt att bankens krav på ökad säkerheteller snabbare amortering kan komma att ställas sedan gäldenären har råkat påobestånd eller då fara för obestånd föreligger. Om banken i ettsådant läge begär ökad säkerhet eller en ändring av amorteringsvillkoren ochgäldenären inför hotet om uppsägning av krediten går med på bankens krav, kandet enligt inspektionen ifrågasättas, om det är rimligt att under dessaomständigheter ställa gäldenären under straffansvar. Bakom gäldenärens beslutatt ställa sig till efterrättelse bankens krav kan ligga överväganden av sammaslag som i promemorian har diskuterats när det gäller straffbestämmelsenbeträffande vårdslöshet mot borgenärer. Gäldenären kan sålunda inför hotetom uppsägning av kredit som banken lämnat honom eller hans 1975/76: 82 21 företag,med åtföljande risk för honom att behöva avskeda i företaget anställda elleratt inställa driften känna sig tvungen att gå banken till mötes. I huvudsaksamma synpunkter som har anförts till förmån för en uppmjukning av ansvaretbeträffande vårdslöshet mot borgenärer kan enligt inspektionen anföras i nuberörda avseenden och bör på motsvarande sätt föranleda en uppmjukning avbestämmelsema om straff för mannamån mot borgenärer. Bankinspektionen föreslåren straffrihetsre-gel beträffande mannamån mot borgenärer av väsentligen sammaslag som den som inspektionen förordat i fråga om vårdslöshet mot borgenärereller alltså att straff inte skall inträda, om gäldenärens förfarande medhänsyn till omständighetema framstår som ursäkfiigt. Inspektionen anmärkerdärvid att det utvidgade tillämpningsområdet beträffande återviimingsbestämmelsernai hög grad ökar möjlighetema att återvinna av gäldenären ytterligare ställdsäkerhet eller av honom erlagd betalning för skuld. Liknande synpunkter framförs av , till vars yttrande har anslutitsig. fäster sig särskilt vid irmebörden av uttrycket betalning"". Föreningen påpekar att det i bankernasskuldebrevsformulär och motsvarande formulär exempelvis förcheckräkningskredit förekommer en klausul som ger bank rätt att påfordra betalning av skuldebrevdels om gäldenären inte i behörig ordning fullgör sina förpliktelser på grundav skuldebrevet eller annan förbindelse med banken, dels om enligt bankensbedömning säkerheten för skuldebrevet eller annan gäldenärens förbindelse motbanken är betryggande eller risk eljest föreligger att gäldenäreninte kommer att fullgöra sina förbindelser i behörig ordning. Föreningenerinrar i detta sammanhang om att lagen (1955: 183) om bankrörelse upptarlångtgående föreskrifter om bankernas verksamhet. Dessa föreskrifter har detgemensamma syftet att etablera ett skydd för insättarnas medel.Förverkligandet av detta syfte är också en av riktpunkterna för utformningen avbankernas reversformulär och övriga standardkontrakt. Detta gäller bl. a. deovan berörda reglema om rätt till förtida uppsägning av ett lån vid en negativutveckling av gäldenärens ekonomi eller av lånesäkerhetens värde. Genom ensådan uppsägningsrätt skapas bl. a. en möjlighet för banken att förhandla omnya betalningsvillkor eller över huvud vidta sådana åtgärder att en förlustsåvitt möjligt kan undvikas. Samma synpunkter är också tillämpliga när en banki motsvarande situationer vägrar en eljest förutsatt förlängning av ett lån. nu beskrivna situationema skulle, påpekar föreningen vidare, en gäldenärkunna befara att drabbas av straff för mannamån mot borgenärer enligt dentänkta nya lydelsen av 11 kap. 4 § , eftersom betalning i förtidskulle anses föreligga. Även om detta skulle anses gälla också enligt nuvarandelydelse av paragrafen, bör enligt föreningen en annan ordning övervägas vid enöversyn av Prop.1975/76: 82 22 Föreningen anser att man från det straffbaraområdet över huvud taget bör avskilja sådana fall, där gäldenären på gmnd avtidigare avtal har att fullgöra ett civilrättsligt giltigt åtagande. Gemensamtför dessa fall är att borgenären kan utverka en betalningsdom eller annanexekutionstitel. Om borgenären begär utmätning och gäldenären låterförfarandet ha sin gång med påföljd att borgenären genom utmätningen fårbetalning för sm fordran, kan gäldenären inte fällas till ansvar. Vadrättsordningen sålunda i olika led medverkar till att realisera bör knappastsamtidigt kvalificeras som ett brott. Korrektivet mot åtgärder till skada förövriga fordringsägare bör i dessa fall begränsas till reglerna om återvinning.Därvid är att beakta att återvinningsreglernas verkningsförmåga bör påtagligtöka genom den nya utformningen av dessa regler. En gränsdragning enligt vadföreningen förordar skulle också överensstämma med den i promemorian angivnariktpunkten att kriminaliseringen bör riktas mot mer eller mindre fingeradetransaktioner i anslutning till konkurs och över huvud mot sådana förfarandensom typiskt irmebär särskild hänsynslöshet gentemot övriga borgenärer. Det kanuppenbarligen inte anses hänsynslöst av en gäldenär att på anmodan exempelvisav ett kreditinstitut fullgöra en civilrättslig förpliktelse, som bringats attförfalla enligt en inom det reguljära kreditlivet allmänt godtagen bestämmelsei ett standardavtal, eller att fullgöra betalning av en skuld enligt ettlåneavtal sedan kreditinstitutet vägrat förlänga lånetiden vid utgången av denlöpande låneperioden. att betalning i de berörda situationerna som i promemorianhar beskrivits såsom förtida betalning inte kvalificeras som mannamån motborgenärer. Föreningen vill inte utesluta att den av föreningen förordadeutformningen av brottet mannamån mot borgenärer skulle kunna etableras genomen tolkning av den föreslagna bestämmelsen. Resonemanget skulle därvid vara attgäldenären i de avsedda fallen inte otillbörligt har gynnat borgenären.Föreningen anser emellertid att ett klarläggande uttalande härom i så fall ärerforderligt. Liknande synpunkter framförs ocksåav , handelskammaren i , Skåneshandelskammare, SAF, , ochSveriges föreningsbankers förbund. Även RÅ tar upp den nu berördafrågan. RÄ säger sig inte betvivla att förtida betalning i vissa situationerkan ske under sådana omständigheter att åtgärden är förtjänt av enstraffsanktion men påpekar att det såväl inom svensk som internafionell rätt ären allmänt vedertagen princip att en borgenär har rätt att skydda sig genomatt innehålla prestation eller kräva prestation vid kontraktsbrott frångäldenärens sida. Det går enligt RÄ för långt att generellt stämpla förtidabetalning som otillbörlig även om betalning inkräktar på andra borgenärersrätt. 1975/76: 82 23 samhet,t. ex. sådan som bedrivs av banker eller det allmänna i bostadsfinansieringssyfte,skulle annars kunna bli lidande. De rekvisit som enligt förslaget krävs förstraffbarhet otillbörlighet och avsevärt förringande av andra borgenärersrätt medför enligt RÄ:s mening att förtida betalning i dylika och liknandefall inte kan föranleda ansvar. I promemorian föreslås vidare att tidsrekvisitet imannamånsparagrafen utformas så att straffansvar skall kunna inträda inte baranär gäldenären för åtgärden var på obestånd men också när såinte var fallet men en uppenbar fara förelåg för att han skulle komma påobestånd. Promemorieförslaget i denna del kritiseras av samma instanser somvänt sig mot motsvarande förslag i fråga om oredlighet mot borgenärer. avstyrker att ett tidsrekvisit av den föreslagnautformningen införs. En sådan utformning av tidsrekvisitet kan nämligen enligtförbundet att även handlingar, som måste betraktas som fögastraffvärda och som direkt lovvärda ur samhällets synvinkel närde företogs, drabbas av straffansvar. Som exempel nämns den situationen att enleverantör kräver säkerhet för uppkomna fordringar av en kund, vilken råkat ilikviditetssvårigheter, som en förutsättning för fortsatta leveranser. Som ettannat exempel anförs det fallet att en bank fordrar ytterligare säkerhet föratt bevilja en ökad kreditlimit, varvid den nya säkerheten kan komma att utgörasäkerhet också för tidigare utnyttjad kredit. I sådana situationer torde en vägranatt efterkomma begäran om säkerhet oftast leda till att företaget ifråga fåravveckla sin verksamhet med de negativa konsekvenser för samhället i olikahänseenden som därvid följer. Att ett straffansvar överhuvudtaget kan kommaifråga för här angivna situationer anser förbundet inte heller stå iöverensstämmelse med de m.otiv som legat bakom förslaget om införande av ensärskild åtalsprövningsregel vid vårdslöshet mot borgenärer och som ägertillämpning också på brottet mannamån mot borgenärer. Härfill kommer deuppenbara svårigheterna för den enskilde att avgöra huruvida han är påobestånd. Dessa svårigheter är självfallet ännu större när fråga är om attbedöma huruvida uppenbar fara föreligger för att han skall komma på obestånd. Sammauppfattning som i den nu berörda frågan harhandelskammaren i och handelskammare. Fråganom en utvidgning av straffansvaret vid bokföringsbrott har berörts avlänsåklagaren i och som anser att detta brott bör kunnabestraffas oberoende av om konkurs eller därmed jämställt förhållande harinträtt. 1975/76: 82 24 Reglerna om gäldenärsbrott i 11 kap. BrB riktar sigmot vissa handlingssätt som har ansetts strida mot vad en person skall iakttaav hänsyn till sina fordringsägare. Det gäller här bl. a. förfaranden som gårut på att undandra borgenärerna tillgångar eller att gynna någon av dem på deandras bekostnad men också vissa fall då en gäldenär av vårdslöshet framkallareller förvärrar sitt obestånd. Bestämmelsema om gäldenärsbrott fanns föreBrB:s tillkomst i 23 kap. strafflagen och fick i allt väsentligt sittnuvarande innehåll i samband med den strafflagsreform beträffande förmögenhetsbrottensom genomfördes på grundval av förslag av straffrättskommitté. Gäldenärsbrotten hänförs sålunda i BrB till de s.k. förmögenhetsbrotten. I fråga om denna brottsgrupp har tanken på en allmänöversyn fått en allt större aktualitet. har i denna del i en skrivelse till regeringen anslutitsig till de synpunkter angående behovet av en sådan översyn som redovisats i enrapport från rådets kriminalpolitiska arbetsgrupp (Rapport 1975: 3,Förmögenhetsbrotten, Riktlinjer för en översyn). Som jag har anfört iandra sammanhang (jfr lagrådsremiss med förslag till ändringari bestämmelser om grov stöld och rån m. m., s. 14) bör emellertidpartiella reformer på områden där behovet av en lagändring framstår somsärskilt påtagligt inte få stå tillbaka i avvaktan på resultatet av ett sådantmera omfattande reformarbete. Beträffande gäldenärsbrotten har önskemålet omen begränsad översyn starkt understrukits i flera olika sammanhang på senaretid. Som skäl för en sådan översyn har särskilt framhållits dels att denstraffrättsliga konstruktionen av brotten i vissa avseenden skulle vara mindreändamålsenlig, dels att utredningarna vid gäldenärsbrott av förhållandevislindrig art f. n. utgör en mycket stark belastning för rättsväsendets resurser,särskilt när det gäller den kvafificerade åklagar- och polispersonalen.Sistnämnda förhållande har sagts i sin tur kunna leda till ett minskat utrymmeför andra viktiga uppgifter när det gäller bekämpningen av den allvarligareekonomiska kriminaliteten. Inom har upprättats enpromemoria (Ds Ju 1975: 3) med förslag till vissa ändringar i BrB:sbestämmelser om gäldenärsbrott. I promemorian erinras inledningsvis om attfrågan i vad mån det skall vara straffbart att åsidosätta hänsynen tillborgenärer har aktualiserats i olika sammanhang. Det nuvarandestraffansvaret vid gäldenärsbrott är enligt promemorian till en del rättlångtgående, eftersom det omfattar även fall då det inte rör sig om ettuppsåtligt handlande till borgenärernas förfång utan om ett förfarande därsjälva effekten, obestånd eller förvärrande av obestånd, kan ha framkallatsutan avsikt. I promemorian konstateras emellertid att frågan om kriminalise- 1975/76: 82 25 ringensomfattning på detta område måste betraktas också mot bakgrund av att denekonomiska strukturomvandlingen och kapitalkoncentrationen i näringslivet harmedfört att enskilda dispositioner kan få sociala och ekonomiska konsekvenserför ett stort antal människor på ett helt annat sätt . Det är enligtpromemorian mot den angivna bakgmnden angeläget att rättsväsendets resurser pådetta område kan tas i anspråk på ett så effektivt sätt som möjligt ochkoncentreras på de verkligt allvarliga fallen. Jag ansluter mig för egen del liksom i allmänhetskett vid remissbehandlingen till uppfattningen att det är ett angelägetönskemål att skapa ökade möjligheter att effektivt beivra de allvarligarefallen av sådan ekonomisk hänsynslöshet som det här är fråga om. Reglerna omgäldenärsbrott tar i första hand sikte på att bereda borgenärerna skydd mot attgäldenären vidtar åtgärder som är ägnade att förringa deras utsikter att fåbetalt för sina fordringar. Det gäller här inte bara enskilda fordringsägaresintressen. Det bör erinras om att staten numera är huvudborgenär i ett mycketstort antal konkurser. Statens borgenärsanspråk avser framför allt skatter ochavgifter till det allmänna. Inte sällan har dock staten att bevaka ocksåintressen som har uppkoinmit genom arbetsmarknadspolitiska eller liknandesamhälleliga åtgärder. Otillbörliga förfaranden i anslutning till konkurs elleregen-domsaweckling i annan form kan emellertid också ha följdverkningar somsträcker sig längre än vad som har samband med det direkta borgenärsintresset.I främsta rammet kommer här i blickpunkten de konsekvenser som i sådana fallkan inträda för de anställda i ett företag. Även när det allmänna inte haromedelbara borgenärsintressen kan naturligtvis transaktioner av det slag somnu avses alltid i sista hand få betydelse för samhällsekonomin och detekonomiska livet som sådant, låt vara att sådana effekter inte på samma sätt ärmätbara som när det gäller skada som uppstår för enskilda personer. Ser mansaken ur ett vidare perspektiv kan bestämmelserna om gäldenärsbrott sägasutgöra ett komplement till de näringspolitiska åtgärder av olika slag som ärinriktade på att undanröja och förebygga sådana missförhållanden inom företagsom medför att de människor som är verksamma där inte får avsett skydd etc,att samhället går miste om skatt och avgifter och att även konsumenternasintressen skadas. Det måste emellerfid i detta sammanhang ocksåbeaktas att under de som gäldenärsbrott straffbelagda handlingarna rymsförfaranden av mycket skiftande slag. Det är därför förenat med betydandesvårigheter att åstadkomma en effektiv och lämpligt avgränsad lagstiftningpå området. Äv vad som har sagts framgår att man har all anledning att semycket allvarligt på vissa former av gäldenärsbrottslighet. Straffansvarinträder emellertid f. n. inte bara vid uppsåtligt handlande till borgenärernasförfång utan också i vissa fall då en gäldenär av 1975/76: 82 26 vårdslöshethar framkallat eller förvärrat sitt obestånd. Som anförs i promemorian måsteman under sådana förhållanden räkna med att det bland förfaranden, som i ochför sig utgör gäldenärsbrott, i ett betydande antal fall är fråga om etthändelseförlopp som allmänt sett torde upplevas som mindre förtjänt av enstraffrättslig reaktion från samhällets sida. Det kan här ofta vara fråga omföretagare som trots ivriga ansträngningar och betydande personligauppoffringar av skilda slag inte kan undvika att komma på obestånd. Orsakernahärtill kan skifta från fall till fall. Felaktiga kalkyler, bristandeerfarenheter, otillräckliga resurser, alltför snabb expansion liksomöverdriven optimism eller rent oförstånd nämns i promemorian som endast någraexempel på sådana orsaker. Man torde inte heller kunna bortse från att andra änrent affärsetiska aspekter numera kan leda till den bedömningen att ett företagtrots avsevärda förluster bör fortsättas, t. ex. i en bygd med sysselsättningssvårigheter.Det förekommer även att det allmänna från sådana och liknande synpunkter genomlån eller bidrag i olika former söker medverka till att man fortsätter driftenav aktiebolag och andra företag som utifrån ett snävt begränsatföretagsekonomiskt synsätt kanske borde läggas ned. Det nu anförda, liksom också vad som framhållits omden betydande belastning på de rättsvårdande myndigheternas resurser somutredningarna av åtskilliga gäldenärsbrott av lindrigare art f. n. utgör,understryker enligt min mening ytterligare vikten av att man söker åstadkommaen ordning som innebär att ansträngningarna när det gäller brottsbekämpningenpå detta område kan koncentreras på de allvarligare fallen av brottslighet. Jagvill vidare i detta sammanhang erinra om att det även vid sidan av detstraffrättsliga sanktionssystemet finns regler som är itiriktade på att kommatillrätta med sådana handlingssätt från en gäldenärs sida som strider motborgenärsintresset. Det gäller här bl. a. sådana regler som erbjuder möjlighetatt påföra ställföreträdare för företag personlig betalningsskyldighet i vissafall av oansvarig skötsel av företaget. Föreskrifter av denna typ finns bl. a.i uppbördslagen (1953: 272), lagen (1968: 430) om mervärdeskatt och lagen(1944: 705) om aktiebolag liksom också i det förslag till ny aktiebolagslag somhar förelagts genom prop. 1975: 103. Äv särskild betydelse är vidarekonkursbos rätt att påkalla återvinning till boet enligt reglerna ikonkurslagen (1921: 225). Dessa regler har i samband med den partiella revisionav konkurslagen som genomförts detta år (prop. 1975: 6, LU 12, rskr 91) blivitföremål för en genomgripande omarbetning. Ett viktigt syfte bakom reformen idenna del har varit att så långt möjligt motverka otillbörliga transaktionerfrån gäldenärens eller borgenärs sida i samband med förestående konkurs. Dennya lagstiftningen, som har trätt i kraft (SFS 1975: 244), innebärsålunda en avsevärd vidgning av möjligheterna att få sådana transaktioner somgäldenären 1975/76: 82 27 harföretagit före konkursutbrottet att bli overksamma mot boet. De förslag som har lagts fram i promemorian syftarendast i förhållandevis begränsad utsträckning till ändringar i gällande rätt.Förslagen har fått ett i stort sett gynnsamt mottagande vid remissbehandlingen,även om olika meningar har yppats på ett par punkter. Från några håll har vidareframhållits önskvärdheten av att en mera genomgripande översyn avgäldenärsbrotten kommer till stånd. För detta önskemål har jag i och för sigförståelse. Denna fråga måste emellerfid också betraktas mot bakgmnd av detnära sambandet mellan bestämmelsema på förevarande område ochkonkurslagstiftningen som f. n. är föremål för en fortsatt översyn avkonkurslagskommittén. Enligt vad jag har inhämtat överväger kommittén undersitt fortsatta arbete att föreslå skärpningar av reglerna i konkurslagen omgäldenärens skyldigheter och angående tvångsmedel mot gäldenär som söker drasig undan sina skyldigheter att medverka i konkursen. BL a. överväger kommitténatt öppna möjlighet att i vissa kvalificerade fall inskrida med reseförbud ochhäktning mot gäldenären redan när konkursansökan har gjorts. Bestämmelserna omgäldenärsbrott har vidare samband med det f. n. pågående arbetet på en samladutsökningsbalk liksom med frågan om en allmän översyn av förmögenhetsbrotten.Mot den angivna bakgrunden anser jag att frågan om en mera genomgripandeomarbetning av reglerna om gäldenärsbrott inte lämpligen bör tas upp i dettasammanhang. Innan jag går närmare in på de i promemorianframlagda förslagen till ändringar i bestämmelserna om gäldenärsbrott vill jagslutligen något beröra två särskilda frågor som har viss anknytning tilländringsförslagen. Den ena gäller anmälningsförfarandet vid misstanke om gäldenärsbrott.Det förhåller sig f. n. så att misstanke om gäldenärsbrott sedan konkursinträtt oftast kommer till åklagarmyndigheternas kännedom efter anmälan frånförvaltaren i konkursen. Denne är nämligen enligt 55 § konkurslagen skyldig atti sin berättelse om konkursboets tillstånd anmärka när det finns skäliganledning till antagande att gäldenären har gjort sig skyldig till brottsligtförhållande mot sina borgenärer. Som flera remissinstanser har framhållit ärdet av stor betydelse för brottsbekämpningen på förevarande område attkonkursförvaltarna lägger ned ett omsorgsfullt arbete på att fullgöra sinaåligganden i detta hänseende. Den nu berörda regeln gäller emellertid baraordinära konkurser. I s. k. fattigkonkurser dvs. konkurser där det bedömtsatt gäldenärens bo inte räcker till för betalning av konkurskostnadema finnsingen förvaltare. Motsvarande anmälningsskyldighet har därför inte kunnat föreskrivas,något som länge har framstått som en brist. Detta förhållande haruppmärksammats av konkurslagskommittén som i sitt avgivnabetänkande (SOU 1974: 6) Förenklad konkurs m. m. har lagt fram förslag om ettnytt summariskt konkursförfarande för små och enkla konkurser. a. att förvaltare regelmässigt skall utses 1975/76:82 28 äveni sådana konkurser och att en föreskrift om anmälningsskyldighet vid misstankeom gäldenärsbrott skall gälla också i dessa fall. Det är min avsikt att inomkort anmäla frågan om ett genomförande av de ändringar i konkurslagen somföranleds av kommitténs förslag. Den andra frågan, som har tagits upp av någraremissinstanser, gäller önskemålet om ökad tillgång på kvalificerad personalinom polisväsendet för utredning av gäldenärsbrott och arman ekonomiskkriminalitet. Detta är ett önskemål som har förts fram i olika sammanhang inteminst när det gäller skattebrotten. Frågan har sålunda berörts bl. a. av utredningenangående åtgärder för att minska personalomsättningen inom polisväsendet ibetänkandet Ds Ju 1974:13, där förslag har lagts fram som avses ligga tillgrund för vissa åtgärder av organisatorisk och löneteknisk art. Det bör ocksånoteras att hithörande frågor kommer att uppmärksammas av den tillsattautredningen (Ju 1975: 08) om polisens uppgifter, utbildning och organisation.Som närmare skall ut vecklas i det följande är vidare ett huvudsyfte med deförslag som läggs fram att öka möjlighetema att styra de tillgängligautredningsresurserna till de områden där de bäst behövs när det gäller denekonomiska kriminaliteten. Jag övergår nu till att närmare behandla de förslagsom har lagts fram i promemorian. Dessa berör brotten oredlighet motborgenärer, vårdslöshet mot borgenärer och mannamån mot borgenärer (11 kap. 1,3 och 4 §§ BrB). Huvudfallet av brottet oredlighet mot borgenärer beskrivsf.