prop · FY03102 · 1975-12-31 00:00:00 — Vidare avser jagatt något beröra konsekvenserna av kravel på all en fordran skall varaförfallen för alt dröjsmålsränla skall utgå. 6.6.4Följdändringar till räntelagen i övrigt Utöverde berörda ändringarna i skuldebrevslagen och köplagen bör ändringar lillföljd av räntelagen göras i bl.a. , utsökningslagen (1877:31 s. 1),sjölagen (1891:35 s. 1), lagen (1895:64 s. 1) om handelsbolag och enkla bolag,konkurslagen (1921:255), lagen (1955:416) om sparbanker, förköpslagen(1967:868), förordningen (1968:576) om Stadshypolekskassaoch om stadshypoteksföreningar, lagen (1969:620) om ersättning i vissa fall förutgivna underhållsbidrag, lagen (1970:65) om allmänna hypoteksbank ochom landshypoteksföreningar, lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fastegendom, lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luftfartyg, väglagen(1971:948), expropriationslagen (1972:719), lagen (1973:1130) om exekutivförsäljning av registrerat skepp m.m., ledningsrättslagen (1973:1144),anläggningslagen (1973:1149) och gruvlagen (1974:342). Jag återkommer tilldessa författningsändringar i specialmoliveringen. Nämnasbör emellertid i delta sammanhang all flera av de angivna författningarnainnehåller beslämmelser om diskontering av fordringar (se exempelvis 150 § 1mom. utsökningslagen, 138 § tredje stycket konkurslagen och 28 § lagen omexekutiv försäljning av fast egendom). I bestämmelserna föreskrivs altdiskontering skall ske efler . Utredningen har ansett att dessuppdrag inle innefattar frågan om lämplig räntefot vid diskontering ochföreslår därför inle någon ändring i de ifrågavarande bestämmelserna. Även jagfinner att dessa regler bör lämnas oförändrade i detta lagstiftningsärende. Ielt föregående avsnitt har jag förordat atl den hänvisning till HB som f.n.finns i 4 kap. 25 § jordabalken skall ersättas med en hänvisning tillräntelagen. Dessutom bör räntebestämmelserna i 12 kap. 53 och 60 §§ samt 13kap. 19 § jordabalken ändras. Dessa ändringar återkommer jag lill i specialmoliveringen. Även6 kap, 3 § jordabalken, som handlar om panträttens innebörd, innehåller enregel om ränta. I paragrafen föreskrivs atl när myndighet vid ulsökning eller iannat fall fördelar medel mellan rättsägare i fastighet, så har borgenär rältalt för fordran, som är förenad med panträtt i fastigheten, med denföreträdesrätt inteckningen medför enligt lag få betalning ur medlen intillpantbrevets belopp. 1 den mån delta inle förslär, erhåller borgenären betalningur medlen genom ett tillägg, som inle får överstiga femton procent avpantbrevets belopp jämte årlig ränta på detta belopp från den dagdå faslig- hetenutmättes, konkursansökan gjordes eller de medel nedsättes som annars skallfördelas. Ulredningen diskuterarhuruvida det angivna procenttalet bör bytas ut mot en hänvisningtill räntelagen. Utredningen framhåller alt det inom faslighelskredilen oflaförekommer långfristiga lån till lägre ränta än som följer av räntelagen,särskilt om man utgår från dröjsmålsränlan. Alt hänvisa till räntelagen istället för atl som ange sex proceni skulle därför inte motsvara syftelbakom den aktuella bestämmelsen (se härom prop. 1970:20, B 1 s. 277 f.). Enliglulredningen torde också en fixerad räntefot vara alt föredra framför enväxlande, sådan som räntelagen anger. Utredningen föreslår därför inle någonändring i den berörda bestämmelsen. Några remissinstanserkritiserar utredningens ståndpunkt. Elt par kreditinstitut framhåller atl denföreskrivna räntan, sex proceni, är hell otillräcklig. Från etl håll föreslåsalt bestämmelsen ändras antingen genom en hänvisning lill räntelagen ellergenom atl borgenären får uppbära den i omslagsreversen fastställda räntan. För min del finner jag detinte förenligt med panlrätts-konslruktionen i jordabalken att knyta den räntasom föreskrivs i 6 kap. 3 § lill en varierande räntefot. En sådan anknytningmåste leda lill ovisshet hos efterföljande rättsinnehavare när del gäller allbedöma värdei av deras säkerhet. Detla talar mol all man gör räntelagentillämplig i dessa fall. Även i övrigt lorde räntelagens beslämmelser passamindre väl. Med hänsyn härtill föreslår jag liksom utredningen atl man inte idetta sammanhang gör någon ändring i 6 kap. 3 § jordabalken. Vid sidan av deförfattningar som jag har angett är det även andra som innehållerbestämmelser om ränta. Detta gäller bl.a. vattenlagen (1918:523). Flertalet avvattenlagens räntebestämmelser anger atl räntan skall vara skälig ellerberäknas efter skälig räntefot. Enligl ulredningen behöverde allmänna reglerna i räntelagen inle i och för sig föranleda några ändringari vattenlagens räntebestämmelser, sådana de nu är utformade. Utredningenframhåller all vattenlagen f.n. ses över av valtenlagsutredningen (Ju 1969:58)och all om det visar sig behövligt alt anpassa kvarstående ränteregler ivattenlagen till de allmänna bestämmelserna i räntelagen, så kan dettalämpligen ske i samband med de ändringar i övrigt som företas i vattenlagen. Pågrund därav föreslår ulredningen inle nu några ändringar i nämnda lag. Under remissbehandlingenhar valtenlagsutredningen sagt sig dela uppfattningen atl man i princip intebör göra några ändringar i vallenlagens räntebestämmelser i detla sammanhang. Valtenlagsutredningenpekar emellertid på att det har införts vissa nya ränleregleri 9 kap. vattenlagen. Av dessa regler innehåller 9 kap. 22 § en beslämmelse sommotsvarar bestämmelsen i 6 kap. 16 § expropriationslagenom ränta på exproprialionsersältning. Denna beslämmelse i vattenlagen börenligt valtenlagsutredningen ändras på molsvarande sätt som föreslås belräffandeexpropriationslagens ränteregel. Jag är för min del av samma uppfattning.Bestämmelsen kommer alt behandlas närmare i specialmoliveringen. I övrigi anserjag inle atl några ändringar i vallenlagen bör göras i detta sammanhang. Enräntebestämmelse finns vidare i 18 kap. 8 § tredje stycket rättegångsbalken.Frågan om ändring i denna bestämmelse, som har visst samband med 31 § första slyckelrätlshjälpslagen (1972:429), får prövas i ell senare sammanhang. Lagen(1944:705) om aktiebolag innehåller etl flertal beslämmelser om ränta. Medhänsyn till del pågående arbetet med en ny aktiebolagslag har emellertid ulredningeninte funnil skäl alt i detla sammanhang lägga fram några förslag i fråga omaktiebolagslagens räntebestämmelser. För min del vill jagerinra om att etl förslag lill ny aktiebolagslag har remitterats till lagrådetden . Avsikten är atl proposition skall avlämnas till riksdagenunder . Enligl förslaget skall emellertid den nya aktiebolagslageninte träda i kraft förrän den , medan räntelagen, som jag senareskall återkomma till, bör träda i kraft elt år tidigare. Med hänsyn härtillanser jag att räntebestämmelserna i den nuvarande aktiebolagslagen bör anpassastill räntelagen. Jag återkommer lill aktiebolagslagens räntebestämmelser ispecialmotiveringen. Lagen(1948:433) om försäkringsrörelse, lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar ochlagen (1955:184) om bankrörelse innehåller föreskrifter om ränta som näraansluter till motsvarande bestämmelser i aktiebolagslagen. Även dessaföreskrifter bör ändras i delta sammanhang. I63 § byggnadslagen (1947:785) finns vissa beslämmelser om skyldighel förfastighetsägare atl betala ersättning för galumark. Det föreskrivs också atl fastighetsägarenenligl kommunens bestämmande skall erlägga skälig ränta på oguldel belopp frånden dag då krav på ersättning framställts. Räntan får jämkas av . anser jag att bestämmelserna om ränta i 63 § byggnadslagen är såspeciella att de nu bör lämnas oförändrade. Delsamma bör gälla den motsvaranderegeln om ränta i 27 § tredje stycket lagen (1970:244) om allmänna vatten- ochavloppsanläggningar. 15 § fastighetsbildningslagen (1970:988) innehåller en beslämmelse om atlden som är betalningsskyldig vid faslig-hetsreglering i vissa fall skall utgeskälig ränta på belopp som ej är betalt. Med hänsyn lill de synpunkler somanfördes vid tillkomsten av faslighetsbildningslagen (se prop. 1969:128 s. B432 f.) har ulredningen funnit del mindre lämpligl all nu lägga fram förslagsom berör räntan Jag är av samma uppfattning. I 10 § 4 förordningen(1877:31 s. 51) om nya utsökningslagens införande och vad i avseende däråiakttagas skall finns en ålderdomlig bestämmelse om ränta vid "invisning"(betalningsanvisning). I betänkandet (SOU 1974:55) Ulsökning XIII harlagberedningen föreslagit att bestämmelsen skall upphävas i samband med att enny utsökningsbalk sätts i kraft. Det torde dock dröja innan lagberedningensförslag kan genomföras. Även om alltså den angivna bestämmelsen t.v. kommer attstå kvar anser jag dock liksom utredningen att man inte nu bör göra någonändring i den. Även växellagen (1932:130)och checklagen (1932:131) innehåller vissa bestämmelser om ränta (48 och 49 §§resp. 45 och 46 §§). I samtliga fall anges att räntan skall beräknas efter denfasta räntesatsen . Som utredningen har framhållit kan den lågaväxel- och checkränlan anses innebära en nackdel för bankerna, efiersom deldiskonto som bankerna tillämpar har legal över sex proceni. Bådeväxel- och checklagen grundar sig emellertid på internationella konventioner.1931 års Genévekonventioner om gemensam växellag resp. checklag. Så längeSverige är bundet av dessa konventioner kan någon ändring i de ifrågavaranderäntebestämmelserna inle göras. Enligt min mening-är det inte heller motiveratalt nu frånträda konventionerna enbart för att kunna anpassa växel- ochcheckräntan till de allmänna bestämmelserna i räntelagen. I de andra nordiskaländerna, där molsvarande problem föreligger, har man inle heller några planerpå att vidta någon åtgärd belräffande växel- och checklagskonventionerna. Attfrågan nu får anstå utesluter givelvis inle att den kan komma att tas upp iannat sammanhang. har framhållit är likaledes av traktatmässiga hänsynförhindrat atl ensidigt vidta någon åtgärd belräffande de räntebestämmelser somfinns i konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR)och de internationella fördragen angående godsbefordran å järnväg () samlangående befordran å järnväg av resande och resgods (). 29§ fjärde stycket lagen (1956:2) om socialhjälp innehåller en bestämmelse om altkommun i vissa fall är skyldig all lill annan kommun utge ränta på ersättningför socialhjälp. Med hänsyn till atl bestämmelsen har offentligrättslig prägelanser jag liksom utredningen att den inte bör ändras i delta sammanhang. Utredningennämner slutligen en räntebestämmelse i förordningen (1959:552) angående uppbördav vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m.m. Jag delar ulredningensmening alt även denna bestämmelse har sådan karaktär all den faller utanfördel nu aktuella lagstiftningsärendet. Jag föreslår alltså inte någon ändring ibestämmelsen. Enligtmin mening behövs del inte någon särskild förberedelsetid för atl näringslivetoch enskilda personer skall kunna anpassa sig lill den nya lagstiftningen. Jagföreslår därför att räntelagen och anslutande författningar får träda i kraftden . Utredningenföreslår att lill räntelagen skall fogas en övergångsbestämmelse enligl vilkenlagen inle skall tillämpas på fordran på vilken ränta utgår vid lagensikraftträdande. Förslaget har godtagils av de flesta remissinstanserna. Frånnågot håll kritiseras emellertid atl lagen görs tillämplig beträffande sådanaäldre fordringar på vilka ränta inte ulgår vid ikraftträdandet. Man menar attde bestämmelser som gällde när skuldförhållandet uppkom bör gälla även närbetalningsskyldighet inträder. Förmin del anser jag att den föreslagna bestämmelsen medger en praktisk och iflertalet fall lältillämpad övergång lill de nya reglerna. Bestämmelsen medförvisserligen all dröjsmålsräntan i en del fall kan bli högre än gäldenärentrodde vid skuldens tillkomst. Som ulredningen har framhållit kan emellertid engäldenär inte räkna med att han vid underlåten betalning på förfallodagen skallfå åtnjuta några särskilda fördelar. Vidare skulle del vara mycket opraktisktom man efler lagens ikraftträdande skulle behöva räkna med fordringarsom tillkommit före ikraftträdandet och som skulle bedömas enligt äldre rätt.Detta gäller särskilt när det är osäkert en fordran skallanses ha uppstått och när förfallodagen inle är föreskriven vid fordringensuppkomst utan beror på uppsägning eller annan sådan åtgärd. Medhänsyn till det sagda förordar jag alt man inför en övergångsbestämmelse lillräntelagen av del innehåll som utredningen har föreslagil. Bestämmelsen börutformas så, all lagen inte gäller i fall då skyldighet alt utge ränta haruppkommit före ikraftträdandet. Samtidigtmed all räntelagen sätts i kraft bör 9 kap. 10 § HB upphävas genom en särskildlag. Som har påpekats under remissbehandlingen bör till den lagen fogas enövergångsbestämmelse enligl vilken de upphävda reglerna fortfarande skall gällai fall då skyldighel all utge ränta har uppkommit före ikraftträdandet. har framhållit kan det diskuteras all ha en särskild övergångsregelbelräffande avkaslningsränla på betalning som går åter. Jag delar emellertid ulredningensmening alt en sådan specialregel inte är motiverad. Om den förordadeövergångsbestämmelsen till räntelagen tillämpas på återgångsfallel, lorderesultatet bli alt de nya reglerna om avkaslningsränla kommer alt gälla i falldå återbetalnings-skyldighet uppslår efler ikraftträdandet. Av allmännaprinciper torde dock följa atl ränta enligl de nya reglerna inte utgår för lidföre ikraft- trädandedagen.Skulle det undanlagsvis ha uppstått skyldighet atl utge avkaslningsränla föreden nya lagens ikraftträdande, blir de nya reglerna inte tillämpliga. I enlighet med del anförda har inom upprättatsförslag till 1. räntelag, 2. lag om ändring i handelsbalken, 3. lag om ändring i lagen (1905:38s. 1) om köp och byte av lös egendom, 4. lag om ändring i lagen(1927:77) om försäkringsavtal, 5. lag om ändring i lagen(1936:81) om skuldebrev, 6. lag om ändring i , 7. lag om ändring i jordabalken, 8. lag om ändring i utsökningslagen(1877:31 s. 1), 9. lag om ändring i sjölagen (1891:35s. 10. lag om ändring i lagen (1895:64s. 1) om handelsbolag och enkla bolag, 11. lag om ändring i vattenlagen(1918:523), 12. lag om ändring i konkurslagen(1921:225), 13. lag om ändring i lagen(1944:705) om aktiebolag, 14. lag om ändring i lagen(1948:433) om försäkringsrörelse, 15. lag om ändring i lagen (1951:308)om ekonomiska föreningar, 16. lag om ändring i lagen(1955:183) om bankrörelse, 17. lag om ändring i lagen(1955:416) om sparbanker, 18. lag om ändring i förköpslagen(1967:868), 19. lag om ändring i förordningen-(1968:576)om Stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar, 20. lag om ändring i lagen(1969:620) om ersättning i vissa fall för utgivna underhållsbidrag, 21. lag om ändring i lagen(1970:65) om allmänna hypoteksbank och om landshypoteksföreningar, 22. lag om ändring i lagen (1971:494)om exekutiv försäljning av fast egendom, 23. lag om ändring i lagen(1971:500) om exekutiv försäljning av luftfartyg m. m., 24. lag om ändring i väglagen (1971:948), 25. lag om ändring iexpropriationslagen (1972:719), 26. lag om ändring i lagen(1973:1130) om exekutiv försäljning av registrerat skepp m.m., 27. lag om ändring i ledningsrättslagen(1973:1144), 1 saml Nr 102 28. lag om ändring i anläggningslagen(1973:1149), 29. lag om ändring i gruvlagen(1974:342). 1fråga om lagförslagen har samråd ägt rum, såvitt gäller förslaget under 24 medchefen för , såvitt gäller förslagen under 14, 16,17, 19 och 21 med chefen för och beträffande förslagetunder 29 med chefen för industridepartementet. Förslagentorde få fogas till statsrådsprotokollet i detla ärende som bilaga 2. 8Specialmotivering 8.1 Förslaget till räntelag Paragrafenbegränsar lagens direkta tillämplighet till förmögenhetsrättens område. Somjag redan har framhållit i den allmänna motiveringen (avsnittet 6.5.1) kan detemellertid komma i fråga att tillämpa lagen analogiskl inom exempelvisfamiljerätten. Iparagrafen utsägs direkt all lagen gäller endast fordran i pengar. Vad somskall gälla belräffande skyldighet att utge avkastning eller ersättning föravkastning vid försträckning i varor e.d. berörs således inte av lagen. Paragrafenanger också alt lagen är dispositiv, dvs. den gäller bara om inte annal äravtalat eller särskilt föreskrivet. När det gäller skälen för att lagreglernahar fått denna karaktär och inte lill någon del gjorts tvingande får jaghänvisa lill vad jag har anförl i avsnittet 6.1. Påpekas bör emellertid atl deli vissa situationer av praktiska skäl är myckel svårl att i förväg träffa avtalom den ränta som skall utgå. I sådana fall blir givetvis räntelagensbestämmelser tillämpUga. Frånlagens tillämpningsområde undantas fall då annat är särskilt föreskrivet. Somjag har berört i den allmänna motiveringen (avsnillet 6.6.1) är det knappast möjliglalt finna något konsekvent system i förekomsten av bestämmelser om ränta. Delär emellertid klart all särskilda bestämmelser om ränta som står kvar utan atlhänvisa lill räntelagen, t.ex. 48 och 49 §§ växellagen, inte berörs av denna. Lageninnehåller inte någon uttrycklig hänvisning lill handelsbruk. I likhel med ulredningenanser jag emellertid all detta inte hindrar all del under speciellaförhållanden kan föreligga handelsbruk av sådan beskaffenhet att del bör gåföre lagens regler. Detta gäller särskilt om handelsbruket på grund avomständigheterna kan anses ingå i avtals-innehållet eller om del även rör andraförhållanden som sakligt har nära beröring med räntan, t.ex. rätlen tillavkastning. Idetla sammanhang vill jag nämna något om kontokurant. utredningenframhåller anses vid konlokurantförhållande ränta ofta böra ulgå redan från detfordran uppstår, dvs. på det saldo som vid varje särskilt lillfälle räknas parttill godo. Om konlokurantförhållande är avtalat torde ofta också räntefråganvara löst genom avtalet. I andra fall torde ränta vid konlokurant böra löpaenligt handelsbruk, även om intet särskilt är avtalat. Detla kan alltsåbetraktas som etl exempel på alt handelsbruk kan få företräde framför lagensregler. I praxis har det intesällan förekommit att borgenärer i fakturor o.d. ensidigt har fört in klausulerom ränta som avviker från vad som följer av lag. Särskilt torde sådanaklausuler ha förekommit i samband med ansökningar om belalningsföreläggande.Enligt utredningen torde den juridiska giltigheten av sådana fakluraklausulerofta vara tvivelaktig. Jag delar denna åsikt. I varje fall bör enligt min meningsådana ensidiga krav inle tillmätas betydelse i förhållandet mellannäringsidkare och konsument. Jag vill i delta sammanhang nämna alt har hemställt hos justitiedeparlemenlel om ändring ilagsökningslagen så alt borgenär blir skyldig alt i ansökan ombetalningsföreläggande ange grund för yrkande om dröjsmålsränla som överstigerden lagstadgade. Framställningen övervägs f.n. inom departementet. Förstastycket upptar en allmän regel om ränta för tiden innan en fordran har förfallittill betalning. Bestämmelsen motsvarar 9 kap. 10 § första punkten HB. Jag har iavsnittet 6.3 behandlat denna regel, som inte har någon motsvarighet i ulredningensförslag. Andra stycket innehålleren regel om avkaslningsränla när betalning återgår vid hävning av avtal. Skälenför denna regel har jag utvecklat i avsnittet 6.4 i den allmänna motiveringen.Bestämmelsen, som motsvarar 4 § i utredningens lagförslag, innebär att närbetalning återgår på grund av att avtal hävs till följd av betalningsmottagarenskontraktsbrott eller på liknande grund, så ulgår ränta för tiden från den dagbetalningen erlades lill den dag återbetalning sker eller ränta börjar ulgåenligt reglerna om dröjsmålsränta. I enlighet med 5 § är räntefoten diskontotplus . Regeln om avkastningsräntavid hävning av avtal lorde i första hand bli tillämplig när köp går tillbaka.Som jag har påpekat i avsnittet 6.4 är emellertid tillämpningsområdet intebegränsat till denna avtalstyp. Vid sidan av köp av fast eller lös egendom kanregeln komma alt tillämpas på alla andra slag av avtal där återgång av erlagdbetalning kommer i fråga, t.ex. när hävning sker av entreprenadavtal,hyresavtal eller fraktavtal. I många fall blir den somhar utgett en penningprestation samt hävt avtalet också berättigad tillskadestånd. I en sådan situation kan regeln omavkaslningsränla beaktas i samband med beräkning av skadeståndet. Vidare tordebestämmelsen analogivis kunna begagnas när en köpeskilling har betalats i sin helheloch det därefier blir bestämt att avdrag på köpeskillingen skall ske. Omett köp hävs sedan köparen har fått godset i sin besittning, blir han skyldigatt återlämna godset. Likaväl som han är berättigad till ränta på erlagd köpeskillingkan han i sådanl fall bli skyldig att utge avkastning av godset ellerersättning för nytta som han annars har haft av godset efter del att det har kommilhonom till hända. Denna fråga berörs inte i förevarande paragraf. I vissa falltorde del emellertid vara naturligt att låta avkastningsräntan gå i kvittning molde fördelar som köparen har haft genom alt bruka godset. Regelnom avkaslningsränla avser endast fall där betalning går åter på grund av atlavtal hävs eller på liknande grund. Med det senare uttrycket åsyftas bl.a. attavtalet är ogiltigt på grund av svek, handlande mol tro och heder e.d. Vidandra avtalstyper än köp kan uppsägning på grund av motpartens kontraktsbrottböra jämslällas med hävning i trängre mening. Däremot omfattar regeln om avkaslningsränlainle fall då betalning går åter enligt principen för condictio indebiti, närbetalningsmottagaren är i god tro, och liknande fall. Vid condictio indebitihar betalningsmottagaren etl betydande godlrosskydd enligl svensk rätl, och detskulle inte stå i samklang med detta all ålägga honom skyldighet alt betalaränta från det han har uppburit beloppet. Gränsfall kan otvivelaktigt uppstå, t.ex.vid återgång av avtal på grund av bristande förutsättningar påbetalningsmottagarens sida och ålerkrav av betalning som mottagits utan svekmen i ond tro. Bedömningen av dessa fall får överlämnas till rättspraxis. Bestämmelsenom avkastningsränta avser inte fall då betalning går tillbaka på grund av någotförhållande som är att hänföra till den betalande, t.ex. fall då köparen begår ellkontraktsbrott och säljaren som häver köpet blir skyldig alt ålerbäraköpeskilling som han har uppburit. I många sådana fall blir säljaren berättigadlill skadestånd, och hans förmån av att ha uppburit och åtnjutit betalningeninnan hävning sker kan då beaktas vid beräkningen av skadeståndet. Om inteskadestånd utgår torde säljaren, åtminstone som huvudregel, inle behöva utgeränta när han betalar tillbaka köpeskilling efler all ha hävt köp på grund avköparens förhållande. Vid köp på avbetalning blir den särskilda lagen(1915:219) om avbelalningsköp tillämplig, och avräkningen får då ske enligtvad som föreskrivs där. För övriga fall får del ankomma på rättstillämpningenall avgöra om omständigheterna motiverar ett avsteg från den berördahuvudregeln. Omhävning sker och den som har mottagit betalning blir skyldig återbära denna mendröjer därmed, bör dröjsmålsränla ulgå i vanlig ordning. 1 de flesta fall lorde4 § första stycket bli tillämpligt, dvs. dröjsmålsräntabörjar utgå efter det atl krav har framställts med erinran om ränleförpliklelsen. Ienlighet med vad jag har förordat i avsnittet 6.2.1 görs i den nya lagen liksomi gällande rätt skillnad mellan fordringar med bestämd förfallodag och övrigafordringar när det gäller utgångspunkten för dröjsmålsränta. Första stycket iförevarande paragraf, som motsvarar 2 § första stycket i utredningenslagförslag, innehåller huvudregeln belräffande fordran med bestämd förfallodag.Regeln innebär atl om gäldenären i sådant fall försitter betalningstiden, såutgår dröjsmålsränla från förfallodagen. Genom att regeln ansluter sig till 9kap. 10 § HB kan rättspraxis som rör denna bestämmelse vara vägledande även förframtiden, i den mån annat inle följer av särskilda föreskrifter i räntelageneller annan lagstiftning.