prop · FZ033 · 1975-12-31 00:00:00 — Sådana åtgärder skall dockalllid upphöra när rätten lill lagföring återgår lill den anmodande staten.Tvångsmedel med stöd av art. 27 upphör under alla omständigheter om denanmodade staten inte erhåller framställning om överföring ellerom handlingar, som skall åtfölja framstäUning, inle erhållits inom 15 dagar.Tid för anhållande och häktning som beslutats uteslutande med stöd av art. 27får inte i något fall överskrida (art. 29). Art.30-34 behandlar problemet med samordning av lagföringen när flera stater harursprunglig behörighet alt pröva en ansvarsfråga. Bestämmelserna syftar tillatt varje stat i förekommande fall skall överväga möjligheternaatt avstå från lagföring eUer begära dess överförande tUl annan stal. Vill stalinle avstå från alt själv lagfora den misstänkte, förutsätter konventionen andra staten underrättas och att de berörda staterna inleder överläggningarför alt med ledning av de i art. 8 nämnda omständigheterna komma överens omvilken av staterna som ensam skaU fortsätta handhavandet av lagföringen.Bestämmelserna om konsultation är dock inte bindande för den stal som avsänderunderrättelse, om huvudförhandling inletts i den tilltalades närvaro innanunderrättelse avsänds och inte för den stat som mottagit underrättelse förstsedan huvudförhandling inletts där (art. 30-31). En samordning av lagföringenskall eftersträvas även i de fall då flera broll tillskrivs antingen en personeller flera som har handlat i samråd eller elt brott tillskrivs flera somhandlat i samråd (art. 32). Beslutsom faltals i samband med konsultation medför samma verkan som är förenad medöverförande av lagföring och bestämmelserna om förfarandet vid överförandeskall tillämpas i den mån de är förenliga med konsultationsbestämmelserna (art.33-34). 35-37 finns bestämmelser om utländsk brottmålsdoms rättskraft vilkaöverensstämmer med reglerna i art. 53-55 i brottmålsdomskonventionen (jfravsnitt 3.4.2). Konvenlionenträder i kraft efter deposition av tredjeratifikationsinstrumentet. I förhållande lill stat som ratificerar därefter träderden i kraft efter den dag då dess ratifikationsinstrumentdeponerades (an. Även stat som inte är medlem av kan inbjudasansluta sig lill konventionen (art. 39). I samband med ratificering kankonventionens tiUämpningsområde begränsas (art. 40). Konventionsslathar möjlighet att i samband med tUllräde lill konventionen göra förbehålleller avge förklaring i vissa avseenden (art. 41 jämfört med bilaga I och II). Fördragsslutande stat kan sålunda göra förbehåll i fråga om rätten atlavslå framställning om lagföring, om den anser att brottet uteslutande är etlreligiöst brott eller gärningen enligl statens egen lag endast kan bestraffasav administrativ myndighet, eller förbehålla sig rätten alt inte godta reglernaom förlängning av preskriptionstid vid framställning om lagföring, bestämmelsenom skyldighet att i visst fall beakta straff maximum enligt den anmodandestatens lag eller regeln om verkan av preskriptionsavbrytande åtgärd i annanstat i de fall då den anmodade staten har ursprunglig behörighet.Konventionsslat kan också förbehåUa sig atl inte tillämpa bestämmelserna omkonsultalionsförf ärande på gärning som enligt statens egen lag eller enligtden andra statens lag kan bestraffas endast av administrativ myndighet. Förbehållkan också göras med avseende på bestämmelserna om ufländsk broltmålsdomsrättskraft. Bestämmelsersom skall anges i bilaga III kan anmälas eller ändras (art. 42). Prop.1975/76:3 78 Konventioneninverkar inle på rättigheter eller åtaganden som härrör frånutlämningstraktater eller internationella multilaterala konventioner rörandesärskilda ämnen. Konventionsstaterna får däremot inte ingå överenskommelsermed varandra i ämnen som behandlas i konvenlionen utom för att göra tilläggtill konventionens bestämmelser eller underlätta tillämpningen av dessprinciper. Konvenlionen tillåter dock de stater som så önskar att reglera sinainbördes förhållanden på gmnd av enhetlig lagstiftning eller enligt annatsärskUt system (art. 43). fö--brottslighetsfrågor har vissa uppgifter beträffande tillämpningen avkonvenlionen (art. 44). Konventionen kan uppsägas i viss ordning (art. 45) ochskall tillämpas endast på brott som begåtts sedan konventionen trätt i kraftmellan vederbörande konventionsstater (art. 47). 5.1Sveriges tillträde till lagföringskonventionen Brottsligheten har undersenare lid fått en alltmer internationell karaktär. Genom den ökadeinternationella rörligheten inträffar allt oftare atl brott begås i annan statän den där gärningsmannen har sitt hemvist eller i övrigt kan nås förlagföring. För en effektiv brottsbekämpning krävs därför elt alltmer utvecklatsamarbete mellan olika stater. Under en följd av år harinom bedrivits arbete på att få lUl ständ en omfattande samverkanmellan medlemsstaterna på brottsbekämpningens område. Verksamheten har haflsom mål att åstadkomma, att medlemsstaternas resurser för hindrande ochbeivrande av brott blir utnyttjade på bästa möjliga sätt. Den har dessutomsyftat till alt tillvarata den brottsliges rättigheter och främja hansåteranpassning. arbete pådetta område har lett fram till en rad konventioner, vilka tillträtts avSverige. tiUkom en konvention om utlämning för brott, vilkenraflficerades av (prop. Bestämmelser omrättshjälp i brottmål finns i den s.k. rättshjälpskonventionen (prop. Konventionen trädde för del i kraft den I maj 1968.Den innehåller regler om samverkan beträffande delgivning, bevisupptagning ochvissa andra begränsade åtgärder. I trafikbroltskonvenlionen finns bestämmelserom samverkan för lagföring och domsverkställighel i fråga om vägtrafikbrott(prop. Samarbetet på domsverkställighelsområdel regleras genom brottmålsdomskonventionen(prop. Mellan de nordiskaländerna har etablerats ett ännu längre gående samarbete. Lagföring för brottkan sålunda med stöd av det s.k. nordiska Prop.1975/76:3 79 samarbetsavtalelflyttas över lill annat nordiskt land där den misstänkte är bosatt eller, ivissa fall, tUl land där han uppehåller sig. Samarbetet för domsverkställighetsker för svensk del i första hand enligl NVL. I vissa avseenden såsomverkställighet av ungdomsfängelse och internering kompletteras denna lag avlagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet avbroltmålsdom. Nären person begår brott här i landet och därefter beger sig till ett utomnordisktland är möjligheterna att få honom åtalad och dömd för brottet begränsade. Ärdet fråga om allvarligare brott, kan inom ramen för gällandeöverenskommelser begära atl den misstänkte utlämnas. Det är emellertid allmärka att flertalet stater inte utlämnar egna medborgare. Även av andraorsaker kan det visa sig omöjligt att få lill stånd en utlämning.Uflämningsförfarandet är dessutom under alla förhåUanden omständligt. Närdet är fråga om mindre allvarliga brott kan lagföring enligt 46 kap. 15 § andrastycket RB i vissa fall ske i den tilltalades utevaro. En förutsättning är attpåföljden kan beräknas stanna vid böter och atl nöjaktig utredning kanförebringas i målet. Har den misstänkte avvikit sedan han delgetts stämning ochkan nöjaktig utredning åstadkommas, får målet enligt tredje stycket likasåavgöras i dennes frånvaro. Det är i detta fall inle nödvändigt atl han delgettskallelse till förhandlingen. Någon begränsning med hänsyn till brottetssvårhetsgrad är inte heller föreskriven. Värdet av en lagföring i dentilltalades frånvaro är beroende av möjligheterna atl fä domen verkställd motden dömde. Kanrättegång inte åstadkommas inom landet, får framställning göras om lagföringför brottet utomlands. I den mån gärningen omfattas av vislelselandetsstraffrättsliga kompelens och den staten har ett intresse av atl lagföringsker, kan en sådan framställning naturligtvis komma att bifallas. Rättsligtsett har framställningen inte större verkan än en underrättelse om brottettill vistelsestaten. Endast i fråga om väglrafikbrotten finns ett närmarereglerat syslem för överförande av lagföring tiU annan stat. Avdet anförda framgår att betydande svårigheter ibland föreligger att beivrabrott när gärningsmannen lämnat landet innan lagföring hunnit inledas. Del ärmed den ökande rörligheten över gränserna elt alltmer allvarligt problem altinternationell brottslighet i stor utsträckning inle kan effektivt beivras. Enlösning av detta problem torde inte kunna uppnås ulan en nära samverkan medandra stater. En sådan samverkan bör gå ut på att lagföring i gärningsmannenshemland för brott begånget i annat land kan komma till stånd i största möjligautsträckning. Genom en sådan ordning kan också uppnås fördelar urkriminalpolitisk och processekonomisk synpunkt. Denordning som har utvecklats mellan de nordiska länderna på delta Prop.1975/76: 3 80 områdeoch som preciserats i det nordiska samarbetsavtalel har visat sig mycketändamålsenlig. I de fall då ullämningsförfarande inle tillämpas överlämnas istället målet för lagföring i del land där den misstänkte finns, om bevislägelär sådant all delta är meningsfullt. Genomlagföringskonventionen har skapats elt instrument för en samverkan av dettaslag också med utomnordiska stater. Lagföringskonventionen lar sikte på tvågrupper av samarbetssilualioner. Den första är den då lämplighelsskäl talar föratl lagföring sker i en stat, men denna saknar egen behörighet. Med stöd avkonventionen tillförs den staten i samband med framställning behörighet altpröva målet. Den andra gruppen av fall är de då flera stater har ursprungligstraffrättslig kompetens att pröva etl brott och det gäller att se till alllagföringen äger rum i den stat där det är mest ändamålsenligt alt den sker. Svenskdomstols straffrättsliga kompetens är som förut framgått mycket vidsträckt. Enframställning om lagföring här i landet torde därför nära nog alltid komma attavse gärning som svensk domstol är behörig att pröva enligt intern svensklagstiftning. Konventionens bestämmelse om utvidgning av straffrättsligkompetens är ändå värdefull ur svensk synpunkt, eftersom den vidgarmöjligheterna all få mål överförda tUl främmande stater. Konventionens främstabetydelse är emellertid för svenskt vidkommande, atl den på ett ändamålsenligtsätt reglerar samarbetet för lagföring mellan skilda stater och skaparskyldighet för en anmodad stat att vidta åtgärder med anledning avframställningen. Den möjliggör lagföring i åtskilliga fall då sådan inte nu ärmöjlig. I de fall då lagföring f.n. kan åstadkommas med hjälp avutlämningsförfarandet, kan med stöd av konventionen väljas den långt smidigarelösningen att flytta över målet till vistelsestaten. Vid avgörandet av varlagföring skall äga rum skall enligl konventionen även beaktas den mislänklesintressen genom atl hänsyn tas tiU hans anknytning liU viss stal eller hansmöjligheter tiU social återanpassning i en särskild stat. Delfår ur svensk synpunkt anses föreligga etl betydande intresse av atl den sombegått brott mot svensk lag skall kunna lagforas i annat land till vilket hanhar anknytning och där få verkställa påföljden. som denna möjlighetinnebär en bättre hushållning med våra brottsbekämpande resurser av olika slagmedför överförandel av lagföringen kriminalpolitiska vinster. En annan fördelär att lagföring kan komma tiU stånd i fall då ofta så nu inte är möjligt.Härigenom tillförs ytterligare etl effektivt medel i kampen mot brottslighetmed internationella förgreningar. 41 kan som fömt nämnts stat som tiUlräder konventionen begagna sig av eneller flera av de möjligheter till förbehåll som räknas upp under a)-h) ibilaga I till konventionen. 1975/76:3 81 Konventionsslatkan sålunda förbehålla sig att a) avslå framställning, om denanser att brottet uteslutande är ett religiöst brott, b)avslå framställning omlagföring för gärning som enligl statens egen lag kan bestraffas endast avadministrativ myndighet, c) inte godta art. 22 omautomatisk förlängning av tiden för ålalspreskription i den anmodande staten, d) integodta art. 23 om automatisk förlängning vid subsidiär behörighet av tiden för ålalspreskription i den anmodade staten, e) integodta art. 25 andra meningen, som förbjuder stat med endast subsidiär behörighet att döma lUl strängare påföljd än som stadgas i den anmodande statens lag, f) integodta bestämmelsen i art. 26.2 atl preskriptionsavbrytande åtgärd i den anmodande staten skall ha samma verkan i den anmodade staten, i de fall då denna är behörig på grund av sin interna lagsflftning, g) inletillämpa bestämmelserna i art. 30 och 31 om konsullalionsför- farande i fråga om gärning, som enligl någon av staternas lagstiftning kan bestraffas enbart av administrativ myndighet saml b)inte godkänna bestämmelserna om utländsk broltmålsdoms rättskraft i del V avkonvenlionen. Fråganom förbehåll har varit föremål för överläggningar mellan företrädare förjustitiedepartementen i , , och . Enighet har därviduppnåtts om all i möjlig mån undvika atl göra förbehåll och att i övrigt sökanå fram till gemensamma ställningstaganden. Det har emellertid visat sig,delvis på grund av skillnader meUan de nordiska ländernas interna lagstiftning,atl nordisk enighet inle kunnat uppnås på alla punkter. Förbehållenunder a)-g) hänför sig tUl bestämmelserna om överförande av åtal. När frågan omförbehåll övervägs bör beaktas, att vidsträckta möjligheter under allaförhållanden föreligger enligt art. 11 atl avslå en framstäUning. Hänsyn böräven las till det förhållandet, atl fördragsslutande stat som gjort förbehålli fråga om någon bestämmelse i konvenlionen inte kan kräva av annanfördragsslutande stat att den bestämmelsen skall lUlämpas (art. 41.3). Deståndpunkter som för motsvarande fall har intagils vid tillträdet tillbrotlmålsdomskonventionen bör vidare inle ulan särskilda skäl frångås. Beträffandede olika möjligheterna till förbehåll under a)-g) kan anföras följande. Ifråga om religiöst brott bör man för svensk del ofta kunna avslå enframställning om lagföring under hänvisning till alt gärningen inle ärstraffbar i eller alt lagföring här skulle strida mot gmnderna för vårrättsordning. Förbehåll behöver därför inle göras. Möjlighetentill förbehåll enligt b) saknar betydelse för . 6-Biksdagen 1975/76. 1975/76:3 82 lagföring som omfattas av konventionen handhas i Sverigeinte i något fall 'endast av administrativ myndighet'. Förbehållenenligt c) och d) avser den automatiska förlängningen avfristerna för åtalspreskription. För den anmodande statens del syftarförlängningen till all bevara möjligheten atl återuppta lagföringen när denanmodade staten inte slutligt övertar denna. Det egenfliga behovet av en påsådant sätt förlängd preskriptionsfrist torde vara begränsat till de fall dålagföringen kunnat påbörjas först i nära anslutning till utgången avpreskriptionstiden. För övriga fall motiveras emellertid förlängningen av denfördröjning med lagföringen i den anmodande staten som en framställningmedför. För vidkommande torde några avgörande hinder inle föreliggamol atl acceptera konventionens reglering i denna del. Mot bakgrund avmålsättningen att undvika förbehåll där detta är möjligt, föreslås atlförbehåll inte görs enligt c). Också från de övriga nordiska ländernas sidaavser man atl godta konventionsregleringen på denna punkt. Förbehåll enligt c)bör därför inte göras. Denna ståndpunkt avviker från den som intogs vidtiUträdet tiU trafikbrottskonvenflonen (se prop. 1971:114 s. 53). Någotnämnvärt praktiskt behov torde däremot knappast finnas av en förlängning avåtalsfrislen, när framställning om lagföring görs i . Från svensk sidabör förbehåll därför göras enligt d). Det får tiU följd att framställning fåravslås med stöd av art. ), så snart brottet är preskriberat enligt svenskrätt. Övriga nordiska länder har intagit samma ståndpunkt. I fråga omförbehållet under e) bör uppmärksammas alt svensk domstol enligt 2 kap. 2 §tredje stycket BrB är skyldig att i vissa fall beakta straffmaximum enligtlagen på gärningsorlen. Anledning saknas därför att göra förbehåU motskyldigheten alt vid subsidiär behörighet beakta straffmaximum i den anmodandestatens lag. ElUigt f)kan stat som är behörig enligl sin interna lagstiftning förbehålla sig rättenatt inte tillerkänna preskriptionsavbrytande åtgärd i den anmodande statensamma verkan inom sitt territorium. Någon motsvarighet till förlängningen i denanmodande staten av tiden för åtalspreskription enligt art. 22 föreligger inlevid ursprunglig behörighet. Ett förbehåll enligt f) skulle därför kunna medförapraktiska svårigheter och äventyra lagföring om överförandet av lagföringensker mol slutet av preskriptionstiden. Mot bakgrund av dessa förhållanden harnordisk enighet uppnåtts om att inte göra sådant förbehåll. Därmed nås överensstämmelsemed motsvarande ställningslagande lill brottmålsdomskonventionens regler omavbrott av påföljdspreskription (art. 8 och bilaga 1 e) ibrottmålsdomskonventionen och 6 § andra stycket lagen (1972:260) ominternationellt samarbete rörande verkställighet av broltmålsdom). Förbehåll enligl g) bör inte göras. avsesi konventionen bör så långt som möjligt jämställas med judiciella förfaranden. Ifråga om de nu genomgångna möjligheterna till förbehåll bör förbehåll sålundagöras endast enligt d). Fördragsslutandestat kan slutligen förbehålla sig rätlen atl inle godta del V i konventionen.Enligt bestämmelserna i denna del tilldelas slutligt och verkställbartavgörande i en fördragsslutande stat rättskraft i annan konventionsslat.Bestämmelsema överensstämmer med art. 53-55 i brott-målsdomskonvenflonen. Bestämmelsernai brottmålsdomskonventionen om utländsk doms rättskraft har föranlettöverväganden i samband med tiUlrädet tiU den konventionen (se prop. 1972:98 s.77 f, 98 och 215). Något principiellt hinder har därvid inte ansetts föreliggamot att flllerkänna broltmålsdom som avses i brottmålsdomskonventionen sådanverkan. I fråga om mycket grov brottslighet har emellertid ansetts slötande attbehöva acceptera utländsk dom, t.ex. en dom varigenom en svensk medborgareutomlands blivk frikänd eller dömts lill elt från svensk synpunktanmärkningsvärt lågt straff. Från svensk sida har det därför bedömts angelägelalt göra ett begränsat förbehåll avseende viss grövre brottslighet.Konventionens 'ne bis in idem'-regler innebär förbud också mol verkställighetav tidigare här i landet ådömd påföljd för samma gärning. Förbudet gäller undersamma förutsättningar som förbudet mot lagföring. Ett godtagande av förbudetmot verkställighet av tidigare ådömd påföljd har emellertid ansetts i vissafall kunna leda lill stötande resultat. Del har därför frän svensk synpunktbedömts nödvändigt atl ha möjligheten öppen atl i vissa fall verkställapåföljden helt eller delvis. Till stöd för rätten atl tillgripa partielltförbehåll har åberopats vissa bestämmelser i konvenlionen, enligl vilkaförbehåll kan 'helt eller delvis' samt part som har gjort 'partieUteUer viUkorligt förbehåll' kan fordra ömsesidig tillämpning av bestämmelsen iövrigt. Med beaktande av det nu anförda har vid tillträdet tillbroltmålsdoms-konvenflonen gjort förbehåll mot 'ne bis in idem'-reglerna delssåvitt bestämmelserna innebär hinder mol lagföring för brott, för vilket del lindrigastestraff som är stadgat i svensk lag är fängelse eller däröver, delssåvitt dessa bestämmelser innebär hinder mot verkställighet i av här ilandet ådömd eller ålagd påföljd för brott. Bestämmelsernai del V av förevarande konvention bör godtas i samma utsträckning som skett ifråga om brottmålsdomskonventionen. Detta är angeläget med hänsyn till alt destater som tillträder brottmålsdomskonventionen inle kan förutsättas blidesamma som de vilka ratificerar lagföringskonvenflonen. Art. 41.2 och 3 gerstöd för atl tillgripa partiellt förbehåll. Ettslutligt och verkställbart avgörande i stal som har tiUlrätt förevarandekonvention kommer sålunda i samma omfattnng som en brottmålsdom Prop.1975/76:3 84 enligt brottmålsdomskonventionen alt tUlerkännasrättskraft här i landet och utgöra hinder mot ny lagföring ellerstraffverkställighet här. Det bör observeras att i den mån utländsk dom avserbrott som har begåtts i domstolslandet ges sådan dom rättskraft här i landetäven om domen har meddelats i icke-konventionsstat. Såsomframgått av det föregående utgör enligt 2 kap. 5 a § BrB i vissa falllagakraftvunnen utländsk broltmålsdom hinder mol lagföring här i riket.Undantag har bl.a. gjorts om brottet är kapning av luftfartyg, luftfarlssabolageeller folkrältsbroll eller försök lill kapning av luftfartyg ellerluftfartssabotage. Enligl internationella överenskommelser vilka Sverigetillträtt. för bekämpande av olaga besittningstagandea v, luftfartyg, Monlrealkon ventionen för bekämpande av brott mot dencivila luftfartens säkerhet och Genévekonvenlionen 1949 lill skydd för krigetsoffer, är del en förpliktelse för vårt land atl straffa sådana brott oberoendevar och av vem de har begåtts. Detta innebär atl inte heller kan godtaen utländsk dom varigenom exempelvis någon har frikänts därför att en sådangärning är straffri på gärningsorlen. Delta avsteg från konventionensbestämmelser om utländsk brottmålsdoms 'res judicata'-verkan torde dock med hänsyntill innehållet i art. 43.1 inte kräva att särskilt förbehåll görs (jfr prop.1972:98 s. 98). Motsvarande gäller även brott som omnämns i 5 § förstastycketlagen(1966:78)omförbudivissafaU mol mndradiosändning på öppna havet, 14§ första stycket lagen (1%6:314) om kontinentalsockeln och II § andra stycketlagen (1971:176) om vissa internationella sanktioner. Konventionsslatkan även avge förklaring som avses i bilaga II lill konventionen. För svensk del saknas anledningatt avge sådan förklaring. Inte heller något av de övriga nordiska ländernaöverväger all göra delta. Vidare kan fördragsslutande stat genom förklaring,som ställs lill generalsekreterare, i olika avseenden avvika frånkonventionens bestämmelser om förfarandet. Såsomframgått av det föregående föreligger för svenskt vidkommande inte något behovav att utnyttja möjligheten lill förklaring i art. 9.3. 13 skall framställning och meddelanden som behövs för tillämpningen avkonventionen sändas resp. mottas av konventionsstaternas justitiedepartementeller utväxlas direkt meUan vederbörande myndigheter. Konventionsslat kanavvika från dessa regler. VidSveriges tillträde till rättshjälpskonventionen och till brottmålsdomskonventionenavgavs förklaring att framställningar och andra meddelanden för svensk del börsändas och mottas av . Med hänsyn till den praxis somsålunda tillämpas på andra områden bör sådan förklaring avges även . Art. 18upptar bestämmelser om översättning av handlingar som har samband med tillämpning av konventionen. 1975/76:3 85 avsändarslalenanvända sitt eget språk. Konventionsstat kan emellertid genom förklaringförbehålla sig rätt att kräva att handlingarna, med visst undantag, skall åtföljasav översättning. Sådan förklaring får till följd att annan konventionsslat blirskyldig att sända handlingar antingen på mottagarlandets språk eller på någotav officiella språk franska eller engelska eller på det avdessa båda språk som staten anger i förklaringen. Annan konventionsslat kankräva ömsesidig tillämpning av förklaringen. Liknandeöversätlningsregler finns i rältshjälpskonventionen, trafikbroltskonvenlionenoch brottmålsdomskonventionen. Vid tillträde till rättshjälpskonventionenförbehöll sig alt få handlingar som skall ligga tUl grund förbevisupptagning översatta liU svenska språket. Delgivningshandlingar frånutlandet behöver däremot inte översättas, förutsatt att delgivning kan skegenom atl mottagaren tar emot handlingen frivilligt (prop. 1961:48 s. 14). Vidralificeringen av trafikbrottskonventionen förbehöll sig rätt att krävaatt framställning om lagföring och därvid fogade handlingar skall åtföljas avöversättning till svenska eller engelska språket (prop. 1971:114 s. 54 och 55).Från svensk sida har därvid antagils atl polis- och åklagarmyndigheter samtdomstolar i slor utsträckning kan handlägga ärenden rörande överföring av åtalför trafikbrott på grundval av en översättning lUl engelska språket.